Účel.

Monstrance od vrcholného středověku slouží k vystavování a uctívání svěcené (tzv. konsekrované) hostie v katolickém kostele. Používá se mimo mši (kromě tzv. "Missa coram Sanctissimo"), při tzv. (eucharistickém) výstavu, kdy jsou věřící vyzváni k její adoraci (klanění). Obřad se nazývá adorace Nejsvětější svátosti oltářní, kromě klanění při něm znějí sborové modlitby. Během adorace se připomíná symbolika proměnění hostie v Tělo Kristovo. Dříve se ve svátek Božího Těla pořádala četná eucharistická procesí, v nichž byla monstrance nesena pod baldachýnem ("nebesy") nebo vezena na voze. Odtud se pro největší monstrance vžilo označení „procesní“.

Historie.

Monstrance se pro hostie používají od 13. století, označovaly se termínem "monstrantia pro corpore Christi". Tehdy tuto formu uctívání vyvolala svým zjevením řeholnice sv. Juliána z Lutychu (+1258), která rovněž předložila návrh uctívání ke schválení papeži. Brzy byla monstrance uvedena do praxe církevními představiteli některých regionů, a prosazována také řeholníky a řeholnicemi (s monstrancí bývají vyobrazeniSvatý Norbert nebo sv. Klára). Až do té doby se hostie adorovala bez monstrance, legendárním ctitelem byl starozákonní Melchisedech. Nejstarší dochované monstrance pocházejí z Nizozemí (Belgie) a z Porýní a datují se do 2. poloviny 13. století.

Vzhled a popis.

Monstrance se skládá z několika článků: tvoří ji noha, členěná na podstavnou patku (kruhovou plochou či odstupněnou, laločnatou, cípatou či vykrajovanou) a dřík (válcový, šesti- či osmihranný), projmutý ořechem (latinsky "nodus") mezi dvěma prstenci. Ořech může mít tvar kulovitý, zploštělý nebo vázový (pak se noha nazývá balustrová). Na noze je vztyčena prosklená schránka, jež má od středověku do renesance skleněný válec nebo čtvercové okénko, v době barokní mívá okénko kasulový tvar.  Gotická architektonická monstrance - má systém věžic, oblouků arkád, vnějších opěráků s vimperky, fiálami a chrliči, připomínající trojlodí či pětilodí gotického chrámu. Skleněný válec je vložený do věže či pod baldachýn mezi opěráky, a proto se monstrance nazývá "architektonická". Pod oblouky arkád či ve výklencích nik bývají na soklech umístěny figurky Panny Marie, světců nebo andělů s nástroji Kristova umučení. Na vrcholu může být plastický krucifix, Kalvárie nebo pelikán v hnízdě krmící mláďata svou krví; u vícestupňových věží pod ním ještě ve výklenku Ecce homo, Kristus v hrobě, Pieta. Od pozdní gotiky (kolem 1480) se hostie zvětšuje a vyžaduje skleněné okénko, zpravidla ve čtvercovém architektonickém rámečku.  Barokní sluncová monstrance - Původně pravoúhlý rámeček se od barokní doby mění na okénko na oválné, ve tvaru kasulového okénka nebo srdce, zdobí se věncem oblaků mezi anděly či ještě velkou sluncovou paprsčitou svatozáří, podle které se tento typ monstrance nazývá "sluncová". Má odlišnou siluetu i modelaci. Dřík nohy může být bez ořechu, tvarován do podoby figury Panny Marie, proroka, světce, archanděla, praotce Jesse s Kristovým rodokmenem, ale také například horníka. Vzácně může mít schránka kompozici Poslední večeře Páně (Augsburg).  Ve schránce je hostie upevněna svisle v držátku zvaném lunula (či melchisedech), ve tvaru ležatého půlměsíce, většinou bývá zajištěna svorkami či pérkem, a s kolejnicemi k vysunutí. Lunula podle liturgického předpisu má být zhotovena ze zlata, může být zdobena drahokamy nebo plastickými okřídlenými hlavičkami andělů.

Nejvýznamnější monstrance.

Evropa.

K největším exemplářům patří monstrance ze španělských chrámů, a to z Avily, Barcelony či Zaragozy, dosahují výšky kolem 3 metrů. K nejcennějším patří monstrance zhotovené celé ze zlata. V současné době se monstrance zhotovují o výšce do 50 centimetrů a bývají méně zdobené, zpravidla materiálem je pouze pozlacený kov, jsou finančně méně nákladné, pouze lunula má být zlatá.

Česká republika.

Nejstarší gotická věžová monstrance ze zlaceného stříbra se dochovala v Sedlci u Kutné Hory a pochází z doby kolem roku 1390. V klášterním muzeu je vystavena její kopie od Jiřího Urbana. Z 15.století pocházejí například monstrance z Mělníka, z Kutné Hory, Mladé Boleslavi,nebo od sv. Michala z Olomouce. Z počátku 16. století monstrance z Malesic u Stříbra, z Bohdanče, Žiželic u Kolína nebo ze Sobotky.  V České republice se dochovaly tři barokní monstrance ze zlata:

Monstrance (z lat. "monstrare", předvádět, volněji demonstrovat), jiným termínem "custodia," je ozdobná prosklená schránka na noze, zhotovená z ušlechtilých kovů (nejčastěji ze zlaceného stříbra), patří k svatému nářadí a nádobí, uctívanému na oltářích katolických chrámů, latinsky zvaným "Vasa sacra". V nejstarších dobách (asi od 12. století) sloužila k ukazování svatých ostatků (latinsky "ostensio"), byla tedy původně "ostensorium", tedy otevřený (zasklený, či křišťálem nebo berylem opatřený) relikviář, také ("monstrantia pro reliquiis").


Stavba těla.

