Question:
Miroslav Dolejší: Analýza událostí 17. listopadu 1989

I. VÝCHODISKA

Základní myslifikací je tvrzení že, 17.11.1989 došlo v Československu ke
spontánní revoluci obyvatelstva proti vládě KSČ.

Tento politický převrat byl připravován přibližně od června 1988,
přičemž situace k němu byly vypracovány už od prověrek v KSČ 1969-70 a
založení Charty 77.

Tento závěr dokládají tato fakta:

1) K převratům došlo ve všech komunistických státech Evropy
synchronizovaně v průběhu 7 měsíců. Z hlediska sociologického a
psychologického je vyloučeno, aby tyto převraty byly uskutečněny
spontánně, neorganizovaným, dezorientovaným a víceméně loajálním
obyvatelstvem, proti téměř neomezené moci komunistických vlád těchto
zemí, zajišťovaných vojensky a bezpečnostně druhou největší mocností
světa - SSSR, jejíž síla nebyla otřesena.

2) Výsledkem všech těchto převratů je ponechání moci v rukou
komunistických stran - více nebo méně skrytě (přejmenování stran,
taktické úpravy pogramů, přesun skrytých kádrových rezerv do vedení a
naopak, atd.).3) Disidentská hnutí ve všech. těchto státech, jejichž
někteří členové převzali úlohu dekorace v podílu na moci, byla založena
a řízena komunisty, kteří v minulosti odešli z řad svých stran, byli pak,
často formálně, pronásledováni či krátce před převratem vězněni, což.
bylo taktické opatření pro získání věrohodnosti a popularity před
veřejností, prováděné převážně západním rozhlasem a tiskem.4)
Politickým těžištěm účelů těchto převratů je realizace nové koncepce
uspořádání mocenských poměrů v Evropě, jejímž počátkem je
sjednocení Evropy, počínající sjednocením Německa. Politické převraty v
komunistických státech Evropy byly směrovány k podpoře tohoto sjednocení
Německa a byly s ním synchronizovány.5) Forma a průběh politických
převratů v Evropě byly pravděpodobně předmětem dohody Reagan-Gorbačov,
uskutečněné v červnu 1987 při Reaganově návštěvě v Moskvě. Od té
doby se výrazně projevovaly organizace příprav na převraty ve všech
komunistických státech Evropy (formování disidentských skupin v Bulharsku,
Rumunsku, Maďarsku a jejich propagandistická příprava ze Západu,
zintenzivnění protestních akcí proti vládám, přesun zcela neznámých
lidí do vedení opozice. v Československu nebo do jejího aktivu a jejich
horečná popularizace uvnitř prostředí i navenek /Jan Urban, Alexandr Vondra,
Michal Žantovský, Jiří Křižan, Tomáš Hradílek, Josef Vohryzek, Jan
Litomiský, Stanislav Devátý, Bedřich Koutný., Josef Bartoš, Karel Freund,
Pavel Bratinka, Petr Burian, Arnošt Kohút, Lubor Kohout, Michal Kocáb, Petr
Placák, Tomáš Dvořák, Hana Marvanová, Jana Petrová, Eva Vidlářová,.
Petr Pospíchal, Jan Honner, Jaroslav Cuhra, Hana Holcnerová, Jiřina Šiklová,
Zdeněk Kotrlý, Miroslav Kvašňák, John Bok, Daniel Kroupa, Ivan Mašek,
Jaroslav Mlčák, Pavel Muraško, Pavel Nauman., Zdeněk Ingr, Luboš Bažant,
Otakar Veverka, aj./, zakládání nových opozičních skupin pod kontrolou StB
nebo armádních složek, které převzaly režii událostí do svých rukou,
atd.).6) Zřetelnou součástí těchto dohod byla ujednání o využití
komunistických oligarchií k udržení pořádku a k zachování vlivu
komunistického mezinárodního hnutí v mocenských strukturách po převratech.
K tomu účelu vznikla kooperace mezi KGB a CIA, jejichž společné komise
převraty řídily a schvalovaly personální sestavy nových vlád. Mocenskou
stabilitu během změn probíhajících ve východní Evropě zajišťovaly
všude armádní složky řízené sovětským GRU, rozvědkou generálního
štábu Rudé armády.7) Prohlášení všech převratových vlád o národním
porozumění nebyly aktem humanity, nýbrž politickým převratem vyvolanou
potřebou rehabilitace komunistů k jejich další účasti na moci. Byla
diktována dohodami SSSR- USA (KGB - CIA). Za tím účelem už 12 let před
tím byla politicky iniciována koncepce lidských práv a prosazen její
význam /1976/, o nějž se pak dohody velmocí spolehlivě opíraly. Účast
disidentů v tzv. Hnutí za lidská práva /Jan Dus, Dana Němcová, Heřman
Chromý, Marie Rút Křížková, Stanislav Penc atd../ pak ospravedlňovala
jejich smířlivost ke komunistům a jejich kooperaci na moci, která je ve
skutečnosti nesrovnatelně větší, než je na první pohled patrné.

8) Politický převrat v Československu ani politika vlády Václava Havla
nejsou v žádném případě autonomní záležitostí Československa, nýbrž
součástí kontextuální politiky SSSR - USA pro Evropu. Každý jiný
předpoklad pro analýzu a výklad této politiky byl neúspěšný.

1. - Charta 77

Z prvních 217 signatářů Charty 77 z 1.1.1977 bylo 156 bývalých komunistů,
mezi nimiž se nalézají jména osob, výrazně zkompromitovaných přímou
nebo nepřímou účastí na teroru komunistů v padesátých létech, jako ku
příkladu : František Krigel, Ladislav Lis, Zdeněk. Mlynář, Ludmila
Jankovcová, Jiří Dienstbier, Luboš Dobrovský, Gertruda
Sekaninová-Čakrtová, Ladislav Kolmistr, Jiří Hájek, Miloš Hájek, Jiří
Ruml, Oldřich Hromádko, Karel Šiktanc, František Šamalík, Ludvík Vaculík.
, Pavel Kohout, Jarmila Taussigová, Věnek Šilhán, Libuše Šilhánová,
Bedřich Placák, Jaroslav Šabata, Jan Štern, Jiří Kantůrek, Rudolf Zukal,
Luděk Pachman, atd.Ze zpravodajské analytiky prověrek v KSČ v. létech
1969-1970 vyplývá, že přibližně 800 funkcionářů KSČ bylo formou
vyloučení převedeno do tzv. zálohy, tj. pro použití v takových situacích,
jaké vznikly po založení Charty 77, po 17.11.1989 a pro situace, které jsou
projektovány jako další varianty možného vývoje. Z této zpravodajské
analytiky vyplývá, že přibližně 1120 komunistů emigrovalo /bylo vysazeno/
do zahraničí s posláním působit v politické opozici a se zpravodajským
určením. Do této doby bylo aktivizováno pouze asi 260 těchto osob. Ostatní
zůstávají stále v záloze. Část těchto osob je možné identifikovat
podle privilegií, kterých se jim dostávalo od vlád hostitelských zemí
ihned po jejich příchodu do emigrace: politický asyl dostávaly okamžitě a
bez průtahů, ihned po té si přes čs. konzuláty zařídily vystěhovalecký
pas a mnozí z. nich navštěvovali bez komplikací Československo, dostali
zaměstnání v exponovaných Institucích států, do kterých byli vysazeni,
jejich děti tam studovaly na prominentních univerzitách, atd. Všichni
významní komunisté dostávali okamžitě profesury na universitách (Goldstucker,
Šik, Sviták, Pelikán, později Mlynář) a významné politické funkce. Pro
spolupráci na této opoziční variantě byly získány starší exilové
instituce (Rada svobodného Československa v USA, Česká akademie pro vědy a
umění v USA, některé krajanské spolky a organizace, atd.) a některé osoby
z poúnorové emigrace (Tigrid aj..), zejména pak osoby kolem rozhlasových
stanic Hlas Ameriky, Svobodná Evropa a BBC.Tito lidé organizovali v
zahraničí malé nátlakové skupiny (lobby), které si postupně vytvářely
kontakty na mezinárodní organizace a vlády států, vypracovávaly situace
pro reagenci oficiální politiky, zakládaly nakladatelství a vydavatelství,
nadace, organizovaly sběr finančních prostředků, atd. Patronaci nad těmito
skupinami měly vlády, diplomatické sbory a mezinárodni organizace
západních spojenců USA. Celá činnost byla současně pod částečnou
kontrolou KGB. V Československu byli KGB vybráni lidé z vedení ÚV KSČ,
kteří byli o záměrech a některých akcích informováni (od r.1987 to bylo
l3.odd. ÚV KSČ). Od r. 1987 byl koordinací činnosti těchto skupin v
zahraničí s Chartou 77 pověřen vedoucí tohoto oddělení Rudolf Hegenbart.Finanční
prostředky pro činnost Charty 77 a zejména pro soukromou potřebu jejich
vůdců, shromažďoval v Nadaci Charty 77 ve Stockholmu zeť sovětského
akademika Arnošta Kolmanna, František Janouch, sám dlouhou dobu působící v
sovětském jaderném výzkumu. Finanční prostředky pocházely především
od sionistických mecenášů z mezinárodního PEN-klubu, Rotary-klubu, Jewish
Agency, Guggenheimovy nadace v USA, B nai B rith, Masarykovy nadace při
Masarykově museu v Izraeli, sionistických odborových svazů zejména v USA,
Švédsku, atd. Nadace Charty 77 založila 6 vlastních literárních nadací (Cena
J.Seiferta, Jiřího Lederera, Fr. Kriegla, atd.), jejich prostřednictvím
udělovaly ceny za literaturu vybraným členům Charty za účelem jejich
popularizace a propagace. Ze stejných zdrojů byla vyplácena tzv. stipendia.
Nadace Charty měla prostřednictvím zednářských loží v Evropě a v USA
vliv i na některé tradiční literární nadace, jejichž prostřednictvím
pak dosahovala udělování mezinárodních cen těm signatářům Charty 77,
kteří byli predestinování pro budoucnost k politickým funkcím (Havel,
Dienstbier, Battěk. Němcová, Palouš, Uhl, Šabata, atd.).V období 1980-1989
bylo prostřednictvím Nadace Charty vyplaceno cca 376 tisíc US dolarů na
činnost Charty 77 v Československu a cca 1,341mil. US dolarů pro osobní
potřebu vedoucích členů Charty. Tato částka nezahrnuje peníze vyplacené
za literární a jiné ceny. Na osobní konta v zahraničí byla vedoucírm
osobám Charty převedena souhrnná částka cca 6 milionů US dolarů. Tato
konta (osobní) jsou spravována advokátními kancelářemi v zahraničí,
které zastupují jednotlivé fukcionáře Charty 77.V lednu 1990 obdržel
Janouch jako jeden z prvních registraci od Federálního ministerstva vnitra /FMV/
a od února 1990 jsou finanční prostředky distribuovány pro Československo
prostřednictvím této kanceláře. Z nich jsou rovněž financovány a
odměňovány některé činnosti OF a jeho vedoucích funkcionářů.Charta 77
byla od svého založení v r.1977 koncipována jako zednářská lóže. Funkce
mluvčího je převzata ze Sionistické organizace. Aby nemohla být jako
ilegální organizace stíhána podle zákona, odesílala všechna svá
prohlášení a stanoviska státním úřadům. Ve svém prohlášení z 1.1.1977
konstatuje, že nechce škodit komunistickému režimu, ale chce s ním vést
konstruktivní dialog, což koresponduje s komunistickým zaměřením
vedoucích funkcionářů Charty a s dohodami, které byly o jejím vzniku a
působnosti uzavřeny. Počáteční zběsilá politická kampaň, která byla
proti Chartě 77 vedena ze strany ÚV KSČ, měla za účel na Chartu upozornit
a popularizovat ji u protikomunisticky smýšlející části občanské
veřejnosti. Hlavní část její popularizace pak převzaly vysílačky
Svobodná Evropa, Hlas Ameriky a BBC.Přibližně od r.1974 byla v
Československu konstituována nová báze KGB, která dnes zahrnuje asi 7 až 8
tisíc občanů Československa, kteří nejsou v žádných evidencích StB.,
min. zahraničí, atd. Jediným viditelným výrazem této báze je skupina
prominentních reprezentantů Charty 77, dnes převážně zastávající
nejvyšší státní úřady.Celou dobu své existence působila Charta 77 se
souhlasem a pod kontrolou Státní bezpečnosti a KGB. Přesto, že materiály,
vydávané nepřetržitě vedoucím VONS Petrem Uhlem (tzv. Informace o Chartě
77) byly evidentně ve smyslu tehdy platných zákonů protizákonné (min.
podle paragr. 112 tr. zák.: poškozování zájmů republiky v zahraničí),
nebylo proti vydavatelům až na vyjímky nikdy brutálně zakročeno, tak jak
to v každém jiném případě vždy odpovídalo neměnné praxi StB. Je mimo
jakoukoli pochybnost, že kdyby činnost Charty 77 nebyla žádoucí, byla by
taková skupina lidí ještě v zárodku zlikvidována během 24 hodin /vždyť
tajemník Zdeňka Mlynáře, jednoho z otců Charty, Dr. Josef Hodic, patřil v
té době, stejně jako mnoho dalších signatářů Charty 77 první hodiny, ke
špičkovým agentům StB!/ a nikdo ve veřejnosti by se o její činnosti ani
nedozvěděl, jak to bylo zcela běžné ve všech ostatních případech
jednotlivců a skupin, likvidovaných za činnost proti státu, nebo pouze za
své osobní postoje proti režimu. Charta však, většinou bez jakéhokoli
drastického omezení, vydávala knihy, prohlášení, poskytovala interview
Svobodné Evropě, Hlasu Ameriky a BBC, v posledních měsících před
převratem její členové dokonce cestovali do zahraniči (Jiří Hájek, Dana
Němcová. , aj.), kde vedli politické rozhovory.Uvnitř Charty 77, VONS a ve
všech ostatních jejích odnožích, působila rozsáhlá agentura StB /Jaromír
Glac, dr. Josef Hodic, Jan Hrabina, Jan Křen., Vlasta Chramostová, Zdeněk
Ingr, Luboš Bažant, Michal Kobal, Petr Burian, JUDr Josef Průša, JUDr Josef
Danisz, Věra Vránová, Pavel Muraško, Michal Kocáb, atd.atd./. Na bázi II.
a X. správy FMV to však byla činnost víceméně kontrolní (v rámci
objektové kontrarozvědky), nikoli řídící. Řízení Charty 77 bylo
prováděno velmi komplikovaným způsobem, který dovoloval jeho kontrolu ze
strany USA. Hlavní řídící funkci vzhledem k Chartě 77 vykonávaly osoby z
báze KGB. Hlavní kontaktní osobou byl vedoucí 13.oddělení ÚV KSČ R.
Hegenbart, který současně řídil protiopatření FMV. Hegenbart byl přímo
angažován na přípravě převratu od srpna 1988, na jeho provedení 17.11.1989
a dodnes jako kontakt působí prostřednictvím plk. StB Josefa Vostárka (býv.
Náčelník kanceláře FMV ministra Vratislava Vajnara) a pplk. Krásy na
řízení činnosti KC OF, zejména. pak jeho personální politiky (schvalování
osob pro vládu, poslance FS, zahraniční službu, jiné politické strany,
atd.) Směr kontaktu: Ladislav Lis, Oldřich Hromádko, Zdeněk Jičínský,
Jaroslav Šabata, Petr Kučera a kancelář presidenta republiky, zejména
některé poradce).Přijímání členů (signatářů) Charty 77 skončilo dnem
17.11.1989, kdy počet signatářů dosáhl cca 1900 občanů. Naprostá
většina z nich podepsala Chartu ze vzdoru proti režimu, aniž měla
nejmenší tušení o charakteru a poslání této tajuplné organizace.Chartu
77 řídilo přibližně 70 až 85 lidí, jejich jádrem bylo 42 mluvčích,
kteří se za dobu její existence v tomto úřadu vystřídali. Tato skupina
osob byla vytvořena několika rodinami, navzájem spoutanými rodinnými,
příbuzenskými a podobnými svazky (zájmové a finanční nevyjímaje). Jsou
to především rodiny: Havlových, Dienstbierových, Pithartových,
Šabatových - Uhlových - Müllerových - Tesařových, Němcových,
Paloušových, Bednářových, Kynclových, Hromádkových, Dobrovských,
Rumlových, Mlynářových, Pelikánových. , Slánských,
Šternových-Kantůrkových, Freundových, Tominových, Korčišových,
Paynových, Kocábových, Placákových, Princových, atd. Všechny tyto více
nebo méně rozvětvené rodiny jsou komunisté nebo jejich potomci, svobodní
zednáři a jejich potomci. Nyní přibližně 180 členů těchto rodin, jejich
příbuzných a přátel, zaujalo pozice v nejvyšších státních,
diplomatických a hospodářských funkcích státu.Tato skupina občanů
Československa byla pro své dnešní poslání schválena pověřenými
orgány SSSR a USA (prostřednictvím StB-GRU-KGB-CIA-Mossad). Souhlas
vyslovovaly také jiné mezinárodní organizace.Charta 77 nedosáhla během
svého 13-ti letého působení žádného politického vlivu na domácí scénu,
protože to nebylo žádoucí. Příprava politických převratů v Evropě,
včetně Československa, byla svěřena profesionálním organizacím, které k
tomu měly k disposici všechny potřebné prostředky a bohaté zkušenosti.
Posláním Charty 77 bylo soustředění vhodných osob, s věrohodnou krycí
legendou "odpůrců komunismu" pro veřejnost, které by po převzetí moci po
fingovaných převratech zajistily kontinuitu se zaměřením světového
komunistického hnutí, jehož součástí jsou i komunistické strany všeho
typu a všech taktických modifikací a programů. Jejich hlavním posláním je
zakrytí této dlouhodobé orientace a v důsledku toho působí k likvidaci
jedné fáze bolševismu: stalinismu – tedy období, kdy se světový
bolševismus v Rusku vymkl mezinárodní kontrole.Občanské odsuzování a
věznění některých nejaktivnějších členů Charty 77 a jí založených
odnoží bylo především velmi diferencované a mělo výchovný (kázeňský,
disciplinární) a propagační význam jak vzhledem k nim samotným, tak
hlavně k obyvatelstvu. Věznění členové Charty 77 se tímto způsobem
učili podřizovat se kázni, jestliže to okolnosti vyžadují, a současně
jim bylo jejich uvěznění (nebo pouhé zadržení na několik hodin) podnětem
k obrovské mezinárodní propagační kampani, vedené zahraničními
vysílačkami a později i diplomatickým personálem amerických spojenců.
Československo se tímto způsobem seznamovalo s lidmi, o nichž by bývalo v
listopadu 1989 nevědělo vůbec nic, anebo by pro něj byli nepřijatelní,
pokud by byla dána přednost k seznámení s nimi prostřednictvím zpráv a
informací z jejich nejbližšího okolí. Organizovaná reklama a propagace
jejich osob upravila jejich obrazy v legendy a učinila z nich hrdiny,
mučedníky, veliké spisovatele, myslitele, politiky a demokracii oddané
státníky. K tomu účelu byly zřízeny nejrůznější literární ceny,
udělovány čestné doktoráty na západních universitách, atp. V podstatě
je tento postup metodou hollywoodské tvorby Star, která se uplatňuje od
počátku 20. století – kdokoli může být populární, kdo je intenzivně
po nějakou dobu propagován všemocnou reklamou. Je to otázka účelu a
nákladů, nikoli otázka kvality člověka.Agenturní činností StB proti
Chartě 77 se zabývalo na FMV celkem asi 43 důstojníků StB. Rozsah této
činnosti není vyčerpán pouze seznamem akcí proti Chartě a VONS, ale
zahrnuje také činnost oddělení StB pro boj proti sionismu, judaismu,
svobodnému zednářstvu a Státnímu sionistickému muzeu (tzv.
kontrarozvědná ochrana). Z těchto útvarů, které podléhaly většinou
přímo KGB (mezinárodní koordinace), byly registrovány zahraniční signály
(dispozice) pro činnost Charty. Současně byla registrována kooperace s
ostatními disidentskými skupinami, zejména v Polsku, NDR, Maďarsku a SSSR.Každý
z těchto důstojníků StB řídil agenturu uvnitř Charty 77 a v počtu 5 až
7 TS (tajných spolupracovníků). Osobní charakteristiky vůdců Charty 77 (vč.
VONS a ostatních tzv. nezávislých iniciativ) jsou vesměs nepříznivé.
Psychiatrické analytiky konstatují v mnoha případech osobní rozvrácenost,
v některých případech drogy (Jirous apod.).Když se ministr vnitra Dr.
Richard Sacher, zastupující ve vládě lidovou stranu, dostal v únoru a
březnu 1990 do styku s některými materiály, týkající se činnosti Charty
77 a osobních charakteristik některých jejích vůdců, vzniklo akutní
nebezpeční odhalení spojení mezi Chartou 77 a vedením komunistického
státu. President Havel nechal jmenovat vládou Jana Rumla náměstkem FMV. Po 6
týdnech jeho působení na FMV se ztratilo přes 15 tisíc OS (osobních
svazků, tj. osobních materiálů občanů, kteří byli z jakýchkoliv
důvodů předmětem zájmu StB). President si současně vynutil předání
některých osobních materiálů, které byly z FMV předány zasvěcencům v
Chartě (Uhl, Urban).Je nejvýš pravděpodobné, že nejdůležitější
materiály, týkající se Charty a jejích prominentů, byly z FMV odstraněny
ještě před 17.11.1989. Kupř. magnetofonové kazety s nahrávkami jednání
mluvčích Charty, jejího vedení, jednání s některými zahraničními
diplomaty apod., které vedení Charty předávalo StB, zmizely (záznamy o
jejich existenci v osobních materiálech důstojníků StB byly patrně
přehlédnuty). Rovněž byly odstraněny osobní materiály vůdců Charty 77:
V. Havla, J. Dienstbiera, Zuzany Dienstbierové, Petra Uhla, Jar. Šabaty, A.
Šabatové, L. Hejdánka, V. Bendy, J. Gruntoráda, M. Palouše, Kantůrka, E.
Kantůrkové, Vl. Chramostové, M. Kubišové, Zd. Jičínského, M. Motejla, Dr.
Danisze, Zd. Rychtského, P. Pitharta, J. Urbana, P. Kučery, I. Fišery, J.
Hájka, A. Marvanové, P. Šustrové, J. Rumla, R. Slánského, W. Komárka, M.
Zemana, V. Klause, V. Dlouhého atd.Dále byly odstraněny všechny materiály z
listopadu a prosince 1989 z jednání tzv. rozhodujících politických sil o
převzetí moci v zemi. Rovněž byly odstraněny objektové svazky “Obroda
socialismu” (Klub reformovaných komunistů a estébáků z r. 1968 –
politicky nejvýznamnější složka Charty 77 a dosud v OF). Dále zmizely
objektové svazky zpravodajských agentur v zahraničí o objektech politické
opozice v zahraničí – Pelikánovy “Listy", Tigridovo nakladatelství “Svědectví”,
Škvoreckého nakladatelství v Torontu, objektové svazky “Rada svobodného
Československa”, nakladatelství A. J. Leihma, atd. Rovněž byly odstraněny
objektové svazky schwarzenberského paláce ve Vídni.Existuje velmi mnoho
dalších důkazů o expozituře Charty a jejím spojení s konspirativní
komunistickou mocí. Většina z nich však není vhodná k zveřejnění pro
rizika s tím spojená. Rozsah ostatních by zdaleka překročil únosný rámec
této zprávy.