Rejnoci mají kosočtverečné zploštělé tělo, což jim umožňuje splynout se dnem, číhat na kořist a ukrýt se před dravci. Některé druhy (parejnok elektrický, rejnok ostnatý) jsou schopny vydávat silné elektrické výboje – jejich elektroplaxy fungují jako fyziologický elektrický zdroj. Jiné druhy jsou vybaveny jedovým ostnem. Jejich párové ploutve srůstají a tvoří lem těla, hřbetní a ocasní ploutve zakrňují. Zašpičatělý okraj prsních ploutví tvoří křídla, ocas některých druhů je protažen v bičíkovitý výběžek. Na spodní straně těla je 5 žaberních štěrbin, čichové jamky a ústa.  Avšak ne všichni rejnoci mají takovou stavbu těla, výjimku tvoří pilouni a zástupci čeledě pilohřbetkovití.

Velikost.

Největším rejnokem je manta obrovská. Na šířku může dosahovat až 9 metrů. Naproti tomu nejmenší zástupce rejnoků měří okolo 10cm a váží nejvýše půl kila.

Způsob života.

Rejnoci jsou dobří plavci, mnoho z nich je ale přizpůsobeno životu na dně. Jsou to noční živočichové, den tráví zahrabaní v písku. Potravu si hledají u dna. Parejnok elektrický používá k lovu elektrické výboje, piloun rypcem rozrývá dno a plaší drobné živočichy.  Rejnok manta, obří rejnok žijící na volném moři, se živí planktonem.

Rozmnožování.

Oplození je vnitřní, naprostá většina rejnoků je ovoviviparní, výjimku tvoří čeleď rejnokovití, kteří snášejí hranatá kožnatá vejce.

Pohyb.

Velmi podobný letu ptáka. Proto jsou prsní ploutve často nazývány jako "křídla".

Rozšíření.

Většina rejnoků žije na mořském dně, existují ale i sladkovodní druhy. Žijí v pobřežních vodách po celém světě, některé druhy jsou hlubinné, manty žijí na otevřeném moři.  Trnuchy, které mají na kořeni ocasu tvrdý trn (v ohrožení jím mohou způsobit nepříjemné zranění, nebo zabít), sladkovodní žijí v povodí Amazonky.  Obecně platí, že skupina s jedovými trny je druhově rozmanitější v tropech, zatímco ostatní druhy se vyskytují spíše ve vodách mírného pásma.

Systém rejnoků.

Klasifikace rejnoků není dosud ujasněná. Někteří vědci navrhují zařadit všechny rejnoky do jednoho řádu, Rajiformes, někdy se nadřád dělí do tří řádů, nebo dokonce do pěti nebo i šesti řádů.  Sibovití se někdy řadí do vlastního řádu Myliobatiformes, stejně tak pilohřbetkovití, pro které byl vytvořen zvláštní řád Rhinobatiformes, který se navíc může rozdělit na další dva řády, Rhynchobatiformes a Rhiniformes.

Rejnoci (Batoidea) jsou nadřád příčnoústých paryb, zahrnující přes 660 druhů zařazených ve 13 čeledích. Jako rejnoci se také označují zástupci řádu Rajiformes, tedy praví rejnoci. Všichni jsou blízce příbuzní žralokům. Společně patří mezi již zmiňované paryby, pro něž je typická chrupavčitá kostra. I proto existuje jen málo fosilních záznamů.


Životopis.

Odermatt se narodil v Oberdorfu v kantonu Nidwalden ve Švýcarsku. Ze zdravotních důvodů byl nucen vzdát se své původní kariéry pekaře a cukráře a k nidwaldenské policii nastoupil v roce 1948. V počátcích své policejní kariéry, když Arnold použil fotoaparát ke katalogizaci dopravních nehod, šlo o švýcarskou policejní revoluci. Když se poprvé objevil se svým Rolleiflexem na místě nehody – aby pořídil fotografie, které doplní policejní zprávu, lidé to považovali za poněkud znepokojující. V té době byla fotografie něčím jiným než nezávislým prostředkem, jak policii poskytovat důkazy.  Kolega pozoroval Arnolda Odermatta, když fotografoval a byl podezřelý. Bylo mu nařízeno, aby se okamžitě hlásil svému veliteli. Odermattovi se podařilo přesvědčit své nadřízené o průkopnické práci, kterou dělal. Umožnili mu přeměnit starou toaletu na pozorovacím stanovišti ve Stans na provizorní temnou komoru. Když bylo o několik let později pozorovací stanoviště přesunuto do jiné budovy, dostal první švýcarský policejní fotograf vlastní laboratoř.  Největším vzorem Arnolda Odermatta byl fotograf spolku Magnum Werner Bischof. Jednou se s ním setkal náhodou, když chtěl fotografovat herce Charlieho Chaplina během bezpečnostní operace na Bürgenstocku. Odermattův vlastní styl byl charakterizován střízlivostí a autentičností. Spartanský lingvistický výraz jeho policejních zpráv lze nalézt také na jeho obrazech. O jeho řemeslu není pochyb, jeho fotografickému oku nic neuniklo. V jeho nejslavnější sérii prací "Karambolage" nejsou zobrazeny zmrzačené oběti, ale éterické surrealistické sochy z kovového šrotu. S jemností a melancholií Jacquese Tatiho se dívá na důsledky rychlosti a hektické povahy moderní doby.  Po dobu 40 let zachycoval Arnold Odermatt každodenní práci policejních sborů v Nidwaldenu. O jeho fotografie se zajímal pouze místní tisk, soud nebo pojišťovna. Na začátku devadesátých let objevil fotografie Arnolda Odermatta jeho syn, filmový a divadelní režisér Urs Odermatt, při práci na svém celovečerním filmu. Poté, co v devadesátých letech 20. století představil fotografie na samostatné výstavě ve Frankfurtu nad Mohanem, se o jeho dílo začala poprvé zajímat také umělecká scéna. Po inspirativní výstavě následovala fotokniha "Meine Welt" ("Můj svět"). Náhle každodenní pozorování ze střední švýcarské provincie získalo stejné postavení jako pozorování svého cestujícího předchůdce Wernera Bischofa.

Filmy.

V 60. letech 20. století dokumentoval Arnold Odermatt výstavbu švýcarských dálnic v Achereggu a tunelu Lopper s rozsáhlými fotografiemi a 16mm černobílým filmovým záznamem. V roce 1991 Urs Odermatt spojil všechny tyto historické filmové materiály do dokumentárního filmu "Lopper".  V 90. letech pracoval jako fotograf během natáčení celovečerních filmů svého syna Urse Odermatta: "Rotlicht!, Gekauftes Glück" a "Wachtmeister Zumbühl".

Arnold Odermatt (* 25. května 1925) je švýcarský policejní fotograf, jehož práce trvala více než 40 let. Původně se vyučil pekařem, ale působil jako fotograf pro okresní policii v Nidwaldenu od roku 1948 až do svého odchodu do důchodu v roce 1990. Nejznámější je svými strašidelně krásnými černobílými fotografiemi následků havárií motorových vozidel. Odermatt se připojil k policii v roce 1948 a stal se poručíkem, šéfem dopravní policie a zástupcem hlavního inspektora okresní policie v Nidwaldenu, než odešel do důchodu.


Život.

Původ.

Eleonora byla dcerou burgundského vévody Filipa Sličného (1478–1506) a jeho manželky, královny Kastilie a Leónu, Jany I. (1479–1555). Její rodiče měli bouřlivé manželství, ač se z počátku zdálo, že bude šťastné. Filip si nenechal ujít žádné potěšení a jeho žárlivá manželka mu byla neustále v patách, proto se Filip, za podpory svého tchána, aragonského krále Ferdinanda II., snažil prohlásit Janu za šílenou. Po Filipově smrti byla královna „šílená“ žalem uzavřena v klášteře, kde strávila zbytek života, a vládu nad Kastilií a Leonem převzal její otec.  Eleonora měla pět sourozenců: Karla (1500–1558), Izabelu (1501–1526), Ferdinanda (1503–1564), Marii (1505–1558) a Kateřinu (1507–1578).  Dětství prožila na dvoře své tety Markéty Habsburské, která byla nizozemskou místodržitelkou, spolu s bratrem Karlem a sestrami Izabelou a Marií. Její mladší bratr Ferdinand a nejmladší sestra Kateřina zůstali ve Španělsku, Ferdinand na dědečkově dvoře, kde se mu dostalo výchovy pro budoucího španělského krále, a Kateřina s matkou v klášteře. Eleonořina teta Markéta byla velmi vzdělaná žena a všem dětem poskytla laskavou péči i skvělé vzdělání. Nemohla je však uchránit politických sňatků, které pro svá vnoučata osnoval její otec, císař Maxmilián I.

Manželství a děti.

Politikou Habsburků bylo uzavírat výhodná manželská spojení příslušníků rodu pro zdárnou budoucnost dynastie, od útlého Eleonořina věku se tedy její rodina snažila udat dobře i ji na poli politických sňatků: mezi adepty na jejího ženicha byli anglický král (Jindřich VII. nebo Jindřich VIII.), francouzský král (Ludvík XII. nebo František I.) či polský král Zikmund I. Starý.

Portugalská královna.

Žádný z předchozích plánů nevyšel a nakonec se Eleonora 7. března 1519 v Lisabonu provdala za portugalského krále Manuela I., muže o téměř třicet let staršího. Byla jeho již třetí manželkou a jeho první dvě ženy byly Eleonořiny tety Isabela Aragonská a Marie Aragonská, mladší sestry její matky. Z manželství se narodily dvě děti:  Manuel I. zemřel jako oběť moru v Lisabonu 13. prosince roku 1521, dva a tři čtvrti roku po jejich sňatku a půl roku po narození jejich mladší dcery. Eleonoře bylo sotva 23 let a rozhodla se vrátit ke svému bratrovi Karlu V., byla však nucena zanechat v Portugalsku svou dceru Marii, v té době pouze půlroční dítě. Nevrátila se k ní po mnoho let a vztahy mezi matkou a dcerou byly na dálku obtížné, hlavně pro mladou infantku, která nikdy matce neprominula, že ji opustila.

Francouzská královna.

Rivalita mezi Eleonořiným bratrem, španělským králem a císařem Svaté říše římské Karlem V. a francouzským králem Františkem I. uvrhla Evropu do krvavého boje o moc. Poté, co španělský monarcha v roce Františka I. 1525 zajal a uvěznil po vítězné bitvě u Pavie, přinutil ho k uzavření Madridského míru v roce 1526. František však dohodu brzy vypověděl a nepřátelství mezi oběma zeměmi se obnovilo.  Nakonec v roce 1530 došlo k uzavření míru z Cambrai (zvaného též "dámský mír" proto, že jej podepsaly Luisa Savojská matka Františka I. a Markéta Habsburská, teta Karla V. Jednou z klauzulí této smlouvy bylo, že František I., v té době již vdovec (jeho první žena Klaudie Francouzská zemřela roku 1524), se ožení s arcivévodkyní Eleonorou, portugalskou královnou vdovou. V té době Eleonora ztratila veškerý elán: cítila se nemocná, choulostivá, navíc byla postižena elefantiázou, v důsledku které měla zbytnělé a deformované nohy.  Svatba se uskutečnila 5. srpna 1530 v opatství Veien v Akvitánii. Z tohoto svazku nevzešli žádní potomci, třebaže oba manželé z předchozích manželství děti měli. Eleonořin život na rozmařilém francouzském dvoře plném intrik byl nelehký a svízelný: musela snášel odmítavý a pohrdavý postoj manžela, který věnoval svou pozornost jiným ženám. František I. zemřel v Rambouillet 31. března roku 1547 v 52 letech. Ovdovělá Eleonora bez dětí z tohoto manželství se neprodleně vrátila k bratru Karlovi V.