2. - Převrat 17.11.1989

Zpráva parlamentní Komise FS pro vyšetření podstaty událostí 17.11.1989
byla prohlášena za utajenou a nebyla zveřejněna. Důsledky šetření se
promítly do odsouzení několika bezvýznamných policistů k
několikaměsíčním trestům. Vyšetřování bylo zaměřeno pouze na
násilnosti na Národní třídě, bylo zmanipulováno a záměrně se vyhýbalo
vyšetření politického pozadí převratu. Podobný osud postihl Nezávislou
vyšetřovací skupinou studentů, která vznikla jako reakce na evidentní
manipulování vyšetřování vyšetřovací komisí FS.Důsledkem tohoto stavu
věcí byly rychle a všeobecně se rozšířivší pochybnosti o nejapné
legendě sametové revoluce, jak ji dosud urputně hlásá president a vláda
Charty. 77.President rovněž nedodržel svůj veřejně daný slib, že budou
zveřejněny všechny záznamy o jednání s Adamcovou vládou a následně
jednání tzv. rozhodujících politických sil (dodnes není známo, kdo je
tímto pojmem označen).S odstupem měsíců se však stalo zřejmým, že
masakr na Národní třídě byl předem připraven a že byl koncipován jako
signál zahájení převratu. Po něm byla iniciativa okamžitě předána
Chartě 77 – to dokazuje, že v přípravách existovala spolupráce (mimo
mnoha dalších důkazů). Charta ihned po masakru převzala iniciativu
rozšířením sdělení sl. Drážské o smrti studenta Šmída, které se
ukázala desinformací. Tento kritický bod spojení Charty 77 a zasvěcené
části ÚV KSČ nebyl dosud objasněn a tvoří jedno z ústředních
politických tajemství.Když byly tyto pochybnosti občanů spolehlivě
zaregistrovány, natočila BBC pořad o událostech 17.11.1989 v němž legenda
je korigována a vyúsťuje v tvrzení, že to byl nepodařený vnitrostranický
převrat, který měl pouze odstranit Jakešovo vedení, ale který se vymkl z
rukou. Na základě této predikce vystoupil jeden z předních mužů Charty
Jiří Ruml s požadavkem, aby vyšetřování 17. listopadu bylo obnoveno.
Nebezpečí, které v sobě takový požadavek skrývá spočívá v tom, že
komise bude sestavena opět ze zasvěcených lidí Charty 77, kteří budou
dokazovat tvrzení pořadu BBC, které je pokládáno za přijatelnou politickou
verzi, korigující nesmyslnou báchorku o sametové revoluci. Stejným cílem
však bude zakrytí každého spojení Charty s komunisty a kontinuity
komunistické vlády – chartistické elitě stále vyhovuje být považována
za něco jiného, než čím ve skutečnosti je. Je nepochybné, že kdyby byla
zveřejněna pravda, Havel a jeho vláda Charty 77 by museli padnout. To je
však nepřijatelné pro zahraniční sponzory, kteří Chartu vypracovávali 13
let a nemají za ni přijatelnou náhradu, se kterou by mohli souhlasit také
Rusové. Vláda Havlovy Charty musí být tedy udržena. Z provedené analýzy
lze vybrat skutečnosti, které chronologicky seřazeny, poskytují
následující sled událostí: poradce presidenta USA John Whitehead na podzim
1988 po své 12-ti denní cestě po Východní Evropě shledal, že politická
situace dovoluje zahájení příprav k převratu. Pro Československo (Chartu
77) to znamenalo pokyn k vystoupení ze sebe samé a její členové postupně
založili řadu skupin, nazývanými nezávislými iniciativami: SPUSA (Společnost
přátel USA), HOS (Hnutí za občanskou svobodu). , DI (Demokratickou
iniciativu), Obrodu socialismu (svaz bývalých komunistů a příslušníků
StB z r. 1968), České děti (monarchisté), NMS (Nezávislé mírové
sdružení), atd. Všechny tyto skupiny pracovaly pod vedením Charty 77. Cílem
bylo vyvolání dojmu početního zvětšení opozice vůči vládě, i když to
byl dojem pouze optický, ale potřebný pro zahraniční propagandu.Politicky
nosnou byla pouze Obroda socialismu. V ÚV KSČ byla vytvořena skupina
Urbánek-Mohorita, která byla Hegenbartem pověřena jednáním s Obrodou.
Účelem byla spolupráce na kompromitaci Jakeše a jeho odchod z vlády.
Hegenbart byl v této činnosti řízen KGB. Byl natočen film z Jakešova
kompromitujícího vystoupení v západočeském kraji, KGB rozmnožila jeho
videokazety a v zahraničí se prodávaly za 20,- DM. Současně prováděl
Hegenbart izolaci Jakeše, který nebyl zasvěcen do událostí, aby byl v
případě zahájení operace eliminován nežádoucí zásah. Hegenbart byl
rovněž rozhodujícím mužem, který v červenci a srpnu 1989 řídil
stanovisko ÚV a vlády k exodu východních Němců ze západoněmeckého
velvyslanectv v Prazeí. V rámci spolupráce Hegenbart-Obroda vycestoval Jiří
Hájek těsně před převratem do Rakouska k projednání některých
podrobností, souvisejících s datem a technikou převratu.Den 17.11. byl
zvolen jako nejvhodnější vzhledem k tomu, že je Mezinárodním svátkem
studenstva a zaručuje tedy mezinárodní odezvu., a dále proto, že to byl
poslední termín s aspirací na mezinárodní odezvu před schůzkou Gorbačov
– Bush na Maltě, kde měl být projednán další postup velmocí při
řízení sjednocování Německa, což předpokládalo také politickou změnu
v Československu.Ze zprávy, zveřejněné Nezávislou vyšetřovací komisí
studentů je dostatečně známo, jak bylo zmanipulováno jednání Pražské
vysokoškolské rady za účasti Vasila Mohority k přípravě manifestace. Ke
skutečnostem, které jsou už veřejně známy o průběhu masakru na Národní
třídě, lze připojit:A) Přibližně 2 hodiny před příchodem průvodu
studentů, vedených poručíkem StB Zifčákem alias "studentem Růžičkou" na
Národní třídu, kde podle oficiální trasy neměl co dělat(!), byl zastaven
provoz tramvají v obou směrech. Dopravní podnik tedy musel dostat takový
příkaz už asi 3 hodiny před tím. Současně byla Národní třída téměř
vyklizena (liduprázdná).B) Pohotovostní oddíly SNB byly v pohotovosti v
Mikulanské ulici a v Kokviktské už 3 hodiny před příchodem průvodu na
Národní třídu.C) Asi 1 hodinu před příchodem průvodu byly uzamčeny
všechny domovní dveře všech domu od Perštýna až k Národnímu divadlu,
přesto, že tudy průvod neměl projít!D) Zásahová četa ÚRNA (Útvar
rychlého nasazení), která byla ve 3. pohotovostním sledu (její členové
byli doma u rodin, ale museli být k dispozici u telefonu), dostali v 10,30 hod.
telefonický rozkaz k okamžitému návratu do útvaru (tedy 8 hodin před
nasazením), tj. asi 4 hodiny před zahájením manifestace. Po příchodu k
útvaru jim byla nařízena pohotovost. Když četa nastoupila v maskovaných
uniformách a maskovacích čepicích, byl jim vydán rozkaz k nasazení
červených baretů, které jsou součástí vycházkové uniformy. V 11,30 hod.
byla četa převezena autobusem do Bartolomějské ulice k soustředění. Od
13,45 probíhala jejich instruktáž třemi důstojníky StB v civilu o jejich
zákroku u Národního divadla – tedy v době, kdy manifestace začínala ve
vzdálenosti asi 3 km. Zásahové četě byl na zvětšeném obraze podrobně
vyložen uzávěr u Národního divadla včetně nasazení obrněných
transportérů vybavených radlicemi. Byla instruována, že důstojníci StB
jim budou ukazovat vytypované osoby v průvodu, které jsou pak povinni
vytáhnout a zadržet.ÚRNA je cvičena pro bleskovou akci, nikoli pro
pořádkovou policejní službu. Plk. Bečvář, který vydal rozkaz k jejich
nasazení, musel vědět, jak tato složka bude reagovat, musel rovněž vědět,
že jejich nasazení je neadekvátní, protože podle zákona a vnitřních
předpisů FMV je ÚRNA nasazována pouze při bezprostředním ohrožení
životů, při organizovaném a ozbrojeném odporu. Nic takového se na
Národní třídě nedalo očekávat. Plk. Bečvář byl do funkce dosazen
právě Hegenbartem a je pravděpodobné, že protipředpisový rozkaz k
nasazení ÚRNA nevydal z vlastního rozhodnutí. Zde kdesi mohou spočívat
příčiny, proč se zastřelil.E) V odpoledních hodinách 17.11.1989 opustilo
Prahu celé vedení Charty 77 včetně rodin. V Praze zůstali pouze Uhl, Benda,
Němcová. Patrně existovalo jisté nebezpečí jejich pozatýkání v
případě, že by se Hegenbartovi nepodařilo paralyzovat akce a rozhodnutí
většiny vedoucích ÚV KSČ a FMV, kteří nebyli do charakteru operace
zasvěceni. Chartisté se však všichni vrátili už v sobotu v poledne zpět
do Prahy. V té době a během neděle se Hegenbartovi podařilo definitivně
odstranit nebezpečí zákroku Lidových milicí, které Jakeš mobilizoval.Cílem
operace nebylo pouze odstranění Jakeše, ale i dočasný taktický ústup
komunistů ze světla do předem připravených pozic, jejichž dislokace a
krytí bylo předmětem dojednávání s Obrodou socialismu od ledna 1989. Od
téže doby (po zatčení Václava Havla) byli Hegenbartem mobilizování herci,
zpěváci aj. k podpisovým akcím za jeho propuštění. Všichni iniciátoři
byli komunisté nebo spolupracovníci Státní bezpečnosti.Ze seznamu studentů,
kteří připravovali manifestaci a později se chopili organizování
studentstva vyplývá, že jde výlučně o děti prominentních rodičů. 86%
těchto studentů mělo rodiče ve vysokých funkcích v KSČ, FMV,
diplomatických službách, v kategorii generálních ředitelů,
vysokoškolských profesorů, atd. Existují důkazy o instruování těchto
dětí jejich rodiči. Existují rovněž důkazy o tom, že už od června 1989
byla vypracována hesla, jako “Nejsme jako oni”, “Nechceme násilí”,
atd. a formy jejich uplatňování při demonstracích tak, aby nedošlo k
fyzickému napadání komunistů (to byla jedna z podmínek dohody o předání
moci) a záruky za ni převzali sami komunisté prostřednictvím studentů a
Občanského fóra.