Poslední léta.

Po dlouhá léta se Eleonora snažila za Karlovy pomoci získat svolení portugalského krále (Manuelova syna Jana III.) k tomu, aby její dcera Marie mohla žít s ní, ten ale vydal souhlas teprve v roce 1555. Doba odloučení však byla příliš dlouhá – když se po Eleonořině návratu do Španělska v roce 1557 matka s dcerou ve španělském Badajozu konečně setkaly, odmítnuvši žít s matkou, rozhodla se Marie po třech týdnech vrátit do Portugalska. Pro Eleonoru, jejíž zdraví se předcházející době zhoršilo, to byla velká rána, která zřejmě uspíšila její smrt, zemřela při návratu z Badajozu v místě Talavera la Real 18. února 1558. K poslednímu odpočinku byla uložena v "Panteónu infantů (Panteón de Infantes)" v klášteře El Escorial.

Eleonora Habsburská (15. listopadu 1498, Lovaň – 18. února 1558, Talavera la Real, Kastilie) byla rodem rakouskou arcivévodkyní a španělskou infantkou a sňatkem královnou portugalskou a posléze francouzskou.


Historie.

Sportovní chůze vznikla na počátku 17. století v Anglii, kde se šlechtici sázeli o to, čí lokaj je rychlejší. Již tehdy byla stanovena pravidla, nesmělo se běžet a využívala se technika pata-špička.  Tyto soutěže byly v druhé polovině 18. století inspirací ke dlouhým závodům. Pro závodníky vznikl termín pedestriáni, který převzali i čeští průkopníci sportovní chůze. Závodníci byli slušně placeni a i v této době se sázelo. Dobové zdroje hovoří o různých cílech:  Pozdější čeští pedestriáni mají na svém kontě několik pozoruhodných výkonů:  Vznik sportovních klubů ve velkých městech způsobil vzestup diváckého zájmu o chůzi. V 70. letech 19. století se chůze dostala (po dostizích) na druhé místo sázkových sportů. Pro nově se utvářející olympijské hnutí, které tvrdě odmítalo profesionalismus, se však disciplína musela stát amatérskou a oprostit se od sázení, aby ji byl povolen vstup na olympijské hry.  Na olympijských hrách byla chůze poprvé v roce 1908 (LOH v Londýně). Ženy se poprvé představily až na LOH v Barceloně v roce 1992.

Pravidla.

Na počátku 20. století požadovala pravidla propnutí kolene alespoň jednou během kroku. Na začátku 70. let již musela být noha napnutá v okamžik kdy se ocitla pod tělem. Od roku 1996 je platné pravidlo P 230.1, podle něhož musí chodec propínat od paty po špičku.  ""Závodní chůze je takový pohyb kroky, při němž nedojde k viditelné (lidským okem postřehnutelné) ztrátě dotyku chodce se zemí. Oporová noha musí být bezpodmínečně napnutá (tj. nepokrčená v koleně) od okamžiku prvního kontaktu se zemí až do okamžiku, kdy je ve svislé poloze.""  Pokud pravidla závodník nedodržuje, může dostat od rozhodčích napomenutí (červenou kartu), při třetím napomenutí je diskvalifikován. Tři červené karty však musí obdržet od různých rozhodčích.  Dodržování pravidel sportovní chůze dal vzniknout specifickému pohybu pánví, který se stal terčem posměchu již ve 20. letech 20. století.

Sportovní chůze je lehkoatletická sportovní disciplína. Od běhu se liší tím, že závodník nesmí po celou dobu ztratit kontakt se zemí – minimálně jedna z jeho nohou se musí v každém okamžiku závodu dotýkat země. Vzdálenosti se obvykle pohybují od 3 km do 50 km.


Původce.

Původcem je RNA virus rodu Pestivirus z čeledi Flaviviridae. Virus měří 40 nm, je antigenně jednotný a je velmi podobný příbuznému pestiviru způsobující slizniční chorobu skotu.

Epizootologie.

K viru jsou vnímavé všechny kategorie prasat bez rozdílu věku, přičemž mladá prasata a divoká prasata jsou vnímavější. Zdrojem viru je nemocné zvíře (často divoké prase), veškeré jatečné produkty ze zpracovaní nakažených prasat, včetně zmraženého vepřového masa. Virus je vylučován u prasat všemi sekrety a exkrety do vnějšího prostředí, kde je virus velmi odolný, pokud se nachází v biologické materiálu. Virus se přenáší často pomocí vektorů, jimiž jsou potkani, člověk, ptáci nebo krev sající členovci. Virus proniká též přes placentu, dochází tak přenosu z matky na plod. Při šíření moru prasat na velké vzdálenosti hraje klíčovou roli člověk. Maso v podobě salámů (např. čabajky) dovezené ze zahraničí a zkrmené prasatům (jako zbytky) bývá mnohdy příčinou zavlečení nákazy a vzniku epizootie.

Diagnostika.

V ČR je národní referenční laboratoř pro klasický mor prasat na Státním veterinárním ústavu v Jihlavě, kam se zasílají vzorky na vyšetření (konkrétně celé prase do hmotnosti 50 kg nebo vzorek z mandlí, plicní mízní uzliny, sleziny, ledviny, mozku a kosti). Metody diagnostiky:

Terapie a prevence.

Terapie se neprovádí (vyhlášení ohniska a utracení všech zvířat v ohnisku, viz níže). Ve všech zemích EU a většině dalších zemích je očkování zakázáno. Prevence spočívá v ochraně státu před zavlečením a důsledných hygienických opatřeních v chovech prasat. Při výskytu moru prasat se označí pozitivní chov jako ohnisko nákazy, vymezí se 3 km ochranné pásmo (obvykle území celé obce) a pásmo surviellence (10 km). Všechna zvířata v zasaženém chovu se musí utratit, ve vymezených pásmech platí daná pravidla dle zákona 166/1999 Sb.a příslušných vyhlášek. Při výskytu moru u divokých prasat se vymezuje tzv. pásmo zamoření (katastr obce, kde byl pozitivní jedinec odloven či nalezen uhynulý) a pásmo ochranné (dle migrační vzdálenosti divokých prasat: 30–40 km).