3. - Občanské fórum

Koncepce OF byla dohodnuta asi půl roku před převratem a schválena
Hegenbartem. Na jeho vyhlášení Havlem v Realistickém divadle sváželi
pověření důstojníci StB svými soukromými vozy všechny hlavní členy
Charty 77. Uvolnění divadel fingováním protestních stávek organizovala StB
prostřednictvím svých agentů mezi herci a základními organizacemi KSČ v
divadlech.Vedením OF byli pověření výhradně kmenoví členové Charty 77.
Kvalifikovaný zpravodajský odhad předpokládal, že pro nasazení v OF bylo
uvolněno přibližně 1100 lidí z nové báze KGB. Agentura StB byla nasazena
celá (v Chartě 77), i když posléze došlo k řadě průvalů, z nichž
některé byly účelové (Danisz apod.). Občanské fórum si zachovalo
horizontální organizaci Charty (s hermeticky uzavřeným koordinačním
centrem), protože to nejlépe vyhovovalo možnostem průniků (politických,
zpravodajských, finančních, kontrolních) do místních OF a potřebám
infiltrace všech ostatních politických stran, klubů, organizací a spolků,
vznikajících ve vazbě na OF, tedy v podstatě na početně multiplikovanou
Chartu 77.Nejsilnější pozici v OF si udržuje Obroda socialismu, která je
stále jeho rozhodující složkou. Zajišťuje kooperaci s KSČ a koordinaci v
oblasti personální politiky ve vládě, diplomatickém sboru, FS a obou
národních radách, republikových vládách a ve sféře komunální (O.
Černík). Všechna rozhodující místa v oblasti veřejné moci, rozhlase,
televizi, tisku, průmyslových podnicích, školství, zdravotnictví, soudech,
prokuratuře, apod., jsou obsazovány komunisty (tzv. bývalými). / Zřejmě.
není náhoda, že O. Černík, A. Dubček a někteří další pomocní
režiséři a herci 17. listopadu zemřeli krátce potom v důsledku "autonehody"
atp. - pozn. NN /Pro tuto koncepci je výchozím bodem historie a politiky rok
1968. Je předkládán jako prvotní počátek dnešní demokratické politiky a
jeho aktéři jsou tak předurčování k převzetí veškeré moci. Tento
politický akt, podporovaný Západem, má rehabilitovat hromadné nasazení
tzv. bývalých komunistů. Je to schema, které je uplatňováno ve všech
komunistických státech Evropy. V Československu je však nejzřetelnější
vzhledem k počtu komunistů vyloučených v r. 1968 z KSČ – jejich značný
počet si nevynucuje přejmenování KSČ ani změnu programu, protože tato
organizace má jako svoji veřejnou variantu OF.Po 17.11.1989 se k zakladatelům
a provozovatelům OF připojili zaměstnanci Prognostického ústavu ČSAV, z
nichž mnozí zaujali nejdůležitější funkce v národním hospodářství a
v politice. Pověření tohoto ústavu vyplývá z faktu, že zpracovával
nynější hospodářskou reformu už od roku 1987, kdy si vláda objednala na
impuls z Moskvy tzv. Prognózu rozvoje národního hospodářství ČSSR. Část
nákladů na její vypracování byla refundována RVHP (stejně postupovaly
ostatní komunistické vlády v Evropě). Tato studie nebyla prognózou, nýbrž
variantou současné reformy, při níž byla paralelně vypracována a v
zahraničí odsouhlasena koncepce hospodářské činnosti po převratu. V
rámci prací na této studii vycestovalo na stáže asi 40 pracovníků,
kteří prováděli konzultace s bankami, průmyslovými koncerny a
poradenskými službami v USA, Francii, SRN, Velké Británii a Itálii. Po
dokončení a odevzdání studie navrhoval ministr Kincl experty zatknout a
odsoudit pro jejich styky v zahraničí, které se vymykaly rozmezí jejich
studijního poslání. Hegenbart jeho úsilí zastavil a po převratu se z
ústavu do vedení státu dostali: Komárek, Klaus, Dlouhý, Zeman, Klímová,
aj.V rámci dohod o kontinuitě moci komunistické oligarchie byla činnost OF
od počátku až k volbám vedena k likvidaci nebo ovládnutí zevnitř
jakékoli potenciální protikomunistické opozice, která by mohla uvnitř nebo
vně OF vzniknout. OF bylo pod spolehlivou kontrolou komunistů stejně jako
samotná KSČ a ostatní politické strany bývalé Národní fronty. Bylo však
nutné zabránit vzniku jakékoli nezávislé organizace, které by tuto
hegemonii mohla dříve nebo později ohrozit. Proto bylo v období únor –
duben rozbito studentské hnutí a vyřazeno z jakékoli politické konkurence a
učiněno zcela pasivním a byly provedeny čistky v samém Občanském fóru /až
na veřejnost se zřejmě dostal pouze brněnský spor Šabata - Cibulka, kdy
ostatní odpůrce komunismu se vedení. OF Jan Urban - Petr Kučera - Ivan
Fišera podařilo umlčet v naprosté tichosti/.Když se před volbami ukázalo
relativní nebezpečí ze strany KDU, byly jeho volební šance zlikvidovány
akci proti jejímu předsedovi Bartončíkovi, který byl, stejně jako
většina ostatních figur na scéně, spolupracovníkem StB. V této akci se
osobně angažoval V. Havel nejen výroky z rozhovoru s Bartončíkem, ale
zejména tím, že vzal pod svoji osobní ochranu Jana Rumla, který útok vedl.
Ihned po volbách byla torpedována Čs. strana socialistická akci Melantrich,
v níž se rovněž osobně angažoval Havel zasláním dopisu o svobodě slova.
Vzápětí na to byla roztržena Republikánská strana, v očekávání je
destrukce Lidové strany. Tím OF zcela ovládlo vnitropolitickou situaci a
destruovalo jakoukoli opozici. Akce byly provedeny zcela profesionálně a
vylučují, že by jejich autory mohli být diletanti z OF. Kromě toho forma
jejich provedení nutně předpokládá dokonalou a disciplinovanou organizací
s federálním rozměrem. Důkazem její existence je rovněž volba Vasila
Mohority místopředsedou FS naprostou většinou hlasů, když KSČ má pouze
14% mandátů ve FS. Podobných důkazů o dokonale fungující kooperaci mezi
KSČ a ostatními tzv. opozičními organizacemi (někdy vysloveně "protikomunistickými")
existuje celá řada.Přibližně od března 1990, kdy se v KC OF začal
objevoval vliv mimopražských OF, který nekorespondoval s cíli zasvěcených
mezi chartisty, začalo docházet k silné názorové diferenciaci, která
pokračuje a nabývá na ostrosti. OF politicky nepřežilo své volební
vítězství. Všechny kritiky totiž vyloučit nemohlo... Příznaky se
projevily už při sestavování federální vlády, která byla v základních
ministerstvech sestavena Havlem už 3 týdny před volbami. Po akci Bartončík
se v jejím důsledku projevil strach mnoha funkcionářů a sestavení vlády
se protáhlo o 10 dní déle, než president předpokládal. Bude-li názorová
diferenciace pokračovat, stává se nejistým původní předpoklad, že vláda
dosáhne vždy požadované většiny hlasů pro své návrhy ve FS. Tento fakt
vytváří předpoklad pro parlamentní krizi, zejména při hlasování o
zákonech (všechny tři ústavy), jejichž přijetí vyžaduje 2/3 hlasů.
Nezvládnutí takové situace by si mohlo vynutit vypsání nových
mimořádných parlamentních voleb, v nichž by OF nezískalo už tak výraznou
většinu. Rozptýlení hlasu pro ostatní strany by vytvořilo situaci, v níž
by žádná strana nedominovala tak výrazně, aby byla schopna sestavit novou
vládu, která by měla naději v takto roztříštěném FS prosadit jakýkoliv
zákon či opatření. Pak by musela následovat autoritativní opatření
presidenta. Ta by mohla mít reálnou naději na úspěch jenom tehdy, jestliže
by měl v té době (1 – 1,5 roku) ještě tolik popularity jako nyní, což
je však nepravděpodobné, a v takovém případě by následovala
celospolečenská krize a politický pat.Podobné tendence se však projevují s
různým fázovým posuvem ve všech bývalých komunistických státech Evropy
a jejich intenzita bude vzrůstat s hospodářskou a sociální devastací.
Nelze vyloučit, že vytvoření podmínek pro vnitropolitický pakt ve všech
státech Východní Evropy je cílem řídících velmocí, protože by vedl k
silným sociálním nebo národnostním nepokojům, možná povstáním /např.
na Balkáně/, které by byla sjednocené Evropě na Západě. vhodnou záminkou
k vojenskému obsazení v zájmu míru v Evropě a k nadiktování
východoevropské konfederace, řízené západní Evropou, USA a SSSR.Reálnost
takové varianty politického a hospodářského vývoje se objevuje ve
způsobech zamýšleného konstituování OF v průběhu následujících dvou
let jako jediné autoritativní. organizace ve státě. /Díky Václavu Klausovi,
který se stal k šoku zasvěcených předsedou OF proti určenému Martinu
Paloušovi, což vedlo k rozštěpení OF na pravicovější ODS a
levicově-liberální Občanské hnutí, tato koncepce padla - pozn. NN/Jedním
z projevů této snahy je pokus o vytváření presidentské vlády. Souvislosti
s ostatní Evropou jsou naznačovány expoziturou presidentových poradců ze
zahraničí, kteří ho řídí (Schwanzenberg, Šik, oba Pelikánové, Fischl,
Kohout, Povolný, atd.).

4. - Komunistická strana

V polovině roku 1988 bylo informováno o přípravě převratu v
Československu 12 lidí z nejvyššího orgánu KSČ. V říjnu 1989 se tento
počet zvětšil přibližně na 90 lidí, z nichž většina nebyla přímo z
aparátu KSČ.Naprostá většina členů KSČ byla převratem a ztrátou své
moci překvapena a označovala postup svého vedení za zradu. Od února do
dubna 1990 nastalo v řadách členů KSČ znatelné uklidnění díky
informacím, které jim zprostředkovalo vedení až na úroveň okresních
výborů.Došlo k všeobecnému pochopení faktu, že moc 1,7 milionů členů
KSČ, 250 tisíc mužů plně vyzbrojené armády. , 60 tisíc mužů FMV, 150
tisíc ozbrojených členů Lidových milicí a půl milionu občanů
sympatizujících se režimem, nebyla poražena, a že události jsou taktickou
formou změn, jinak v krátké době neproveditelných.Pokusy malých
lokalizovaných skupin komunistů, kteří se z neznalosti chtěli postavit na
odpor, i když nikoli ihned veřejný, byly na zákrok vedení strany odloženy.
Informace o připravovaném převratu StB byly rozšiřovány OF záměrně k
vytvoření atmosféry ohrožení, umožňující snazší zvládnutí
veřejnosti, jejímu semknutí kolem OF a k získání sympatií.V prosinci 1989
byly všichni rozhodující funkcionáři KSČ, armády, LM, FMV přesně
informováni o situaci a jejím smyslu. Latentní pohotovost byla udržována
pouze do března 1990, kdy byla situace stabilizována zákonem č. 15/90 z 23.1.1990,
který zaručoval KSČ veškerou právní ochranu, garantovanou novou vládou.
Veřejnost se proti zákonu nepostavila na odpor a situace byla zvládnuta.Nikdo
z vedoucích funkcionářů starého ani nového vedení KSČ nepomýšlel na
převrat, protože předání zjevné moci a ústup do ústraní bylo direktivou
moskevského vedení Světového komunistického hnutí. Stalo se zcela
zřejmým, že Moskva by žádný pokus o zpětné převzetí moci KSČ
nepodpořila, naopak, postavila by se proti němu. Ve stejném smyslu byly
vydány rozkazy jednotkám sovětské armády na území Československa, k
nimž byli už počátkem listopadu 1989 vysláni důstojníci Rude armády se
zvláštním posláním.Charta 77 v čele s Václavem Havlem dodržela s
podporou zakonspirované části StB všechny dohody o průběhu převzetí moci
i o další neveřejné spolupráci s KSČ (zprostředkováno Obrodou). Za
účelem mezinárodní kontroly dodržení těchto dohod se Československo
stalo od listopadu 1989 zpravodajsky a kontrarozvědně otevřenou zemí.Dohody
byly rovněž precizně dodrženy ze strany KSČ. Indiferentní a zmanipulované
obyvatelstvo Československa nepůsobilo svým vystoupením (neplánovaným a
neorganizovaným) žádné komplikace. Reakce proti setrvávání komunistů ve
všech oblastech veřejného a politického života země jsou zatím stále pod
kontrolou Havlovy vlády a aparátu bývalé moci. Rovněž byly zvládnuty
reakce proti nástupu komunistů z padesátých let zpět do vedoucích posic.Volby
v červnu 1990 byly zmanipulovány především difuzí voličů do množství
plánovitě vytvořených indiferentních politických stran a rozptylem
voličského potenciálu. Sestavením pevného pořadí kandidátů na
volebních listinách bylo zajištěno zvolení předem vybraných a
schválených osob, zařazených na volitelná místa. Všechny politické
strany byly infiltrovány a ovládnuty zevnitř předem připravenou organizací
osob, sestavenou ve spolupráci s StB. Mezinárodní kontrola byla zajištěna
expoziturou emigrantů (kupř. Škutina v ČSS, Pachman, Strobinger v ČSL,
Horák v ČSSD, atd. Stejně tak byl obsazen Havluv štáb a vedení OF).Komunisté
si podrželi veškerou moc ve státě. Pozice jejich odpůrců, pokud v naprosto
dezorientované veřejnosti existují, jsou politicky bezvýznamné a tedy
zanedbatelné. Charta 77, transformovaná v OF, je jejich spojencem, který na
sebe vzal pouze úlohu krytí. Zveřejnění symbiozy SSSR – USA, pečlivě
skrývané téměř 100 let, určuje novou dimenzi celosvětového politického
zápasu. Bez jeho definování není úspěch, spočívající v aktivním
podílu na něm, pravděpodobný.

II. - SJEDNOCENÍ EVROPY

Jedním z nejvýznamnějších atributů politiky Václava Havla je úsilí
směřující k podpoře sjednocovací politiky v Evropě. Muž, který
nerozumí politice jednoho malého státu, se stal vykladačem koncepcí
politiky kontinentu.Sjednocení Evropy není a nemůže být záležitostí
pouhých sjednocovacích technik, protože všechny takové pokusy v minulosti
skončily nezdarem a katastrofami. Evropská krize současnosti, po dvou
světových válkách a 45 let trvající rusko-americké okupaci, je v
podstatě psychicko-morální povahy. Oběma světovým válkám se patrně
nebylo možné vyhnout, avšak státnická vedení mohla zabránit tomu, aby
cíle válek utonuly v paroxysmu mas a v manipulaci neevropských manažerů
nebo stranických byrokratů.Politická demokracie parlamentního typu /zastupitelská
demokracie/ se od roku 1918 jevila v Evropě neschopná vládnou svými
politickými problémy a státními úkoly. Proto by už nyní neměla být
demokracie posuzována jako dogma nebo ideologicky, není-li opodstatněna
schopností občanů získat a pro své rozhodování vyhodnotit veškeré
potřebné informace a na základě nich vybrat a kontrolovat své vůdce a na
druhé straně schopností evropských vůdců vést, vládnout, ukazovat cestu,
rozhodovat a brát na sebe odpovědnost, tedy nést světlo. Je nejvýš
pravděpodobné, že za několik desetiletí se bude v Evropě vládnou podle
zásad naprosto se lišících od parlamentní demokracie a tento fakt by neměl
být už nyní pouštěn ze zřetele a ignorován. (Přirozeně, že
alternativou k demokracii není myšlena diktatura v jakékoli podobě).Z
geopolitického hlediska bude mít základní vliv na utváření Evropy
očekávané vyplynutí Ruska z rámce Evropy a jeho participace s USA na
ovlivňování poměrů na euroasijském kontinentě. Z tohoto hlediska jsou
Havlovy výroky o míru a morálce nekonsekventní.Dvoutisícileté dědictví
Evropy je nyní ohrožováno z jedné strany vášněmi davů, manipulovaných
mimoevropskými zájmy, a na druhé straně lidskou leností, spotřebitelskou
mentalitou a zbabělostí, vyhýbající se vypětí sil a obětem k dokonání
díla svrchované, nezávislé Evropy. Československá účast na koncipování
evropského sjednocování by si měla být vědoma mimo jiné také toho, že
každé neúměrné oslabení vojenské síly Evropy jako celku poskytne
mimořádnou výhodu politice násilí. Evropa nesmí zůstat bezmocná proti
nebezpečí zvenčí! Cíl politiky světového míru nemůže spočívat v
pouhém konsolidování vlastního státního evropského systému
prostřednictvím mírových smluv nebo jakoukoli vojenskou kontrolou,
prováděnou neevropskými velmocemi. Je nutné nahradit pasivní evropský
mírový program aktivním, dynamickým. Trvalý mír z pozice trvalé síly!
Revize stávající koncepce prostého pacifistického, tj. odevzdaného pojetí
míru je proveditelná pouze za předpokladu fungující politické organizace
silné Evropy. Otázka bezpečnosti tedy bezprostředně souvisí s problémem
schopnosti Evropanů vládnout v Evropě. Tento problém je velmi akutní!
Pozitivní účast Československa na jeho řešení je mimo jiné také
otázkou odvahy k přiznání se ke znalosti vlastních skutečných
politických dějin od roku 1918, soustavně zkreslovaných legendami.