Klasický mor prasat (též mor prasat) je vysoce nakažlivé virové onemocnění prasat (domácích i divokých) s vysokou morbiditou i mortalitou. Onemocnění se manifestuje horečkou, hemoragickou diatézou, postižením centrálního nervového systému, potraty, či atypickou formou bez příznaků.


Počátky konceptu rogue states.

Koncept „pariah states“.

Počátky konceptu rogue states spadají do období před koncem studené války. Tento koncept procházel postupně určitým vývojem a změnami. Již v sedmdesátých letech 20. století se objevil podobný koncept. tzv. pariah states, který označoval státy, jejichž vlády ohrožovaly vlastní občany. Nejednalo se o chování státu navenek vůči ostatním státům, ale dovnitř k vlastním občanům. Tyto státy se vyznačovaly hrubým porušováním základních lidských práv, což mohlo vyústit až v genocidu. Poprvé se objevily rozpory mezi základními mezinárodními normami, které uznávají státní suverenitu a potřebou chránit základní lidská práva v roce 1990, kdy mezinárodní společenství zakročilo proti invazi do Kuvajtu. Na druhou stranu však existují případy, kdy mezinárodní společenství obdobným případům nevěnovalo pozornost. Jednalo se např. o vietnamskou invazi do Kambodže pro odstranění režimu Rudých Khmerů v roce 1978 nebo tanzanská intervence v Ugandě na pomoc jednotkám při svržení Amina v roce 1979. Druhý význam konceptu "pariah states" ukazuje, že na konci sedmdesátých let 20. století se pozornost Spojených států začala obracet i k vnějšímu chování těchto států a na jeho základě je charakterizováno dnešní chování rogue states. V roce 1979 vydalo americké ministerstvo zahraničních věcí seznam států, které podporovaly terorismus. S touto činností pokračovala i administrativa prezidenta Reagana. Prezident Ronald Reagan začal od roku 1985 pravidelně vyhlašovat stav národního ohrožení. Jeho argumentem tehdy bylo, že politika a aktivity nikaragujské vlády vážně ohrožují národní bezpečnost a zahraniční politiku Spojených států. Za státy, které zneužívají lidská práva svých obyvatel, zatímco nejsou považovány za konkrétní hrozbu za svými vlastními hranicemi, jsou na začátku 21. století považovány Bělorusko a Zimbabwe. V roce 1985 Ronald Reagan označil Libyi, Irák, KLDR, Kubu a Nikaraguu za státy, které podporují mezinárodní terorismus orientovaný proti Spojeným státům, což byl první znak pro charakteristiku rogue states. Druhým důležitým znakem se stala snaha získat zbraně hromadného ničení. K tomu došlo až po roce 1989, protože proliferace jaderných zbraní nebyla během studené války vnímána jako klíčový bod zájmu Spojených států, především proto, že většina států usilujících o jaderné zbraně byla považována za spojence Spojených států. Tím začalo budování konceptu, který se dotvořil až během vlády prezidenta Billa Clintona.

Koncept „rogue states“.

Od dob vzniku tohoto konceptu v sedmdesátých letech 20. století bylo mnoho států označeno americkou administrativou za rogue states. Některé z těchto států byly po určité době ze seznamu odstraněny. Ale existuje také mnoho států, které splňovaly jedno nebo obě kriteria (podpora terorismu a snaha o získání zbraní hromadného ničení) a do seznamu zařazeny nebyly, např. Sýrie, která do seznamu zařazena nebyla z důvodu svého významu pro mírový proces na Blízkém východě.  Do rozpadu Sovětského svazu byla regionální politika chápána výhradně v širším kontextu studené války. Ukončení soupeření Spojených států a Sovětského svazu znamenalo i uvolnění pro zbytek mezinárodního systému, což přineslo i nové možnosti pro státy „třetího světa“. Počátkem devadesátých let 20. století dochází v americké zahraniční a bezpečnostní politice k viditelnému posunu od globálního přístupu k regionálnímu. Spojené státy v tomto období začínají stále více vnímat regionální protivníky jako naléhavou strategickou hrozbu. Chování některých států upoutalo pozornost Spojených států a vznikl koncept rogue states, který označuje státy, které pro své chování a porušování mezinárodních norem představovaly podle Spojených států určitou hrozbu pro ostatní státy světa, ale především pro Spojené státy samotné. Po skončení studené války došlo k propojení dvou zdůrazňovaných charakteristik americké zahraniční politiky do jediného konceptu. Změnu zahraniční politiky ovlivnily dvě události: irácká invaze do Kuvajtu v roce 1990 a posilující jaderné ambice KLDR, která se v roce 1993 rozhodla odstoupit od Smlouvy o nešíření jaderných zbraní.  Dodnes neexistuje úplná shoda ohledně konkrétních charakteristik rogue states. Jedná se o poměrně nesourodou skupinu států, které byly do skupiny rogue state zařazeny. Spojené státy rozhodují o tom, kdo bude na seznam zařazen, a jak se ukazuje, na příliš objektivní kritéria nehledí. Problémem zůstává i samotné označení rogue states. Státy byly v minulosti označovány různými termíny, jako např. uvedeným „pariah states“, nebo „outlaw states“ či „backflash states“. Tím dochází k dalšímu rozvolňování konceptu a díky tomu není možné přesně určit, kdo je členem skupiny rogue state. Státy zařazené mezi rogue states se v průběhu času měnily, ale dva státy zůstávají dlouhodobou součástí celého konceptu. Jedná se o Írán, s nímž mají Spojené státy špatné vztahy od roku 1979, kdy v Íránu proběhla islámská revoluce. Druhým zmiňovaným státem je Korejská lidově demokratická republika (KLDR), která je Spojenými státy již od dob korejské války v 50. letech považována za nepřátelský režim. Oba tyto státy zaměstnávaly americké administrativy už v devadesátých letech 20. století. Především administrativy prezidenta Georga W. Bushe a Baracka Obamy se musely potýkat s hrozbou spojenou hlavně s íránským a severokorejským jaderným raketovým programem. Státy, které byly dříve považovány Spojenými státy za rogue states: Afghánistán, Kuba, Irák, Libye, Jugoslávie.