1. - Československo a Evropa

Před vypuknutím 1. světové války dlužily Spojené státy Evropě 50
milionů dolarů. Když v roce 1918 válka skončila, dlužila Evropa Spojeným
státům 10,5 miliardy dolarů v tehdejší hodnotě. Americký průnik na
evropský kontinent byl současně počátkem snah o sjednocení a pacifikaci
Evropy.Cílem vítězů 1. světové války, především USA, bylo rozbití
velkých mocenských států a zničení jejich vlivu v Evropě: Rakousko –
Uherska, Německa, Ruska a Turecka. V těchto státech vládli dědiční
monarchové, kteří byli současně hlavními oporami náboženských idejí a
církví. Likvidace všech těchto pilířů mocenské stability byla základní
podmínkou úspěšnosti světového nástupu amerického mezinárodního
kapitálu do takto uvolněného prostoru a jeho politické projekce:
Internacionalizace světa, jeho socialisace, oslabení a později odstranění
velmocenského postavení Evropy v něm (zbavení zámořských kolonií) a
její postupné podřízení kosmopolitním neevropským cílům, až po
globalisaci světa pod vedením levicových liberálů USA.K tomuto účelu byla
programově aplikována idea atheismu a idea národnostní v její odstředivé
podobě. Současně tak byla prakticky likvidována hospodářská a politická
moc aristokracie (většinou křesťanské) a církví.V dějinách Evropy po
pádu Říma až do doby osvícenecké a francouzské revoluce převládala
univerzální idea náboženská, která měla ohromnou moc a vliv na osudy
Evropy. Po francouzské revoluci však vznikla národnostní idea, vzbuzená
touto revolucí, která měla rozbít mocné státní útvary, rozkouskovat
Evropu, zničit moc šlechty a církví. Před francouzskou revolucí
národnostní idea neexistovala, národy jí nepřikládaly žádný význam. O
osudu národů rozhodovaly panovnické sňatky, dědické nároky dynastií,
nebo válečná vítězství či porážky. Napoleon Bonaparte nakládal zcela
libovolně s územím jednotlivých národů a vyvolal v Evropě národnostní
myšlenky. Evropské universální náboženské myšlení bylo v této etapě
vývoje lidské společnosti, začínající zrychleným tempem směřovat k
úplné emancipaci člověka jako svobodné duchovní bytosti, rozvráceno
ideami přirozených lidských práv, svobod, lidské a občanské rovnosti a
národnostní idea se tak stala jedním z dalších. účinných prostředků
postupné mocenské pacifikace Evropy jako duchovně, kulturně a relativně i
politicky spřízněného celku, a to podle osvědčené imperiální zásady
rozděluj a panuj.Filosofický základ poskytl národnostní ideji v Německu
Herder a od té chvíle se jí dostávalo všeobecné propagace,. jejímž
následkem bylo rychlé pronikání této a postupně i dalších ideí, ideí
postupného drobení až k atomizaci na jednotlivé lidské bytosti, do všech
evropských zemí bez ohledu na jejich historické hranice, zájmy dynastií,
plány státníků, diplomatů a církví. Svým posláním byla idea
národnostní revoluční od samého počátku – likvidace stávajícího
politického a mocenského stavu. V propagačním tvaru usilovala tato idea o
přetvoření Evropy na takových základech, aby každému národu, i
nepočetnému, se dostalo samostatnosti. Souběžně s národnostní ideou byla
zcela účelově a programově použita idea liberalismu, po níž pak
následovaly ideály demokracie a socialismu. Všechny směrovaly k destrukci
aktuálního evropského myšlení a stávajících mocenských poměrů.Význam,
který národnostní ideji připisoval americký president Wilson, vyjádřil na
konci své řeči z 8. ledna 1918, když řekl:“Je to zásada spravedlnosti.
pro všechny národy a kmeny a jejich právo žít vespolek ve stejných
podmínkách svobody a bezpečnosti, ať jsou silné nebo slabé.”Na základě
mírové smlouvy (1919 a 1920) vznikla ČSR, bylo osamostatněno Polsko,
utvořeno království. S.H.S. (dnešní Jugoslávie), k Dánsku byla připojena
severní polovina Šlesvicka, Francii vráceno Alsasko – Lotrinsko, k Rumunsku
připojena Besarábie, Sedmihradsko a část Banátu, k Itálii přivtěleny
Tyroly, Terst, atd. předtím byly utvořeny jako samostatné státy Finsko,
Estonsko, Lotyšsko a Litva. Toto přerozdělení bylo v Evropě provedeno s
odvoláním na spravedlivou národnostní ideu, avšak skutečným důvodem k
němu byly mocenské zájmy a záměry s Evropou, zejména ze strany USA. Vzdor
tomu prohlásil Wilson 11. února 1918 v americkém kongresu. “Národy a země
nesmějí již být dále předávány z nadvlády do nadvlády jako nějaké
zboží nebo kostky ve hře. Určité vymezené požadavky národnostní musí
být v mezích možností uspokojeny, aby nebyl pokoj Evropy a celého světa
rušen.”Když se záhy ukázalo, že toto rozdělení Evropy bylo předehrou k
bolševickým revolucím, které měly Evropu znovu sjednotit v bolševickou
internacionální. mocnost pod vládou komunistického Ruska, vystoupila
propaganda národnostní ideje s výkladem, že principy svobody a sebeurčení
národů nelze plně uskutečnit do všech důsledků, jednak vzhledem k
promísenosti národů, zvětšující se směrem na Východ, a jednak vzhledem
k nutnosti respektování zeměpisných a hospodářských podmínek. Jejich
nerespektování by znamenalo učinit nové národní státy neschopnými
života, čímž se zdůrazňovala nutnost podřízení jedněch národů
druhým, tedy rehabilitace stavu, který v Evropě existoval už před jejím
rozdrobením. Všechny státy v Evropě měly tedy dále a znovu národnostní
menšiny, často i početně i jinak významné, zejména když tyto minority
měly za sebou velký a mocný stát národa, k němuž příslušely.
Národnostní idea se přetvořila z vnitřní záležitosti států v otázku
mezinárodní a tak byla manipulace soustředěna do pravomoci mezinárodních
společností (Společnost národů, od roku 1945 OSN) a stala se prostředkem
mezinárodní politické manipulace. Problémy, které byly dříve přehledné
v rámci velkých států, staly se nepřehlednými v rámci nenárodnostních,
cizích, mezinárodních institucí.Československý stát bez jakéhokoli
raison d‘étre byl experimentem státu, uměle vytvořeného na základě
výsledků 1. světové války na přání vítězné Velké Čtyřky /USA,
Velká Británie, Francie, Itálie/. Nebyl založen ani na principu sebeurčení,
ani na principu národnostním (žilo v něm 46,81% Čechů a Slováků,
ostatní obyvatelstvo bylo jiných národnostní). Byl vytvořen jako klín,
zabraňující styku Německa s Rakouskem, což bylo symbolicky vyjádřeno
státní vlajkou. Československo nebylo zbudováno pro vojenskou nebo
politickou sílu, nýbrž k docílení hospodářského úspěchu a proto
dostalo hlavní přírodní zdroje a průmyslové bohatství starého Rakouska a
bohatý díl přírodních zdrojů Uher, hýčkáno Francií, Spojenými státy
a Anglií jako instrument jejich politického vlivu v Evropě. Zájem
vítězných velmocí se k němu upínal vzhledem k tomu, co se od něho
očekávalo v budoucnu: Československo mělo největší možnosti a hrozilo mu
největší nebezpečí. Obchodně a průmyslově vyvinuté obyvatelstvo mělo
rozšířit po východní Evropě síť obchodních tepen, které by daly život
vyčerpaným národům, politikou těsné spolupráce mělo ulehčit utrpení
sousedů a stát se vůdcem v rozvoji střední Evropy na zásadách
parlamentní demokracie. Tyto záměry byly v současné době pouze
modifikovány, jejich podstata se však nezměnila. T.G. Masaryk byl tímto
posláním ČSR srozuměn a není zajisté náhodou, že V. Havel byl v Izraeli
prohlášen Masarykovým pokračovatelem.Vzájemný poměr Čechů a Slováků
byl v roce 1918 pro velmoci zcela zanedbatelný a nezajímavý. Jejich hlavní
myšlenkou, jež vedla k rozhodnutí mírové konference vytvořit ČSR, bylo
zřídit v centru Evropy vysoce vyvinutý a soběstačný průmyslový stát,
fungující na principech parlamentní demokracie, a to bez ohledu na
národnostní vztahy. Vše za jediné podmínky, že v něm německý a
maďarský živel nebude tvořit většinu. Naopak při zřizování Rakouska a
Uher se nehledělo k hospodářským potřebám, ale k tomu, aby byli
soukmenovci pod jednou střechou. Rozdíl byl v tom, že v případě ČSR šlo
o přátele vítězů, v druhém případě o jejich nepřátele.Mír St.
Germainský, Wilsonových 14 bodů a Versaillský kongres daly vzniknout novým
státním útvarům, nedisponujícím přirozeně regulujícím principem
tradice, špatně odolávajících totalitní bolševické propagandě a
primitivní sociální demagogii a s nepatrnou nebo žádnou váhou v dějinách
Evropy. Československo nemělo nikdy velkou, mocnou šlechtu ani vlastní
vlivnou buržoazii a proto celé jeho politické dějiny jsou poznamenány
plebejstvím jeho politiků i obyvatelstva. Politický vliv tradičních
středoevropských velmocí byl v Evropě anulován a bylo započato s
prováděním koncepcí na sjednocování Evropy, které z ní mělo v
celosvětovém měřítku postupně učinit druhořadý kontinent (Vanderlipův
návrh na banku Spojených států evropských, Panevropa R. Coudenhove –
Kalergiho, Briandův návrh evropské konfederace, atd.). Tradiční evropské
státy měly být především zbaveny svých kolonií a tím značné části
svých trhů a své finanční síly, což bylo nutným předpokladem pro
úspěšné zahájení finanční a mocenské expanze v Asii, Africe a Latinské
Americe ze strany kosmopolitní finanční moci. Hitlerem vedená vzpoura
národně socialistického Německa tyto záměry na čas pozdržela a
současně usnadnila jejich realizaci po porážce Německa ve 2. světové
válce, kdy následovalo nové přerozdělení světových mocenských pozic a v
Evropě 45 let okupace, po jejímž ukončení se nyní opět přistupuje k
nové formě podřízenosti Evropy.Autoři sjednocovacích koncepcí pro Evropu,
Rusové a Američané, usilují o mechanické sjednocení už přes 70 let a
usilují o ně ve svém velmocenském zájmu. Ukazuje se však naprosto
nesporně, že ryze politické řešení problému reorganizace Evropy pod
zorným úhlem politické účelnosti, je nemožné. Každý pokus vybudovat
nový kontinentální či dokonce světový, mezinárodní řád se zřetelem
jen na cíle a zájmy světových velmocí, nemůže skončit jinak než chaosem.
Imanentní slabinou všech spolků států v minulosti bylo a zřejmě i bude
nedostatek úzkého právního a mravního spojení mezi organizací centrální
spolkové moci, jeho reprezentací a jednotlivými lidmi, nazývanými
jednoduše lidem. Přes všechnu obrovskou finanční a vojenskou moc
sjednocovatelů Evropy jsou možnosti všech tvůrců velkých, integrovaných
politických systémů, velmi omezené. I kdyby se formálně podařilo postavit
ve smyslu logické právní architektury ladnou budovu právního sjednocení
evropských národů, nepanoval by v ní onen soulad, duch dobrovolné
přijatého podřízení a sebeobětování, onen sociálně charismatický
prvek, bez něhož i stát sám se stává neoduševnělým a mechanickým
Leviathanem. Právní a mocenské techniky nemohou tento problém rozřešit,
pokud ho vnitřně nepříjmou lidé. Ani na začátku 21. století by vláda
Sjednocené Evropy neměla komu panovat, protože by neměla své vlastní
poddané, které by inspirovala, kteří by vizi Sjednocené Evropy přijali za
svou.Tradiční evropské státy (Anglie, Francie, Německo, Itálie, Rakousko,
skandinávské země apod.) jsou si tohoto problému vědomy. Není si toho
vědoma reprezentace Československa. Nasazení internacionálních poradců
presidenta, izolace jeho kabinetu na Hradě, konstrukce osobní moci a
autoritářské výkonné organizace pod Hradem, vzbuzují přirozenou
nedůvěru Evropy, z níž plynou nebezpečí vážných rizik pro stát.
Václav Havel se stává pro Evropu národů nepřijatelným tím, že na sebe
vzal úlohu mluvčího cizích, neevropských sjednocovacích koncepcí.Naprostá
většina Evropanů pociťuje potřebu oprostit úsilí o duchovní a kulturní
solidaritu lidstva od podivností pacifismu, internacionalismu a kosmopolitismu,
které Evropu vnitřně ničí a kazí a jejichž hlasatelem se stal právě V.
Havel. Duchovní jednota Evropy stojí nad, ale i mimo politické boje a nad i
mimo fakt, že existují války. Klást požadavek, že se Evropané musí
vzdát svého bojovného ducha, že se musí podřídit pacifickému míru v
zájmu světa, aby bylo dosaženo duchovní a kulturní beztvarosti, může být
pouze axiomem nesmyslné logiky, odporující smyslu evropských dějin. Ještě
osudnějším axiomem je vnucovaný názor, že je nutné vzdát se silného a
vyhraněného svérázu národů a nahradit jej bezbarvou, jednotnou
zamerikanisovanou duchovní jednotou Evropy nebo z vnějšku vnucenou zdánlivou
jednotou politickou, vojenskou a hospodářskou, jak o to usilovali nadnárodní
bolševický internacionalismus a americký kosmopolitismus posledních 45 let.
Naopak: jen Evropa sestávajících ze silných, svérázných a sebevědomých
národních jednotek s hlubokými kořeny a jasně vyhraněným hlubinným
duchovním charakterem, může prospět vytvoření vysoké společné
duchovnosti, která, stejně jako nebyla zničena posledními dvěma světovými
válkami a téměř půlstoletou okupací. , nebude zničena ani jinými
válkami a okupacemi, kterým snad bude ještě Evropa v budoucnosti podrobena.Ve
své dlouhé minulosti mohla Evropa, bezesporu právě díky svým
mnohotvárným složením, tak dlouho udržet světovládu, přičemž hegemonie
přecházela ponenáhlu z jednoho národu na druhý tím, že každý národ
podle jakési imanentní posloupnosti přebíral vedení, dala tato
mnohotvárnost evropskému duchu veliký přínos myšlenek, tradic, novou
duchovní sílu. Mocná síla Evropy tkví v tom, že měla vždycky národy
vyznačující se větší zkušeností, větší zralostí a vedle toho
mladší a vitálnější národy. Posloupnost těchto národů v přebírání
vedoucího mocenského postavení stála Evropu mnoho krve, ale právě tou
sílila velká evropská civilizace. Není důvodu předpokládat, že
budoucnost se bude příliš lišit od minulosti, nesměřuje-li Evropa ke své
zkáze. Neuvědomí-li si president a vláda Československa tyto skutečnosti
včas, riskuje, že imanentní vývoj Evropy Československo smete.