Kuba.

Hlavním bodem amerického postupu proti Kubě, byla od roku 1961 až do vyvrcholení kubánské krize operace Mongoose. CIA měla k dispozici rozpočet, který šel na financování zvláštní skupiny „Mongoose“, která organizovala bombardování kubánských hotelů a dalších objektů, napadala dobytek a zemědělské pěstování, přidávala toxické chemikálie do vyvezeného cukru apod. Na začátku 1961 Spojené státy zrušily diplomatické vztahy s Kubou a vyhlásily ekonomickou blokádu. V dubnu zorganizovaly invazi v zátoce Sviní, což byl ozbrojený útok kubánských kontrarevolucionářů. Poté, co invaze ztroskotala, Spojené státy uvalily na zemi přísné embargo a z nařízení prezidenta J. F. Kennedyho byla zintenzivněna teroristická kampaň. Šlo o program, který měl za cíl osvobodit planetu od teroristických režimů ́a zejména odstranění režimu Fidela Castra. Teroristická kampaň proti Kubě pokračovala i za prezidenta Richarda Nixona. Vyvrcholila v polovině sedmdesátých let 20. století, došlo k několika útokům na rybářské lodě, ambasády a další kubánské úřady v zahraničí. Kuba byla připsána na oficiální černou listinu teroristických států zapsána v roce 1982. Nahradila Husajnův Irák, který tím dostal šanci žádat o pomoc USA. I když se Sovětský svaz rozpadl a bezpečnostní důvody pominuly, administrativa George H. W. Bushe v roce 1992 embargo zpřísnila. V roce 1999 zmírnil Bill Clinton sankce pro všechny země uvedené na oficiálním seznamu „teroristických států“, jenom Kubu ponechal stranou.  Tvrdý postoj Spojených států vůči Kubě v období kubánské krize je velmi nepopulární ve většině latinsko-amerických států a částečně už i mezi americkými Kubánci žijícími na Floridě. Jde o výsledek dlouhotrvajícího logistického nátlaku části kubánské komunity, která nepřestává doufat ve zhroucení kubánského režimu kontrarevoluční cestou, což by mimo jiné otevřelo cestu k navrácení majetků zabavených komunistickým režimem po roce 1959.

Jugoslávie.

Po Titově smrti v roce 1980 zabředla Jugoslávie do hluboké politické a ekonomické krize, která oživila národnostní napětí a vyústila v nejkrvavější konflikt v poválečné Evropě. Výsledkem jsou tisíce mrtvých a počet přesídlených nebo uprchlíků, který se blíží číslu jeden milion. Skončil tím ideál harmonického soužití mezi Srby, Chorvaty a bosenskými muslimy. Již v 80. letech 20. století se objevovaly více či méně silné separatistické tendence jednotlivých svazových republik Socialistické federativní republiky Jugoslávie. Na počátku 90. let vyhlásilo samostatný stát Slovinsko a Chorvatsko, následovala Republika Makedonie a Republika Kosovo a nakonec v březnu 1992 i Bosna a Hercegovina. Když prezident Bill Clinton vydal v roce 1995 rozkaz zasáhnout v Bosně (už v únoru 1994 si americké stíhačky F-16 připsaly první vojenský zásah NATO v historii, když sestřelily čtyři vojenská letadla Republiky srbské útočící na pozemní cíle) a v roce 1999 bombardoval Srbsko, „není důvodem morální svědomí nebo snaha zastavit etnické čistky. Jediným smyslem těchto akcí bylo předejít situaci, kdy by byla ohrožena soudržnost NATO a důvěryhodnost Spojených států“. Zásahy byly preemptivní, nikoliv preventivní. Cílem obou zásahů bylo, aby se ve „sjednocené, integrované a otevřené Evropě upevnila dominantní pozice Spojených států. Už v průběhu roku 1995 se zvyšuje četnost akcí NATO proti srbským pozicím /např. kvůli opakovanému nedodržování rezolucí OSN týkajících se stažení těžkých zbraní z okolí Sarajeva/. Ty vyvrcholily 21. března 1999 bombardováním Jugoslávie letectvem NATO, které trvalo 78 dní. Na bombardování se podílelo 19 členských států NATO s potenciálem mnohonásobně převyšujícím ten jugoslávský. Bojová letadla startovala z Itálie, Velké Británie, Turecka, Francie, Maďarska a také ze Spojených států. Letecké útoky podporovala americká sedmá flotila. Při leteckých útocích byly použity zakázané zbraně jako kazetové bomby a střely s ochuzeným uranem /vyvolávajícími GHS faktor/. Poprvé byly použity grafitové bomby. Na začátku byly napadány vysloveně vojenské cíle, postupně přibyly i cíle civilní – továrny, elektrárny, zásobníky nafty a plynu, mosty a vládní budovy. Letadla NATO poprvé bombardovala velikou elektrárnu s použitím nové, tzv. grafitové bomby. Velká oblast se na několik hodin ponořila do tmy. Američané začali shazovat tzv. kazetové bomby, které zabíjejí nebo zraňují svými ostrými střepinami. Byly použity střely typu JDAM /Joint Direct Attack Munition/ řízené satelitem a vybavené zvláštním zařízením na ničení elektronických aparatur a zařízení. Bombardováním Srbska se ustavilo nové pravidlo, podle něhož pro vojenský zásah není potřeba souhlasu Rady bezpečnosti. Stejné pravidlo se uplatnilo i v Iráku v roce 2003. Italský generál NATO ve výslužbě Biagio Di Grazia řekl, že bombardování Jugoslávie bylo „experimentální válkou NATO, kterou NATO využilo mimo jiné pro trénink letectva během útoku, kde počet útočníků a obránců byl v různorodých rovnováhách“. Devadesátá léta 20. století se stala „dekádou humanitárních intervencí“. Zásah NATO proti Jugoslávské svazové republice představuje nejvýznamnější případ humanitární intervence po skončení 2. světové války. K použití síly pouze z humanitárních důvodů však dochází jen výjimečně. Za zásahem zpravidla stojí i jiné důvody, jako posílení vlastního vlivu, odstranění nebezpečného soupeře apod. Právo intervenovat v zájmu humanity bylo ustaveno díky odvaze a altruismu Spojených států a jejich spojenců, kteří předvedli, co dokážou především v Kosovu.  V říjnu 2000 byl srbský prezident Slobodan Miloševič zbaven moci a Spojené státy oficiálně otevřely své velvyslanectví v Bělehradě. Dne 17. února 2008 vyhlásila tzv. Republika Kosovo s podporou USA a EU jednostranně nezávislost na Srbsku, kterou Srbsko odmítá uznat. Později téhož roku se premiérem tohoto státu řízeného mafií a americkými speciálními službami stal Hasim Thaci, který byl v roce 2016 zvolen prezidentem Kosova. Kosovští Albánci dělají vše, aby zemi opustil i zbytek kosovských Srbů, kteří tam ještě zůstali. Dnešní život Srbů v Kosovu je utrpením: loupeže, bití, znásilnění, žhářství jsou na pořadu dne. Albánci mají pocit beztrestnosti, devastují pravoslavné kostely. V současné době pokračuje Západ ve své snaze naklonit si srbské politiky na svoji stranu. V roce 1999 byla v Kosovu poblíž města Uroševce vybudována americká vojenská základna Camp Bondsteel.Po omluvě za bombardování Bělehradu šéfa NATO Jense Stoltenberga v roce 2015, vyjádřil v roce 2016 při své návštěvě země lítost nad civilními oběťmi také americký viceprezident Joe Biden.  Po roce 2000 pokračoval proces integrace balkánských zemí do evropských i mezinárodních struktur. V roce 2004 v rámci tzv. velkého východního rozšíření bylo do Evropské unie přijato Slovinsko, v roce 2013 Chorvatsko. Asociační dohodu podepsala Republika Makedonie v roce 2001 a o čtyři roky později obdržela status kandidátské země. Asociační dohodu podepsala v roce 2006 Albánie, v roce 2007 Černá Hora a v roce 2008 Srbsko a Bosna a Hercegovina. Stabilizační a asociační dohody mají s EU uzavřeny již všechny balkánské státy s výjimkou Kosova. Uzavření asociační dohody předpokládá a připravuje konečný vstup země do Unie, není tento postup s uzavřením takové dohody v případě Kosova v blízké budoucnosti jistý. Rychlejší pokrok se dal očekávat u Makedonie, Albánie a Černé Hory, pomalejší v případě Bosny a Srbska.