2. - Mezinárodní souvislosti sjednocení

Antagonismus socialismu a kapitalismu, SSSR a USA, splnil svůj účel tím, že
rozdělil svět, vysál nezměrná území a nezměrné počty obyvatel a
odstranil heterogenitu světa z počátku 20.století. Nyní je jako
nepotřebný odvolán.Zcela neočekávaně, na vrcholu své vojenské a
politické moci, provedla druhá největší velmoc světa obrat a bez vyzvání,
bez jediného výstřelu, kapitulovala. Podobný jev nemá v dosavadních
dějinách politiky obdobu. Komunisté se omluvili za genocidu, osmdesát
milionů mrtvých prohlásili za oběti určitých nedostatků, přistoupili na
pakt o lidských právech, prohlásili se za přesvědčené demokraty, občas
se přejmenovali, přísahali na mír a humanitu a zůstali u moci všude tam,
kde se jí zdánlivě vzdali. Hlasatelé lidskosti na Západě to přijali s
nadšením a s jásotem. Tajné služby SSSR a USA, které 45 poválečných let
zásobovaly svět historiemi o svém nesmiřitelném nepřátelství, si
vyměňují delegace svých usměvavých vůdců a ředitelů, které se
střídavě scházejí v sídlech KGB v Moskvě a CIA v Longley a tiskové
agentury s nadšením komentují porozumění. a přátelství, v jakém je
vedeno jejich jednání.Zmanipulované a z vnějšku řízené obyvatelstvo
Evropy se zděšením sleduje nepochopitelné sjednocování Německa, vládu
přejmenovaných komunistů ve středu Evropy, na jihu i na východě, klade
otazníky za všechno, co. charakterizuje boj o moc v Rusku, udiveně sleduje
rychlost a snadnost proměn, které jim nedovolují pochopit a vysvětlit, co se
kolem nich děje.Příčiny těchto jevů jsou v podstatě dvě:• potřeba
konsolidace území dobytých v době aplikace. antagonismu socialismua
kapitalismu, která vyřadila za světové politické hry všechny ostatní
rivaly,• vytvoření politických předpokladů pro uskutečnění Velkého
Izraele.Konsolidační snaha se týká především Evropy a jejím zakončením
se má stát politické, vojenské a hospodářské sjednocení kontinentu pod
vedením nadnárodní demokratury, která bude v labyrintech tzv. zastupitelské
demokracie ve svých rozhodnutích svými voliči zcela nekontrolovatelná. To
nutně povede k hlubokému odcizení.Tím bude Evropa definitivně vyřazena ze
světové politiky jako samostatný, nezávislý politický subjekt a stane se z
vnějšku řízeným prostředkem hospodářského a politického působení USA.
Společně se pak v 21. století budou dělit o podíl na ovlivňování
celosvětového vývoje s Ruskem a Čínou.Instalace celoevropské vlády
předpokládá oslabení dosavadních vlád národních států, zejména v
západní Evropě. V rámci prohlubující se integrace států Evropského
společenství budou vlády delegovat značné části svých pravomocí a
suverenity zejména v oblasti vojenství a zahraniční politiky
substituujícím celoevropským úřadům. Vojenskou a finanční hegemonii nad
západní Evropou si ponechají USA. Přechodně bude nalezena forma integrace
okupačních armád SSSR – USA formou kooperace vojenských bloků, které pak
v rámci politického sjednocování pojme malé národní armády jednotlivých
států Evropy.V rámci ideí demokracie, míru, humanity a sebeurčení bude
Evropa rozdrobena na malé. , relativně svéprávné národnostní menšiny a
tak budou rozvráceny i dosud velké a mocné státy: Německo zesílí význam
zemských vlád na úkor centrální vlády Německa, která pak velkou část
své vojenské a zahraničně politické suverenity deleguje na celoevropské
orgány. tím má být Francii, Anglii a ostatním garantováno, že Německo po
svém sjednocení nebude usurpovat politickou moc v Evropě. Podobnou cestu
budou postupně sledovat i ostatní evropské země. Tím bude velmocem
garantováno, že žádná z tradičních evropských velmocí nebude moci
mobilizovat Evropu k samostatnosti. Celoevropská vláda bude (jako OSN)
vytvořena na principech kontinentální bezmocnosti a podřízena kontrole USA,
Ruska a OSN. Mohutný hospodářský potenciál sjednocené Evropy bude
směřován především do oblastí, na nichž bude mít zájem hegemonistická
politika USA a jeho finanční kontrolou bude zabráněno hospodářskému
spojení s potenciálními partnery, kteří jsou nežádoucí: Čína, Japonsko,
arabské státy a Indie. Zboží a peníze ze sjednocené Evropy budou
směřovány především do Ruska.Rusko bude velmi volně postupně
konfederováno a převezme ochranu hranic s Činou a na Středním Východě,
kde bude zabraňovat sjednocení arabských států, pronikání militantního
islámu do Ruska a do Evropy a paralyzovat jakýkoli odpor proti vytváření
Velkého Izraele. Za to se mu dostane výživy z Evropy.Vznik Velkého Izraele
předpokládá nejen udržení a osídlení dosud Izraelem okupovaných území
Jordánska, Sýrie a Egypta, ale okupaci dalších (Libanon, Lybie, atd.). Aby
tato koncepce byla proveditelná, byl odstraněn režim Brežněvův (předtím
Stalinův), který podporoval vojensky a hospodářsky arabské země, a jistil
je proti USA v mezinárodní politice svými strategickými zbraněmi.
Existovala hrozba sjednocení arabských zemí v jedinou protisionistickou ligu,
jejíž vojenské či politické vystoupení by mohlo ohrozit jednak Izrael jako
stát a celý Západ jako odběratele nafty. Toto nebezpečí bylo nyní
odstraněno částečně politickým převratem v Rusku po nástupu Gorbačova a
odmítnutí všech forem pomoci a podpory evropských komunistických států
OOP. Kontrolou celoevropské vlády bude zabráněno, aby Arabové mohli získat
vojenskou a hospodářskou (i politickou) podporu této sjednocené Evropy.
Učinit Araby bezmocnými, je nutné především proto, aby bylo možné bez
velkého rizika okupovat všechna arabská území, která mají být podle
biblické představy sionistů součástí Velkého Izraele (od Eufratu až po
Lybii).Tuto politiku sledují rovněž USA, které jsou od roku 1948 vazalem
státu Izrael. Především proto bylo nutné uskutečnit tak nesmírně
rozsáhlé politické změny v celém světě. I když značná část
arabských států je pacifikována USA (Egypt, Kuvajt, Saudská Arábie,
Sjednocené arabské emiráty, Jemen, atd.) a jsou pod jejich kontrolou,
existují nacionalistické a vojensky silné státy, vyzbrojené sovětským
blokem, jako je Sýrie, Irák, Lybie, jejichž protisionistická a
protiizraelská orientace znemožňuje vojenskou okupaci dalších arabských
území. Izrael však začátkem 90-tých let evakuuje z Ruska více než jeden
milion Židů a tato území potřebuje. Tím nutí USA k urychlení
politických, vojenských a hospodářských opatření, která mu provedení
záměrů umožní. Všichni američtí presidenti, všechny americké vlády
jsou posledních 42 roků zajatci této politiky.Vládě USA a Izraeli se
nepodařilo zajistit dostatečnou kontrolu nad Čínou, Japonskem a Indií,
které mají vlastní velmocenské aspirace. Tento fakt nevylučuje, že právě
tyto státy budou usilovat o podporu Arabů, zejména Japonsko, které je zcela
závislé na dovozu ropy ze Středního východu. Odtud také pochází
japonské úsilí o hospodářské pronikání do Číny, Evropy a USA. Čína
už svoji inklinaci naznačila podporou Pákistánu, Libye a Sýrie jako
mocenské protiváhy konkurenčních globalistů.Americká finanční kontrola
evropského hospodářství má rovněž vyloučit možnost evropských
potravinových pomocí arabským státům v případě válečného konfliktu s
Izraelem.Československo je tradiční pevností sionistického vlivu v Evropě,
a proto vždycky vzbuzovalo nelibost v křesťanských, zejména katolických,
kruzích Evropy (Rakousko, Maďarsko, Polsko, Německo, Itálie, Španělsko,
Portugalsko atd.). Nyní znovu obnovená symbiosa Izrael – Československo
může způsobit mnoho potíží, zejména se státy východní Evropy, které
jsou (založením svého obyvatelstvem) protisionistické.Z bezvýznamného
člověka a průměrného spisovatele vytvořila světová reklama nákladem cca
13 milionů US dolarů z Václava Havla osobu, nazývanou světovým
spisovatelem, krále filosofů, evropským politikem, největším žijícím
humanistou, atd. Jeho osoba garantuje investorům a věřitelům politickou
úlohu Československa v Evropě a i jinde, vždy podle potřeby. Nikoli
náhodou v jednom ze svých prvních prohlášení Havel nabídl své
zprostředkování mezi Židy a Araby, i když to vzbudilo posměch. Přesto
jeho úloze je přizpůsobováno všechno, co je nutné, včetně vnitřního
politického režimu státu: osobní presidentský režim, podřízenost KSČ,
vytváření jediné politické výkonné armády OF, zničení jakékoli
opozice, která by byla schopna jeho budoucí politiku korigovat., atd. Také
proto jsou jeho zahraniční poradci téměř výlučně sionisté.Proto Havel
obnovil v Československu všechny sionistické společnosti a přislíbil
transfer židů z Ruska přes Československo, obnovil zednářské lóže,
jejichž členy se stali téměř všichni vyvolení členové Charty 77 a OF,
vlády a diplomatického sboru. Ihned po svém zvolení presidentem republiky, k
němuž byl předurčen od května 1989, vzal pod ochranu KSČ a její členy a
dříve, než se občanská veřejnost vzpamatovala, nechal v parlamentu
odhlasovat zákon č. 15/1990 z 23.1.1990 o politických stranách, jímž byla
zajištěna legalita existence KSČ pro budoucnost, právo na účast ve
volbách a podíl na legitimní moci ve státě. Svůj postoj odůvodnit tézemi
politiky národního porozumění, humanitou, lidskými právy, odpuštěním a
láskou k bližnímu. Tímto aktem legitimoval rozhodnutí setrvat na
autoritativních až totalitních principech vlády, v případě potřeby i
proti vůli obyvatelstva.Průnik mezinárodních velmocenských souvislostí do
politiky V. Havla se projevuje v hospodářské a ústavně právní destrukci
Československa, jehož rozdělení si vymohlo Rusko, do jehož vlivové sféry
má připadnout Slovensko.Rychlá varianta hospodářské reformy V. Klause
způsobí ve skleníkovém prostředí postsocialistické ekonomiky
hospodářský a sociální rozvrat, jehož zamýšleným cílem je podstatné
snížení hodnoty národního majetku a jmění. Krycím cílem je zjistit
jejich skutečnou hodnotu v konkurenčním prostředí a dosáhnout
konvertibility čs. měny. Zahraniční investoři a zahraniční věřitelé
republiky vyčkají poklesu hodnoty národního majetku (znehodnocení
uzavíraných továren, neschopných v tak krátkém čase přizpůsobení
světové konkurenci apod.), protože to sníží ceny, za které potom, v
druhé fázi, tento majetek skoupí. Rovněž bude dosaženo poklesu ceny
pracovní síly prostřednictvím nezaměstnanosti ve spojení se zvýšením
intenzity práce. Velmi značné úspory obyvatelstva budou likvidovány
postupným zdražováním a odčerpány prodejem státních obligací,
dluhopisů, akcií bývalých státních podniků, které se později v řadě
případů zhroutí a hodnota cenných papírů bude anulována. Úspory
nezkušených soukromých podnikatelů, investované do pořizování
výrobních prostředků, budou později (z velké části) likvidovány jejich
zhroucením pod tlakem konkurence na trhu jimi produkovaného zboží a služeb.Vítězství
této rychlé varianty vedlo k přesunu Waltra Komárka a Miloše Zemana do
rezervy pro dobu, kdy po ekonomickém zhroucení bude následovat druhá fáze
reformy, tedy reformně-komunistická (sociálně demokratická). Dojde k ní
asi po dvou letech, kdy z transferu Židů z Ruska zůstane asi 17 až 37 tisíc
těchto lidí v Československu (o jejichž vazbách ke KGB netřeba pochybovat).
Těmto osobám pak bude svěřen zahraniční (především sionistický)
kapitál a konexe, které mají jejich banky, společenství a především KGB
k dispozici (Merkuria, Rotary, atd.). Tyto konexe zaručí úspěch. S jejich
pomocí (v součinnosti s ostatními Židy, rozptýlenými stejným způsobem ve
státech východní Evropy, většinou rovněž z Ruska) bude pak provedeno
hospodářské vyrovnání (spádované směrem na Východ) s ostatní Evropou.Druhým
výrazným aspektem politiky Havlova kabinetu je příprava k odtržení
Slovenska. V období 1990 – 1992 budou přijaty nové ústavy a zahájeny
přípravy k rozpojení hospodářských vazeb mezi Slovenskem a historickými
zeměmi Čech a Moravy. K osamostatnění Slovenska dojde později (asi za 5 –
8 let) v souvislosti se sjednocováním západní a východní Evropy (integrace
má být dokončena do roku 2000). Do té doby bude hlavní veřejnou snahou V.
Havla udržet oba národy pohromadě v jednom státě. V rámci sjednocení pak
obětuje československý stát. Program liberalizace poměrů v Evropě bude
umožňovat volný pohyb obyvatelstva bez ohledu na hranice a v jeho intencích
dojde k částečnému osídlení pohraničí historických českých zemí
potomky bývalých sudetských Němců. Rozpad současných JZD, nejasnost
zákona o půdě a soukromém zemědělském podnikání spolu s nechutí a
neochotou mladé generace k samostatnému podnikání v zemědělství způsobí,
že země v těchto oblastech nebude obdělávána a stane se snadnou kořistí
platbyschopných a k práci ochotných cizinců. Slovensko pak bude destruováno
menšinami maďarskými, ukrajinskými, rumunskými, židovskými. Z obou
národů zůstanou malé etnické menšiny, enklávy bez jakéhokoli významu
politického a hospodářského – stanou se mezinárodními Evropany.Přes
hospodářský a finanční průnik se pokusí dostat k moci další zasvěcené
a dobře informované skupiny zbohatlíků z řad komunistické nomenklatury,
StB, Charty a OF, pronikající zejména do oblasti zábavního průmyslu,
hotelů, cestovních kanceláří, reklamy a hromadných sdělovacích
prostředků. Budou zakládat soukromé společnosti, které postupně ovládnou
uvedené oblasti působení a monopolizují je. Byli s velkým předstihem před
ostatními informováni o tom, že Československo bude především
orientováno na cizinecký ruch a podle vzoru organizovaného zločinu na
Západě budou chtít ovládnout i s tím spojený servis: herny, prostituci,
drogy, vydírání. V tomto smyslu se stanou součástí mezinárodních
organizací s analogickým zaměřením, na nichž už celou řadu let na
Západě participuje také sovětská KGB. Řada vysoce exponovaných komunistů
dá přednost anonymní finanční účasti na těchto podnicích, která jim
však přesto zajistí dostatečnou moc. Taková perspektiva byla ze strany StB
předložena rovněž řadě herců a zpěváků, kteří byli verbování v r.
1989 k účasti na podpisových akcích proti režimu. Přesuny kapitálu do
těchto oblastí už byly zřetelně detekovány. Participace na této
neviditelné, neformální, ale faktické moci je rovněž registrovaným
důvodem ke slepé oddanosti celé řady funkcionářů OF. Je velmi
pravděpodobné, že fakt registrace přibližně 35 tisíc občanů
Československa u KGB v Moskvě (mimo jakoukoli evidenci v Československu v
kartotékách StB či KSČ) souvisí právě s touto tak rychle se
rozvíjející bází činnosti.Průnik bude proveden prostřednictvím burzy a.
burzovních spekulací, činností mezinárodních odborných poradenských a
konzultačních firem a kanceláří, soukromých rozhlasových a televizních
vysílačů, soukromých tiskovin apod. Veřejná moc viditelných úředníků
a funkcionářů bude nahrazena neviditelnou a nekontrolovatelnou vládou
pečlivě skrytých subjektů opravdové moci, ovládajících všechny
prostředky masové manipulace. Jejich působnost bude zaměřena na
znemravnění veřejnosti, zejména pak mládeže, pod lákavými hesly svobody
projevu a podnikání, jak odpovídá cílům snadno ovladatelné, na
jednotlivce atomizované, sjednocené Evropy.Do této mocenské, neviditelné
báze, budou vpuštěni pouze ti, kteří jsou členy příslušných rodinných
klanů, lobby, skupin, organizací či mafií!