Afghánistán.

Sovětská válka v Afghánistánu byl vojenský konflikt probíhající v letech 1979–1989 mezi sovětskými jednotkami, které do Afghánistánu přišly na pozvání afghánské komunistické vlády a mezinárodními povstaleckými skupinami mudžahedínů. Spojené státy znepokojené vznikem komunistického režimu v Afghánistánu, začaly od léta 1979 dodávat peníze a zbraně povstaleckým skupinám muhdžahedínů, které byly od vypuknutí bojů vyzbrojovány a cvičeny agenty CIA. Mudžahedíni a jejich výcvik byl tajně, bez dohledu voličů či Kongresu, financován Spojenými státy jako součást boje proti rozpínání Sovětského svazu. Tato myšlenka vzešla z hlav někdejších politických poradců (jako její autor je někdy uváděn Zbigniew Brzezinski). V letech 1992–1996 se skupiny mudžahedínů postavily proti sobě a nakonec byly převálcovány milicemi Talibánu. Talibánci byli téměř na počátku vítězství, když přijali v roce 1996 Usámu bin Ládina a al-Káidu a vytvořili z Afghánistánu základnu mezinárodního terorismu.  Po útocích útocích z 11. září 2001 Talibán nevydal Usámu bin Ládina do Spojených států, které o to žádaly. Spojené státy a Spojené království provedly 8. října 2001 v Afghánistánu sérii leteckých útoků jako součást Operace Trvalá Svoboda. Invaze Spojených států do Afghánistánu v roce 2001 odstavila Talibán od moci a vláda Spojených států, která již neviděla národní vládu jako nebezpečí, výrazně zlepšila vztahy s touto zemí. V srpnu roku 2003, kdy se Spojené státy rozhodly soustředit své úsilí na Irák, vyzvaly Severoatlantickou alianci, aby zajistila velení jednotek umístěných v Afhánistánu. Byly to: Spojené království, Německo, Kanada, Nizozemsko a Francie. Afghánská ekonomika se sice postupně začíná rozvíjet, ale hlavním motorem jejího růstu není vyspělá průmyslová výroba, těžba nerostů ani rostoucí kupní síla obyvatel, ale pouze produkce drog. V zemi nadále přetrvávají obtíže vyvolané následky dlouholetých bojů. Ústřední vláda není schopna vlastními silami zabezpečit mír, protože nemá celou zemi ještě pod kontrolou a je do značné míry závislá na podpoře mezinárodních mírových sil.  Stabilizovat Afghánistán se nepodařilo, protože moc nově ustavené vlády nesahala příliš daleko za Kábul. Situaci v zemi ještě zkomplikovala krize, která se vyostřila v druhé polovině roku 2009, kdy se konaly prezidentské volby. V nich do čela země postavený prezident Hámid Karzaj obhájil svůj úřad. Volby provázely gigantické podvody a Karzáí nechal zablokovat konání druhého kola. Už v roce 2009, v době, kdy byla ekonomika Spojených států v krizi a státní rozpočet se nacházel ve velkých dluzích, byl prezident Obama kvůli rozhodnutí týkajícímu se dalšího posílení přítomnosti Spojených států v Afghánistánu kritizován nejen protivládními aktivisty, ale i vlivnými členy své vlastní strany. Válka začala stále více ztrácet i podporu americké veřejnosti. Protože se bezpečností situace v zemi nelepší, plánují Spojené státy vyslat v roce 2017 do Afghánistánu další čtyři tisíce vojáků. Atentáty jsou v zemi na denním pořádku. Organizují je bojovníci hnutí Talibán i dalších radikálně náboženských skupin. Jejich cílem je vyhnání západních jednotek ze země a svržení vlády podporované ze zahraničí. Čtyři tisíce vojáků Spojených států se mají přidat k asi deseti tisícům těch, kteří v zemi v současnosti působí.