3. - STAV ZEMĚ

Všeobecná krize Československa je především krizí morální. Všechny
ostatní krize se od ní odvozují. Počátky této krize neleží pouze v
hranicích tohoto státu a nepočínají komunistickou diktaturou.
Osvícenectví, renesance, zprůmyslňování, atheismus, bolševismus i
amerikanizace rozrušily původní lidskou pospolitost a vytvořily abstraktní
virtuální společnost, v níž vládnou zcela odlidštěné principy.Pro
každou reálnou politickou úvahu o hledání možných východisek je nutné
vzít za základ hlavní zjištění analýzy: Československá občanská
společnost je zcela rozvrácená. Češi přestávají být národem, protože
jim chybí vůle být národem. Ke konstrukci programu politické záchrany je
však rovněž nutné chápat příčiny současného stavu.Původní lidská
pospolitost v našich zemích byla živým organismem, byly to vztahy
organického soužití, vztahy přirozené, jejichž závaznost byla
pociťována jako samozřejmost. V této pospolitosti vládla tradice,
přirozená autorita, svornost a obecný mrav. Jejími základy byla pospolitost
krve, domu, vesnice, místa, pospolitost ducha, stejný duchovní kult.
Řízení a vedení v takové pospolitosti bylo nejčastěji vyjádřeno
otcovstvím, na vyšší úrovni pak autoritou obecně uznávané převahy
stáří, síly a moudrosti.Tato pospolitost však byla zničena a byla
nahrazena společností. Společnost však není živý organismus, nýbrž
mechanický agregát. Jednotlivci v ní nejsou spojeni organicky, ale vnějšně,
mechanicky a účelově. Každý žije pro sebe a ve stavu napětí vůči
ostatním. Vztahy mezi lidmi jsou vztahy mocenských subjektů a jako takové
jsou organizovány a upravovány pravidly, konvencemi a zvláště právem,
podobně, jako vztahy válčících stran. Na rozdíl od pospolitosti, kde
převládá domácí hospodářství a zemědělství, ve společnosti
převládá obchod, průmysl a manipulace. Vůdcové společnosti jsou
finančníci, průmyslníci a manažeři, funkci náboženských církví
převzali ideologové, demagogové a organizátoři davů. Svého
nejúplnějšího vyjádření dosahuje společnost ve velkoměstech.
Československo nezůstalo samozřejmě tohoto všeobecného vývoje ušetřeno.
I když se komunistická moc v mnohém lišila od západních systémů, má s
nimi v tomto smyslu (ve svých důsledcích) mnoho společného. Francouzská
revoluce znamenala začátek sekulárních masových hnutí, která si vytyčila
heslo rovnosti. Toto heslo pak převzaly dvě největší
sociálně-internacionální a sociálně-nacionální totality 20. století:
bolševismus a fašismus. Nastalo století davů a demagogů. Projev vůle k
rovnosti se změnil ve vůli po ničen všeho, co se odlišuje od vládnoucího
průměru. Nepřijetí elementárního faktu vzájemné nerovnosti vedlo ke
strukturální dezintegraci lidské společnosti. Pokrokářský optimismus
rozhlodal všechny vazby a vedl k naprosté atomizaci lidských bytostí.
Masová společnost konzumentů porušila stávající hodnotovou hierarchii a
tím i dosavadní struktury společenského uspořádání a přivedla k moci
nad sebou síly, o kterých každý prozíravý ví, že to jsou síly špatné
a neschopné, totiž demagogy, byrokraty, korupčníky, hazardéry, gangsterské
organizace, anonymní instance bez odpovědnosti, nahodilé kvantitativní
většiny bez opravdového prověření kvalitou.Ze společnosti byla
rafinovaně vyjmuta nezbytná složka jejího hodnotového systému –
přirozená nábožnost, která byla vytlačena ideologiemi. Každá ideologie
je scestná a vzbuzuje v lidech iluze, které jsou utopické. Připomínám to
jako memento pro případ pokusu, učinit z demokracie, lidských práv a
humanity oficiální ideologii - "náboženství" československé vnitřní a
zahraniční politiky. Stav současné masové společnosti na Východě i na
Západě je dokladem zhroucení všech pokrokových a rovnostářských idejí a
neměli bychom na to zapomínat především dnes, kdy máme ještě jakous
takou šanci volby. Ideje pokroku všeho druhu už selhaly, i když si od nich
svět tolik sliboval a tolik věřil – výsledkem je oblouzený, rozvrácený,
zbloudilý svět.Žijeme v době masových stran a společností –
Československo, KSČ ani OF /ODS, sociální demokracie/ nejsou výjimkou.
Složitý chod moderních států podporuje tendence k organizaci, specializaci
a byrokracii, což jsou konstitutivní znaky masové spotřební společnosti. V
takové společnosti (a Československo do této kategorie patří!) vždycky
vznikají totalitní tendence, které ji mohou zničit – ne jen komunistické
podzemí v současnosti. Po rozkladu tradiční společnosti a její
aristokratické autoritativní elity vzrostl vliv méně civilizovaných davů.
Dominující mocenské skupiny jsou přístupné vlivům a tlakům těchto
zprůměrovaných davů, o jejichž přízeň minimálně v období voleb jsou
nuceny se ucházet a naopak dav je atomizován, rozptýlen, neorganizován a
tudíž velmi způsobilý a vhodný pro manipulaci a v případě nutnosti i k
mobilizaci k totalitnímu hnutí. Samotné OF je výrazem analogických jevů a
jeho devítiměsíční vývoj nese neklamné stopy rukopisu amerických
analytiků CIA a analytiků KGB na jeho vznik a působnosti. Je koncipováno
schopnými znalci, kteří mu tak usnadnili vysokou flexibilitu a
multivariantní možnosti vývoje.V Československu se naprosto nedostává
nezávislých stupňů a skupin mezi rodinou a státem – to je další
významný aspekt závěrů provedené analýzy. Masová spotřebitelská
veřejnost, tvořená bytostmi, které svoboda permanentní volby a z toho
plynoucí permanentní zodpovědnosti obtěžuje, však nemůže vytvořit
mnohovrstevnou kvetoucí demokracii na principu "jednota v mnohosti" a naopak,
taková demokracie vylučuje zprůměrovanou masovou společnosti – je s ní
neslučitelná. Toto dilema je skrytě obsažené a dovedně zamaskované v
koncepci výkonu politické moci, jak je u nás zaváděna zahraničními
poradci presidenta republiky. Nabízené východisko, svědčící o tendenci
směřování k totalitě, je akcentování významu hospodářských reforem (jak
bylo vypracováno Milošem Zemanem pro program OF), což předznamenává
preferenci atributů směřujících k zesilování davových spotřebitelských
tendencí /se skutečnou demokracií neslučitelných/ ze strany OF.To
předznamenává rovněž politický posun Havlova kabinetu a náznaky
přeformování rekonstruovaného OF v povolebním období – tedy tendence
akceptovat pokračování v zesilování masové společnosti spotřebitelů.
Masová společnost spotřebitelů se vyznačuje převahou přímé akce,
přímé demokracie a neorganizovaného hnutí, které překračuje rámec
běžné legality klidných etap sociálního vývoje a ohrožuje a ruší
demokratické instituční procedury zastupitelské demokracie (signál: forma
útoku na dr. Bartončíka). Takto konstituované a opracované OF je
způsobilé kdykoli v případě potřeby zavést diktaturu. Protože masové
hnutí, které může OF kdykoli vyvolat (jak to činila KSČ), popírá úctu k
principům svobodné soutěže za rovných podmínek /mezi těmi, kdo jsou
připuštěni na start - pozn. NN/ a veřejné diskuse /mezi těmi, kdo jsou
připuštěni k diskusi - pozn. NN/ jako základny pro kompromisní řešení
konfliktních zájmů /tedy těch, které jsou stávající mocí za takové
uznány - pozn. NN/. Zejména dnešní OF, které je samo dílem takového
hnutí (i když uměle vyvolaného) by na to nemělo zapomínat, protože může
být vrženo proti komunisty pevně ovládaným odborům a obětováno. Legalita
volbou by ho nezachránila.Sociální hodnotový systém minulosti, na který se
dnešní vláda slovně odvolává, kladl hlavní důraz na práci a povinnost a
hodnocení spotřeby jako něčeho, co je odměnou za práci, což však v
životě člověka nemá hrát rozhodující roli. Neomezená spotřeba byla
výsadou vládnoucích skupin, pro většinu obyvatelstva se však pokládala za
zhoubnou a byla ztotožňována s rozmařilostí a mravní degenerací. Dnes
jsme však v situaci, kdy lidé naplňují obsah slova svoboda množstvím
zboží, hltáním dojmů z cest, počtem pornografických časopisů,
striptýzů, neomezenou homosexualitou, násilím, poživačností – a vláda
tuto tendenci podporuje, protože takto zahlcený občan nemá čas sledovat
vládu a nepřekáží. A pak tu je to nejdůležitější. To všechno odvádí
lidi od chápání toho, co je pro ně v životě opravdu zásadní: od cesty ke
své podstatě a k podstatě toho, co se odehrává kolem nich...Zdrojem
spotřebitelského způsobu života, který zasáhl Evropu amerikanizací po 2..
světové válce a komunismem o 20 let později, je především depreciace
budoucnosti, vyvolaná možností zničení světa v kteroukoli chvíli, pocitem
jedincovy naprosté bezmocnosti proti tomu a proti úplné manipulaci s jeho
vědomím, dále s rozvojem techniky, který umožnil masovou výrobu pro
masovou spotřebu. Život potom dostal ve své hodnotové a postojové tendenci
tento směr: lidé začali soudit, že pracovat je třeba tak, aby člověk co
nejdříve, už v mládí, mohl užívat ovoce svého úsilí a není nutné se
příliš starat o budoucnost, protože je nejistá a starý člověk už
nemůže vychutnat všechny požitky, které trh života nabízí. Pokud jde o
potomstvo, má se řídit stejnými pravidly. Pod vlivem tohoto krátkozrakého
materialistického životního kréda, konzumní orientace sama na sebe,
obyvatelstvo Československa ve všech směrech silně zdegenerovalo.Jasně
konturované ideje a mravní normy ztratily na přítažlivosti, rozšířil se
morální a sexuální liberalismus, na významu a oblibě získaly viditelné a
hmotné hodnoty, jako oblečení, dobré jídlo a pití, osobní vůz, chata,
kvalitní bydlení, cestování, sexuální život. Komunisté pochopili tento
trend a navíc nabídli obyvatelstvu možnost krást, lhát, udávat, pomlouvat
– beztrestně. Za to získali lhostejnost obyvatelstva, které se s jejich
vládou smířilo a přestalo je obtěžovat. Proto u nás prakticky neexistoval
odpor proti komunistické diktatuře a sovětské okupaci.Spotřebitelský trend
životního stylu se však střetává s faktem, že spotřebních statků,
které přitahují zájem a aspirace lidí, není tolik, aby mohly být
uspokojeny žádosti či potřeby všech. Spotřebitelskost není zdaleka
ještě pro každého každodenní skutečností, její univerzálnost není v
oblasti reality, ale především v oblasti chtění, aspirací, přání a
hodnocení. Tento fakt ve svých důsledcích znamená, že věci, které jsou
předmětem spotřebitelského usilování, si udržují svůj kurz i proto, že
nejsou každému přístupné. Je velmi pravděpodobné, že aspirační hodnota
japonského osobního auta ve stupnici společenského oceňování by
okamžitě poklesla, kdyby jej vlastnil každý. Stav, kdy je množství
žádaného zboží menší než množství lidí, kteří po něm touží, je
stavem boje a soutěže, který se projevuje hledáním nejvýhodnějších,
nejefektivnějších a nejrychlejších cest k dosažení vzývaných hodnot.Proto
také současná masová průmyslová společnost je společností výkonovou.
Její princip zvyšování životního standartu je ve své realizaci podmíněn
výkonným věděním, které se stalo náhražkou vzdělání, nenahraditelným
výrobním prostředkem a podstatným stavebním principem takové společnosti.
Pouze tímto výkonným vzděláním a věděním je možné dosáhnout iluze
pokroku. Výkonové vědění je však vlastnictvím dominantních
společenských skupin a všechno, co je zahrnováno pod pojem pokrok je jimi
neseno. Tyto dominantní mocenské skupiny jsou držiteli špičkových pozic,
do nichž se dostaly na základě výběru orientovaného v podstatě na osobní
výkonové vědění. Díky svým pozicím a rolím mají moc nebo vliv
bezprostředně přispívat k udržení nebo změně stávající mocenské a
sociální struktury a norem, které jsou jejím vyjádřením a nositelem.
Dominantní mocenské skupiny na základě své na obdiv stavěné prestiže
mohou sehrát vzorotvornou roli, čímž vytváří, určují a udržují
normativní chování jiných lidí. Zachování komunistů v těchto pozicích
jednoznačně určuje politickou tendenci, sledovanou Havlem a OF. Masová
průmyslová a spotřebitelská společnost je hierarchicky členěna podle
výkonové kvalifikace – společnost Československa je konstituována stejně
a tento fakt nelze přehlédnout či ignorovat při posuzování motivace
Havlova kabinetu. Podíl a význam vlastní práce rozhoduje o statutu a
pozicích. Špičkové pozice zaujímají ti, kteří mají nejlepší výkon
uznávaný skupinou - a to jsou právě dominující mocenské skupiny, které
se obvykle samovolně prohlašují elitou (Charta 77, OF). Důležité, je aby
byl výkon skupinou uznán.Pouze výkon doprovázený úspěchem opravňuje k
zařazení mezi mocenskou špičku. Teprve úspěch činí kvalifikace
relevantní pro tvorbu dominantní mocenské skupiny: tyto dominantní skupiny
nejsou omezeny a politickou oblast, ale působí i ve všech ostatních
sférách, včetně zábavního průmyslu. Takováto masová průmyslová
společnost konzumentů je životně závislá na stupňování produktivity, a
proto v ní stále větší význam získává výkonová autorita (proto
president a jeho poradci neustále při každé příležitosti prezentují
svoje pracovní zatížení). Představitelé výkonové autority pak nutně
usměrňují chod společnosti, které svou činností vtiskují tvářnost. V
zájmu úplné realizace konzumní společnosti jako výkonové je odbourání
všech determinantů vzestupu mimo rámec výkonového principu. Žádný
úspěch však nespočívá pouze na odborném výkonu. Úspěch často zahaluje
tím, že ideologicky legitimuje sebe jako výkonovou zdatnost (presidentská
kancelář, vláda, parlament).Dnešní československou spotřebitelskou
společnost charakterizuje především snížení kdysi převažujícího
podílu rodiny na zespolečenštění jednotlivce. Tuto funkci do značné míry
převzala škola, ubytovna, reklama, televize a vrstevníci. Novodobou
společnost vyznačuje hojnost styků, jejich rozdrobení a odosobnění,
osamocení jednotlivce uprostřed množství. Vznikla otupělost k přemíře
dojmů, peněžní hospodářství vede k uniformitě spotřeby, zdůrazňuje se
výkonnost, která vede k vykořisťování. Člověk tak nabývá svobody
úděsnější než otroctví, vedoucí ke splynutí s něčím větším a
mocnějším.V takto koncipované společnost je nejvýznačnější tendencí
stálý rozvoj byrokracie. Členové této byrokracie mají nejvýraznější
problémy: rozpory mezi povinností a osobními zájmy, nutnost družnosti a
sebeovládání, vytváření klik a mafií, potřeba ztotožňování se s
cíli úřadu či podniku, pocit bezmocnosti. Taková byrokracie vyvolává
oddělování cílů od prostředků, což má za následek oddělování
normativní, které se projevuje jako desintegrace a rozklad hierarchie
jakýchkoli hodnot. Vzrůstající specializace masové společnosti produkuje
veliké množství hodnot navzájem nespjatých, nesouvislých. Úpadek autority
církví je jen jedním článkem trendu, k němuž patří pokles prestiže
patriarchální rodiny, ztráta identity osobnosti a oslabení její autonomie.
Převládá člověk řízený z vnějšku, podřízený úplné manipulaci.
Člověk, naprosto způsobilý přijmout jakoukoliv diktaturu a zcela neschopný
jednání podle vlastní úvahy a s odpovědností za něj. Člověk, neschopný
samostatného života v demokracii, pokud jí nebude rozumět jako pouhému
heslu, vyhlašovanému k vytržení davu.Ekvivalentem přebytku hodnot,
produkovaných takovou konzumní společností, je obtížnost volby a výběru:
masový člověk je v postavení malého dítěte v obrovském hračkářství:
všechno ho to přitahuje, ale všechno si koupit nemůže a když už se pro
něco rozhodne, ví, že ho to nebude dlouho bavit. Je indiferentní ke všemu
specifickému. Je evidentní, že v Československu tento typ lidí převládá
a mělo-li by se stát cílem jeho zdokonalování v těchto jeho vlastnostech,
pak je demagogií deklarovat demokracii, humanitu a lidská práva, protože
takové ideje jsou s takovými lidmi neuskutečnitelné. Davy takových lidí
budou dnes zbožňovat Václava Havla se stejnou samozřejmostí, jako zítra v
milionech budou požadovat jeho veřejnou popravu.Destrukce člověkova vztahu k
transcedenci je paralelou rozkladu jeho vztahu k ostatním lidem. Dnešní lidé
jsou blíže primitivnímu modlářskému kmeni než náboženské kultuře
středověku. Kromě regrese k modlářskému pojetí boha vnikly do
náboženství představy podstatných rysů současné konzumní společnosti.
Konzumní člověk , přeměněný ve zboží a prožívající svou životní
energii jako investici, která je mu prostředkem k dosažení co největšího
zisku se zřetelem k jeho postavení a k situaci na trhu osobností, si
přeměnil víru v boha v psychologický nástroj lepšího přizpůsobení pro
konkurenční zápas, v prostředek ke zvýšení schopnosti dosáhnout
úspěchu. Stejně tak si sympatie k ostatním přeměnil v neosobní slušnost
a boha změnil v generálního ředitele akciové společnosti světa.Organizovaná
transformace politických a komerčních potřeb v potřeby individuálního
člověka ho vnitřně utlačuje a tak oživuje tradiční náboženské mýty.
Tato vnitřní identifikace, která je ideologickým protějškem eliminace
opozice antagonistických zájmů a skupin, které spotřebitelská společnost
považuje svou největší vymoženost, vede k omezení vnitřní dimenze ducha.
To všechno je důsledkem totálního přízemního empirismu v práci s
pojmovým aparátem, který je metodologickou legitimací duševního zmatku
dnešních intelektuálů.Zmasovění poslechu rozhlasu, televize a četby tisku
usnadňuje rychlé společenské a politické změny. Obecenstvo jejich produkci
přijímá, přitakává jím uznaným hodnotám a nerozrušuje-li ho
upoutáváním pozornosti na hlubokou problematiku bohatého vnitřního života
člověka, je spokojeno. Intelektuál stále řeší dilema: služba v
byrokratickém stroji nebo úsilí o uskutečnění vlastních ideálů za cenu
osobní oběti.Z potřeby zničení hodnot, které přerůstají chápání,
což uráží, se davová spotřebitelská kultura neopírá o abstrakce, ale o
hvězdy: operuje s hrdiny, kteří jsou symbolem společenských hodnot a de
facto ekvivalenty antických bohů. Tento aspekt byl příčinou neobyčejně
rychlé ztráty prestiže Charty 77 a OF i jejich někdejší popularity. Osudem
hvězd, na rozdíl od hodnot, je rychlý vzestup a pád...Zmatení a destrukce
hodnot nutí mladou generaci k přizpůsobení, které se projevuje cynismem,
soustředěním se na co nejužší obor, jehož ovládnutí skýtá záruku
úspěchu, a zanedbáváním všeho ostatního.Část mládeže pohrdá
konvencí a úctyhodným životem, má nechuť k životnímu soutěžení a
pohrdá životním stylem svých rodičů. Jejich vzpoura proti rodičům je
přivedla do opozice režimu, vrhla je do ulic a motivovala jejich jednání v
roce 1989.Kult umění je podporován, protože má schopnost vytvářet mýty
– proto president dramatikem a invaze zpěváků a herců do vlád a
parlamentů. Film, televize, poskytují hotové modely vyjadřování citů a
postojů a tím ovlivňují myšlení a chování lidí. Proto všichni
generální ředitelé televize, rozhlasu a filmu jsou (bývalí?) komunisté.
Zábavní průmysl spotřebitelské kultury může vyrábět pouze výrobky
sériové a s krátkou životností – včetně popularity prominentů.
Sériovost obsahu je charakteristickou vlastností masové spotřebitelské
kultury: umožňuje masový odběr a masovou spotřebu, vytváří návyky a
zájmovou orientaci. Preference takového pojetí kultury presidentem může
odrazovat. Taková kultura, zejména pak televizní, ve srovnání s tradiční
kulturou, zvětšuje vizuální formy exprese a vytváří kulturu obrazů.
Její konzumenti soudí, že účast na kultuře se zakládá na shlédnutí a
jsou přesvědčeni, že pro porozumění obsahu stačí krátký pohled. Tím
ztrácí schopnost kontemplace, koncentrace a uvažování. Pohled na film nebo
televizi není spojen s vlastní úvahou, jako např. u knihy, plastiky nebo
hudby, a vzniká primitivní, infantilní vztah k světu. Tento moment vede ke
zmenšení role psaného slova a ke krizi knihy. Občanský spotřebitelský dav
státu se zřetelně cítí lépe pod tlakem autorit než ve svobodné
liberální demokracii, protože neví, co si s takovou svobodou počít,
zvláště, když je spojena s neutěšenou hospodářskou situací, protože
jsou to velké děti, infantilní dospělí, kteří chtějí, aby se o ně
někdo staral. V liberální demokracii však mají pocit, že se o ně nikdo
nestará. Svoboda se jim stává břemenem a touží po silné ruce někoho, kdo
by o ně pečoval a převzal za ně veškerou odpovědnost. Dávají přednost
hospodářské a spotřebitelské zabezpečenosti před politickou svobodou.
Nejsou schopni autonomní morálky – jejich morálka je vysloveně
heteronomní a spočívá víceméně na autoritě: řídí se tím, co je jim
shora jako mravní povinnost uloženo, nejsou však schopni určit, co má být
touto mravní povinností. Konvenuje jim moc, nikoliv právo – právu se
podrobují jen proto, že je spojeno s mocí. Této moci se čs.
spotřebitelská masa koří tím více, čím je energičtější, a projevuje
vůči ní masochistické postoje. Jakýkoli vládce je pro ně nositelem
numinosního hodnotového zážitku a ten není možný bez momentu tremenda.Podobný
postoj zachovává čs. spotřebitelský dav i ve vztahu k politickým
ideologiím. Jejich náboženský instinkt se projeví i tehdy, když se
odkloní od náboženství. Kterákoli politická ideologie či státní
ideologická dogmatika, mohou mít v Československu úspěch jedině tehdy,
stanou-li se samy sekularizovanými náboženstvím. Filosofická kritičnost,
skepse a relativnost je tomuto davu naprosto cizí.Takový dav, v nějž se
změnila čs. společnost, nemůže být nositelem hospodářského,
politického a kulturního života, protože je v podstatě pasivní,
netvořivý a neplněhodnotný. Může sehrát kladnou funkci jen v takovém
systému, který respektuje tuto jeho bytostnou přirozenost a buduje sám sebe
na určitých kostituantách. Existuje zřetelné nebezpečí, že těchto
vlastností bude bez nápravy použito k vytvoření nové organizace s
výrazně totalitními sklony, kupř. v rámci OF.Neuvědomovat si tento stav
československého obyvatelstva a nezařídit se podle toho, se rovná
politické sebevraždě. Tato občanská veřejnost je nyní jako celek i jako
jednotlivci, depersonalizována. Výsledkem je jakýsi nový druh poddanství,
jemuž obyvatelstvo uvyklo a je způsobilé jakémukoli aktivnímu
přizpůsobování se. Podřizuje se jakékoli reklamě a propagandě, která je
součástí politické manipulace, exploatuje různé instinkty a postoje,
zakořeněné ve vědomí tohoto davu, a proto se výkon vnitřní moci bez ní
nemůže obejít. Dvě generace vyprodukované padesáti léty diktatur uvykly
poslouchat a dokonce se aktivně ztotožňovat s příkazy režimu,
ztotožňovat se s každým režimem a pracovat tak na svém podřízení. Lidé
už akceptovali, že všechna závažná politická rozhodnutí, kterými se
vůdčí mocenská skupina (kterákoli) podjímá moci, jsou vynášena a
prováděna arbitrážně, samovolně, bez nejmenší kontroly ze strany
veřejnosti, a že se k tomu vydatně používá prostředků dominace a
manipulace. I když propaganda není vždy přijímána afirmativně a někdy se
střetává s výsměchem a ironií či lidovým vtipem, nemůže tento typ
reakce rozložit perfektně vypracovaný systém dominace a manipulace, který
se beze změny používá dosud. Tento systém je příliš účinný, než aby
jej mohl dav účinně kontrolovat či korigovat vyzkoušenými prostředky
protipůsobení. Naprostá okupace všech prostředků masové komunikace
umožňuje denně napájet občana státním vědomím, které ta která skupina
manipulátorů pokládá za funkční, zglajchšaltovat jeho myšlení.
Komunistická oligarchie se v minulosti orientovala spíše na predominaci než
na výkon, a to ji přeměnilo ve ztrnulou a uzavřenou. Tato skupina lidí byla
k moci vynesena masami a pak si je prostřednictvím totální centralizované
organizace společenského života podrobila a ujařmila je. Vyšší byrokracie
v jejich službách, která dodnes zůstala nedotčena, se nestřídala tak
často jako jiné mocenské skupiny a získala díky své stabilitě před
ostatními předstih a ovlivňuje dosud stále tvorbu politické vůle.
Domněnka, že proces tvorby politické vůle se uskutečňuje zdola nahoru je
iluzí, o jejímž primitivismu už snad v Československu nikdo nepochybuje.
Lidé v konzumní společnosti nejsou schopni tvořit politickou vůli bez
pomoci sociálně a politicky aktivních menšin. Demokracie v davové konzumní
společnosti předpokládá pevné vedení, dobře fungující systém, což
jsou v podstatě podmínky nesplnitelné. V každé demokracii všude na světě
vládne mocná menšina nad širokou občanskou veřejností a v existenci
těchto mocenských menšin tkví faktické možnosti demokracie. Pojem
demokracie je už jen politickým propagandistickým heslem, demagogickou
formulkou či derivací. Klasická demokracie západního typu přestala plnit
svou funkci a je stále méně schopna integrovat společnost svými metodami
politického řízení a vedení. Její osud nyní závisí na tom, zdali si
dokáže vytvořit vůdcovské vrstvy, jež by odpovídaly její podstatě.
Nepodaří-li se to, pak se velmi pravděpodobně neubrání náporu některé
modifikace totality. Prvořadou krizí obyvatelstva Československa je krize
mravní a krize postojů. Prostě napodobování západních systémů v sobě
skrývá nebezpečí vtažení země do dalších krizí, které se projevují v
celé Evropě a odsunují ji na periferii světa.Dynamika změn vztahů mezi
lidmi nejen v Československu, zůstane-li neřízena, člověka zničí. Bude-li
řízena, zničí jeho individualitu a všechny hodnoty, které dosud ve svých
dějinách vytvořil. Napětí mezi těmito dvěma alternativami, mezi zkázou v
jedné či druhé formě, se stává měřítkem, jímž je odměřována
budoucnost.

4. - OBECNÉ PODMÍNKY

Od počátku 20. Století nastala doba konce všeho neměnitelného a
posvátného a začala doba relativismu bez hranic, doba zmechanizování
života, doba manipulátorů a spotřebního davového člověka. Ideologové
všeho druhu, utopisté a revolucionáři neposkytují už žádnou naději,
protože jejich království pravdy na zemi a věčné vysvobození ve svobodě,
byly vždycky neuskutečnitelné. Všichni byli obětí vlastní neznalosti
hranic možného.Mezinárodní finančníci, profesionální političtí hráči
a relativističtí manipulátoři naproti tomu vytvořili skutečnosti, které v
mnohém předstihly sny utopistů. Jejich produkty jsou velkoměsta,
organizátoři davů a jejich smýšlení, náhrada života spotřebitelstvím a
světové sjednocení. To všechno nemuselo být předem plánováno,
předvídáno ani proklamováno, nemuselo to být do důsledků součástí
žádných idejí, postupné aproximace k tomuto stavu byly víceméně dílem
nahodilosti, dovedně využitých. Neplánovanost vědeckých a technických
vynálezů vytvořila technologické prostředí, které rozdělilo radikálně
život člověka na specifické funkce, které jsou měřeny a řízeny. Život
se rozbil do útržků. Lidé žijí každý útržek samostatně a nemohou je
spojit v celek, který by dával nějaký smysl. Člověk žije různé životy
v jednotlivých epizodách a má je zpřeházené. Žije jednu epizoda a na ty
ostatní nedokáže zapomenout, nemůže se jich zbavit. Když to nejméně chce,
vynoří se a stojí nesmiřitelně proti sobě. Části jsou jasné, ale celek
je mlhavy a nepochopitelný. Není jasné, zda-li rozum člověka osvobozuje,
nebo zda-li činí nesčetné inovace samu strukturu společnosti ještě
nejasnější a záhadnější. Je však zřejmější, že člověk,
manipulátor, byrokrat či vědec, ztrácí svou intelektuální vládu nad
skutečností.Tento relativistický stav vytváří mezi lidmi a lidskými
hodnotami, k nimž dopívali celá tisíciletí, nové prostředí, v němž
všechna předcházející přesvědčení, světská i náboženská, jsou
zpochybněna. Už druhá polovina 19. Století naznačovala krizi všech idejí,
demokracie, náboženství i politiky.Demokracie stojí tváří v tvář vysoce
technologickému světu, v němž je společnost nedemokraticky rozdělena na
vysoce kvalifikované a vysoce nekvalifikované sektory a lidi. Vzniká otázka,
zda bude vládnout technologická mocenská skupina.Náboženství a filosofie
prožívají svou vlastní krizi. Jakmile jednou lze vnější prostředí
pochopit, člověk už nepotřebuje útěchu vymyšlených demiurgů. Avšak v
tomto novém postoji musí člověk čelit trapné skutečnosti,že při
poznání různých aspektů společnosti se společnost jako celek zdá být
nevysvětlitelná. Kromě toho musí člověk převzít novou odpovědnost za
svůj svět, v němž už není vhodného nadpřirozena, na které by svaloval
vinu za své neštěstí.Technologie je ve své podstatě sociální povahy a
sociální krize se často odrážejí v literatuře, která citlivě reaguje,
než v číslech, vykazujících výrobu a spotřebu zboží. Vzpoura,
pochybnosti, odcizení a dekadence patří dnes k dominantním literárním a
uměleckým tématům. O všem lze pochybovat a zdá se, jako by se lidstvu
hnusil jeho vlastní vývoj. Všechno myšlení končí v nejistotě a zmatku a
taková je celá dnešní nálada.Bolševismus už nemá žádný význam a
kapitalismus spěje ke konci vlastní dekadencí, protože jeho ekonomie ničí
jeho vlastní civilizaci a osobnost člověka. Převzetí takového vzoru by
nemělo být programovým cílem, zejména pak ne dominantním programovým
cílem. Klasické pojetí kapitalismu kombinovalo zvláštní etiku s výrobním
systémem: soutěžící jednotlivec se svým absolutním právem na soukromé
vlastnictví sloužil druhým lidem tím, že šel za vlastním prospěchem. To
byl volný trh, tj. neviditelná ruka určující ceny, předělující peníze
a výrobní prostředky tam, kde jich bylo možné nejlépe využít atd., což
usměrňovalo každou antagonistickou osobní chamtivost ke společnému dobru.
V takové situaci je vydělávání peněz ctností, protože podporuje
individualistické snahy, inovace a bohatství společnosti. Toto svobodné
soutěžení však svými vlastními hluboko zakořeněnými tendencemi téměř
zničilo samo sebe. Vedlo k soukromé kolektivizaci ekonomie a k velkému
nahromadění bohatství několika málo lidí a tomu odpovídající
koncentraci ekonomické moci v rukách lidí, kteří často nejsou majiteli,
nýbrž jen správci a manažery investovaných kapitálů, jež spravují podle
vlastního dobrozdání s cílem zvětšit zisk. Dekadence se projevuje právě
v této koncentraci a kolektivizaci, z níž vyplývá možnost diktovat ceny
spíše než reagovat na zákon nabídky a poptávky, využití zisků a
plánovacích technik, stratifikace vynalézavosti a odstranění rizika na
peněžním trhu. Tato kolektivnost vede ke krizi odpovědnosti – vzniká
otázka, zda je manažer odpovědný pasivnímu akcionáři nebo veřejnosti.kolektivizace
vede ke krizi odpovědnosTento západní hospodářský vzor byl tradičně
identifikován s úsilím dosáhnout okamžitého peněžního zisku. Poněvadž
se však korporační podnik rozvíjel po dlouhou dobu své činnosti, jeho moc
už není osobní, nýbrž kolektivní a zástupná. Tak existuje možnost, že
při dlouhodobém plánování budou korporace ochotny svou politiku integrovat
s politikou státu. Protože korporace spěje k byrokratickému
kolektivistickému řádu, který není kapitalistický ani socialistický,
vzniká nová filosofie a metoda řízení.Dekadence chudiny spočívá v její
neschopnosti snesitelně vládnout sobě samé. Vlastnosti a city, které u ní
vyvstanou ve dnech vášnivých a spontánních povstání, jako solidarita,
loyalita apod., se zinstitucionalizují a zbyrokratizují, jejich vedoucí
skupina se změní v cíl sobě samé a utlačení zůstanou předmětem
historie, nejnižší figurou ve hře. Protože dekadence chudiny otupila své
dřívější ostří a dekadence kapitalismu se změnila v korporační
kapitalismus, skončila pojetí socialismu a kapitalismu z 19. Století jako
utopie. Tradiční sociální kategorie se staly anachronismem. Nynější
problémy mají co dělat s kvalitou života a k ní nemají ideologové
minulých dob co říci. V masové spotřebitelské společnosti však chybí
dynamika, impuls pohybu vývoje, chybí vnitřní opozice. Možná, že ji
jednou vytvoří vzdělaní i nevzdělaní lidé, kteří se v takovém světě
ocitnou mimo konzumní hru.Když bůh zemřel, člověk, který ho měl nahradit,
se znechutil sám sobě. Z toho vznikla krize víry a nevíry, která způsobila
duchovní prázdnotu 20. století. Člověk se začal bát své vlastní moci.
Ve vakuu této krize je nebezpečí, že se může zrodit uměle zkonstruovaná
fanatická pseudovíra. V rozkladu světa má člověk možnost vytvořit svět
nový, uvědomí-li si skutečnou dynamiku tohoto světa. Technicky je možná
podstatná redukce práce a tím i úsilí o obstarávání živobytí, avšak
takové osvobození bude nejen zdrojem nové spirituální krize. Bez práce a s
ní spojeného přinucení, se může společnost rozpadnout. Práce symbolizuje
boj člověka o přežití, přičemž velká většina lidí nemá možnost
vybrat si ten druh práce, o který by měla největší zájem, ale nadbytek
může tuto situaci změnit. Taková alternativa se však může zvrhnout v
chaotickou situaci, kdyby byl odstraněn vliv nutné práce, přinášející
vystřízlivění. Takové změny mohou člověka zničit. Volnost vzniklá z
nadbytku vzbudí v člověku vrozenou schopnost destrukce tím, že ho zbaví
nutnosti pracovat. Buď si tedy člověk zvolí novou společnost, anebo si
nová společnost zvolí jeho a zničí ho. Náhodné změny se už staly
mocným plánovacím faktorem a nebude-li jiného, moderní technologie bude
sledovat svůj vlastní podvědomý plán. Umožní vznik celostátního
ekonomického plánování, které povede k totalitě a vytvoří tupou, na nic
nereagující mocnou byrokracii. Plánovaná ekonomie použije
spotřebitelského trhu a cenového systému jako způsobu k určování vkusu
veřejnosti. Tyto tendence se už zcela zřetelně projevují v koncepci
hospodářské reformy, jejímiž autory jsou osvědčení komunisté.Člověk
byl schopen ovládnout přírodu, ale není schopen ovládnout sám sebe. Je
otázkou, může-li změnit racionalitu svého výrobního procesu v racionalitu
lidskou. Vývoj spěje k vytvoření velmi tenké vrstvy mocných a ohromné
odcizené masy. Odcizení, cizota, se už dnes projevují jako stav osamocení,
odloučenosti a boje stav plodící starosti o prosazení a upevnění své
existence ve společnosti. Je to stav nespoléhající na nic, stav vůle po
majetku a moci. Postupná racionalizace světa provokuje otázku, nestává-li
se politika anachronickou iracionální perverzí uvnitř trendů
narůstajících pravidelností, schematizace a technizace.

III. - LIMITY MOŽNOSTÍ

Faktická světová moc je neviditelná a projevuje se řízením oběhu peněz
a finančními operacemi, které pak dávají výraz politice. Světovým
rozměrem této působnosti jsou určeny hranice a možnosti každého odporu
proti směru, jímž je řízen osud lidstva a jednotlivých států. Komunismus
i kapitalismus vytvořil konzumní společnost, která je řízena výlučně
regulací oběživa. Na této bázi bude probíhat každý proces, který na
sebe může vzít jakoukoli zprostředkovací podobu. Důsledkem je
odlidštění.Vliv peněz, jako prostředku ovládání lidí, změnil vztahy
lidí mezi sebou a vztahy jednotlivce ke společnosti. Dovršenou formou
abstrakce společnosti a atomizace dnešních jednotlivců, je peněžní forma
směnné hodnoty, peníze, jak v kapitálové, tak i úrokové podobě.Peníze
se staly nejpevnějším poutem mezi lidmi a podstatou jejich nejreálnější
pospolitosti a nestrpí žádnou jinou, jež by stála nad nimi. Peníze, to je
žárlivý Bůh Izraele, který nestrpí vedle sebe žádného jiného Boha.
Peníze degradují všechny lidské bohy a mění je ve zboží. Peníze se
staly hodnotou všech věcí, hodnotou, která se ustavila sama pro sebe. Staly
se universálním prostředkem veškeré moci, která je v dnešní době
uplatňována. Jejich ovládání je spolehlivě anonymní a prostřednictvím
této anonymity je spolehlivě anonymní i moc jimi vykonávaná. Peníze
zbavily celý lidský svět a přírodu jejich přirozené hodnoty. Staly se
odcizenou podstatou lidského jsoucna a tato cizí podstata člověka ovládá a
člověk se jí koří. Zatímco politika je zdánlivě nadřazena peněžní
moci, ve skutečnosti se stala její nevolnicí. Moc peněz je despotická,
osudový extrakt, který se stal všeobecným katanem, vypovídající válku
celému lidskému pokolení. A přece je to v podstatě zvnějšněná
mohoucnost lidstva, jeho odcizená a na pospas se vydávající rodová podstata.V
penězích nabývá všechno zboží svého odcizení a zároveň však
jediného adekvátního bytí. Zboží, univerzální cíl současné konzumní
společnosti, se totiž stává zbožím jen všestranným zcizováním –
směnou. Tuto schopnost či tuto potřebu všestranného zcizování neustále
zdokonaluje a rozvíjí, neboť je to její základní existenční projev.
Peníze jsou vrcholným uspokojením této potřeby. Protože představují
odcizenou podobu všeho ostatního zboží, čili produkt jejich všeobecného
zcizování, jsou absolutně zcizitelným zbožím. Proces oddělování
směnné hodnoty od hodnoty užitečné, je současně věcným výrazem procesu
oddělování společnosti od jednotlivých individuí, jehož výsledkem je
prázdná abstrakce společnosti na jedné straně a masa izolovaných,
navzájem nerozlišitelných individuí na straně druhé. Tato reálná
abstrakce od všeho lidského, nejhlubší výraz nelidské podstaty této
politické činnosti.Volby tohoto způsobu světovou politickou mocí strhla
samozřejmě k nápodobě všechny, kdo se světové politiky zúčastňují.
Finanční politika se stala universálním prostředkem boje o světovou moc a
současně i prostředkem boje proti ní.Všechny lidské vztahy se přetváří
v kvantitativní atribut mrtvých věcí. Každé nové učení rozvíjejícího
se systému (pojmu) hodnoty je novým abstrahováním od dalších kvalit.
Proces jeho konkretizace je procesem zabstraktňování člověka – stejně,
jako proces subjektivizace hodnoty je procesem objektivizace člověka (stává
se objektem působení svých vlastních výtvorů).Výrobce zboží vyrábí
výrobky, které nemají pro něho samého bezprostřední hodnotu, ale mají
užitnou hodnotu pro jiné. Pro výrobce mají jen tu užitnou hodnotu, že jsou
nositelem směnné hodnoty a tak prostředkem směny. V důsledku toho je
majitel zboží nucen samotnou povahou svých výrobků, zbožím, zcizit je za
jiné zboží, jehož užitnou hodnotu potřebuje. Vůbec všechna zboží mají
tu vlastnost, že nemají užitnou hodnotu pro své majitele a mají užitnou
hodnotu pro své nemajitele. Musí proto přecházet z ruky do ruky, vstupovat
do směny, kde se teprve vztahují k sobě jako hodnoty a jako hodnoty se také
realizují. Forma peněz je jen odrazem vztahů všeho zboží,který utkvěl na
daném zboží. Peníze se stávají směnným prostředkem zboží,
charakterizujícím procesem oběhu, tj. oběživem. Tato zprostředkující
funkce peněz je životně důležitá, lokajská a dohazovačská. Vznikají
dvě protikladné navzájem, se doplňují metamorfózy: přeměna zboží v
peníze a zpětná přeměna peněz ve zboží, tj. prodej a koupě. Oddělení
koupě od prodeje rozkládá původní prostou výměnu. Nikdo nemusí kupovat
bezprostředně po tom, co prodal. Může se s penězi v kapse vydat do světa
hledat jiné trhy, které lépe uspokojí jeho potřeby a pravděpodobně
vyvinou nové. Tento charakter rozvinuté peněžní směny a její
rozšíření znamená definitivní přetržení pupeční šňůry, která
poutá individua k přirozeně vzniklé pospolitosti a likvidaci
bezprostředního vztahu člověka a přírody. Na místo izolovaného,
místního, primitivního vývoje s jeho omezeným lokálním individuem
nastupují (s rozšiřováním trhu na světový trh) světové dějiny, kterým
odpovídá světodějná existence individuí, jakási empiricky univerzální
individua. Osvobození každého jednotlivého individua se uskutečňuje tou
měrou, nakolik se dějiny mění v dějiny světové.Oběh je nepřetržitý
pohyb zboží, ale pokaždé jiného zboží. Každé zboží se pohne jen
jednou, pak zaniká, naplňuje své poslání. V dalším pohybu pokračuje
nikoli jako totéž zboží, nýbrž ve svém zrušeném jsoucnu, tj. jako jiné
zboží – jako zlato.Oběh tedy přestavuje jednotu nepřetržitosti a
přetržitosti, přičemž jeho trvání, jeho nepřetržitosti připadá zcela
penězům. Změna formy zboží se jeví jako přemístění peněz. Peníze
uvádějí zboží do pohybu tím, že realizují jejich ceny, že vůbec celý
pohyb vychází od peněz, kdežto zboží jsou nehybná. Peníze tu
přestavují boha v jeho absolutní neomezenosti a všudypřítomnosti, v
atheistické podobě. Jejich zlatý háv způsobuje, že se jim klanějí i
nevěřící.Hodnota zlata a peněz není jejich vlastní hodnotu, nýbrž
hodnotou celého světa zboží, kterou pouze přestavují tím, že jim
dávají cenu. V této podobě existují jen jako myšlená hodnota, jako
ideální forma, existující jen v představě. Zatímco zlato se stává
ideálními penězi neboli měrou hodnoty proto, že všechna zboží jím
měřila své hodnoty a tak je činila pomyslnými protiklady své užitné
hodnoty, podobou své hodnoty, stává se reálným i penězi v důsledku toho,
že je zboží při svém všestranném zcizování činí skutečně odcizenou
čili přeměněnou formou své užitné hodnoty, a tedy skutečnou podobou své
hodnoty. Zrada peněz, jejich výlučné postavení, spočívá tedy v tom, že
zatímco zboží se vzdávají penězům cele, zachovávají si peníze své
soukromí, chovají se zdrženlivě. Zboží se zřekla své obecnosti, kdežto
peníze se nezřekly své zvláštnosti. Peníze, které byly dříve
pomíjivým bytím, stávají se nyní jejím absolutním bytím, proti čemuž
se jednotlivá zboží jeví jako pouhé zdání, jako jejich odlesk. Z pouhého
prostředku se staly peníze samoúčelem, ze svého pohybu učinily obsah
směnného procesu a tento tudíž pouhou formou. V penězích mizí veškeré
rozdíly, veškerá individualita. Avšak tím, že odcizují veškerou
individualitu, stávají se samy jediným, výlučným individuem. Peníze jsou
absolutním zbožím, absolutní jsoucností hodnoty. Zatímco každé zboží
je pomíjivé, konečné, peníze jsou věčným, nekonečným, nepomíjivým
jsoucnem hodnoty. Hodnota je tu adekvátní svému pojmu. Zboží se ukázalo
pro peníze pouhým rozlišovacím momentem, pouhým dočasným odcizením
vědomí. Co je bůh pro teoretický svět, to jsou peníze pro praktický
život převráceného světa: Odcizená mohoucnost lidstva, jeho
zašantročená životní činnost.Peníze pomáhají zprostředkovat výměnu
látek mezi člověkem a přírodou, mezi člověkem a člověkem tím, že
umožňují vzájemnou výměnu činností. Tak se postupně staly peníze
univerzálním zprostředkovatelem, prostředníkem vůbec. Místo aby člověk
byl sám prostředníkem člověka. V této podobě se stávají skutečným
bohem, neboť jsou skutečnou mocí nad tím, co zprostředkují. Jejich kult se
převrátil v samoúčel. Předměty, odloučené do tohoto prostředníka,
ztrácejí hodnotu. Nikoli on je odleskem světa zboží, nýbrž svět zboží
je jeho odleskem. To se pak zcela zvláště opakuje a prokazuje v penězích
jako kapitále, je-li kapitál použit k politickému a duchovnímu ovládání
lidí. Do té doby zprostředkovávaly věci a tím i lidi, nikoli však sami
sebe. Nyní jsou absolutním zprostředkováním v sobě samých, cílem sobě
samých, tedy samoúčelem. Veškerý zprostředkující pohyb k tomu výsledku
beze stopy mizí: peníze plodí peníze, vystačí si samy a jejich původní
poslání je zcela zapomenuto. To je největší vítězství anonymních
vládců.Protože všechna zboží jsou jen představovanými penězi,jsou
peníze jediným skutečným zbožím. V protikladu ke zboží, která
představují samotné bytí směnné hodnoty, všeobecné společenské
činnosti, abstraktního bohatství, je zlato materiálním bohatstvím
materiálního bytí, smysl všech věcí, kompendiem společenského bohatství.
Svou formou je zároveň bezprostředním vtělením všeobecné činnosti,
svým obsahem souhrnem všech věcí, kompendiem společenského bohatství.
Svou formou je zároveň bezprostředním vtělením všeobecné činnosti,
svým obsahem souhrnem všech reálných prací. Je to všeobecné bohatství
jakožto individuum. Peníze samy jsou jedinou individualitou a nestrpí vedle
sebe žádnou jinou individualitu. Jednotlivé formy bohatství představují
alikvotní části tohoto všeobecného bohatství, společného jmenovatele
všech věcí. Je to naprostá nad vláda kvantity, které zplodila dnešní
konzumní společnost, tak snadno ovladatelnou anonymně kýmkoli.Tato
specifická forma bohatství uspokojuje lidské potřeby rovněž specifickým
způsobem – abstraktně. Zatímco po stránce užitné vyjadřuje zboží
svým vztahem ke zvláštní potřebě jen jeden moment, moment hmotného
bohatství, jeho ojedinělou stránku, uspokojuje jen jednu určitou potřebu,
uspokojují peníze každou potřebu. Jakoukoli potřebu mohou uspokojit (jako
smyslová abstrakce) zase jen abstraktním způsobem tím, že přemění
všechny potřeby v jedinou potřebu: v potřebu peněz. Jsou proto po této
stránce spíše ochuzením než skutečným bohatstvím a obohacením –
považujeme-li za skutečné bohatství mnohostrannost potřeb člověka.Peníze
nepředstavují žádný individuální vztah k svému držiteli a
nepředstavují ho, jejich držba neznamená rozvoj některých osobnostních
vlastností jeho individuality, protože samy nemají žádnou individualitu.
Existují jen jako předmět, jehož se lze mechanicky zmocnit a který lze
právě tak dobře ztratit. Držiteli však poskytuje všeobecnou vládu nad
společností, nad celým světem požitků a činností. Peníze dělají z
každého člověka něco, čím sám o sobě není. Být a jevit se, se staly
dvěma rozličnými pojmy. Nikdo tu nemůže prokázat svou skutečnou
totožnost.Penězům však chybí jakékoli kvantitativní určení.
Kvantitativní zvětšování je jediným způsobem jsoucna a pohybu, které
peníze mají – nekonečného pohybu. Jejich trýzeň je v neschopnosti
sebeuspokojení – s každým novým přírůstkem nabývají nových hranic,
nového omezení, které se nesnáší s jejich podstatou. Bezměrnost je jejich
pravou mírou: protiklad mezi jejich existencí (jejich určitým množstvím) a
jejich pojmem (bezměrnost) je nekonečný, nezprostředkovatelný. To je zdroj
jejich neuhasitelné žízně a nevyčerpatelné energie a aktivity.Uvedené
principy byly jednou z příčin nynějšího ústupu komunismu a jeho stažení
ze světové politiky: Stalinova a později Brežněvova koncepce hospodářské
a finanční autarkie se ukázala být méně efektivní, než se původně
očekávalo, a volný trh na Západě zplodil konzumní společnost,
ovladatelnou totálně a s menšími riziky.Národní ekonomiky neexistují,
existuje pouze světová ekonomika, jejíž řízení je určováno konsorciem
14 světových bank. Tento jediný fakt rozhoduje o suverenitě států a
nezávislosti jejich politiky, protože toto konsorcium vlastní, řídí, nebo
alespoň kontroluje 72 procent veškerého světového oběživa.

Autor: Miroslav Dolejší

Choices:
- ne
- ano