Irák.

Washington oficiálně podporoval Saddáma Husajna od dob prezidenta Ronalda Reagana (prezident v letech 1981–89) a George H. W.Bushe (prezidentem 1989–93), ve skutečnosti už i dříve. V říjnu 1989, dlouho po skončení války s Íránem, vydal prezident Bush starší direktivu k národní bezpečnosti, ve které se píše: „Normální vztahy mezi USA a Irákem jsou prospěšné pro dlouhodobé cíle Spojených států. A jsou také tím, co do oblasti Perského zálivu a Středního východu přinese kýženou stabilitu“. Krátce po této deklaraci odvolal Bush zákaz poskytování půjček irácké vládě. Saddám Husajn není jediným tyranem, se kterým Spojené státy udržovaly pozitivní vztah. Podporovaly spoustu dalších zločinců: mimo jiné Ferdinanda Marcose a Nicolalea Ceausesca. Těmto vůdcům však nebyla americká pomoc nakonec nic platná, protože byli posléze svrženi vlastním státem.  Irák Saddáma Husajna, zruinovaný a zavalený dluhy po dlouhé válce s Íránem, se rozhodl během léta 1990 uloupit bohatý Kuvajt. Bagdádský diktátor doufal, že Západ, který ho podporoval v boji proti Íránu, mu ponechá i v tomto případě volnou ruku. Ale Západ nechtěl ztratit zájem o oblast, která skrývá 60% světových zásob ropy. Koalice vedená Spojenými státy začala 17. ledna 1991 Operaci Pouštní bouře.

Libye.

V době republikánské administrativy Richarda Nixona (prezident: 1969–1974( a Geralda Forda (prezident: 1974–1977) Libye nestála v popředí amerických zájmů. K posunu došlo za demokratické administrativy prezidenta Jamese Cartera (prezident: 1977–1981). Dne 4. února 1977 se Libye ocitla na seznamu potenciálních nepřátel USA, který vypracovalo ministerstvo obrany. V květnu 1978 americká vláda vydala zákaz exportu vojenského materiálu do Libye. Dne 2. prosince došlo k útoku na americké velvyslanectví v Tripolisu, což vedlo k prudkému zhoršení vzájemných vztahů. K výraznému zhoršení vztahů se Spojenými státy došlo po nástupu Reaganovy administrativy v lednu 1981. Nejtvrdším Reaganovým zásahem proti Kaddáfímu se stal americký letecký útok dne 15. dubna 1986. Američané bez přesvědčivých důkazů obvinili libyjské agenty z nastražení bomb v západoberlínské diskotéce La Belle, při jejichž výbuchu 5. dubna 1986 zahynul americký občan a turecká servírka. Tento incident se stal záminkou k operaci El Dorado Canyon. 160 amerických letounů bombardovalo vojenské a zpravodajské objekty v Tripolisu a Benghází. Všeobecně negativní mezinárodní ohlas na tuto operaci vedl Reagana k zastavení dalších vojenských akcí proti Libyi. Po nástupu administrativy Billa Clintona (prezident: 1993–2001) zaujaly Spojené státy vůči Libyi mimořádně tvrdý postoj. Libye byla zařazena mezi „hlavní nepřátele míru v oblasti vzhledem k podpoře terorismu a ambicím získat nukleární, chemické a biologické zbraně“ označené jako rogue states, což se projevilo ve zpřísnění mezinárodních sankcí proti Libyi v roce 1993.  Také Libye byla ovlivněna událostmi, které přineslo Arabské jaro. Součástí arabského jara se stala občanská válka v Libyi. 19. března 2011 byla na pomoc povstalcům, kteří stáli proti Kaddáfímu, zahájena zahraniční vojenská intervence pod názvem „Operace Písečná bouře“. Této operace se zúčastnilo celkem 14 členských států NATO, a s nimi Spojené arabské emiráty, Jordánsko a Švédsko. Posledním dějstvím událostí libyjské občanské války se stala bitva o Syrtu, kam se Kaddáfí uchýlil. Dne 18. října 2011 americká státní tajemnice Hillary Clintonová vyzvala, aby byl dopaden „živý nebo raději mrtvý“. Poté, co byl Muammar Kaddáfí odstraněn, země upadla do trvalého zmatku. Západ použil vojenské síly, aby v zemi instaloval nepopulární režim neschopný si poradit se zakořeněnými náboženskými a kmenovými rozepřemi. Libyjská ropa a plyn byly hlavním důvodem vojenské intervence NATO ve jménu osvobození obyčejných Libyjců od diktatury plukovníka Kaddáfího. Zavraždění zajatého Kadáfího předznamenalo chmurnou budoucnost země. Libye se stala základnou islamistických teroristů. Kromě toho z Libye proudí k italským břehům nekontrolovatelné množství ilegálních migrantů.  Státy, které jsou Íránem považovány za rogue states: Spojené státy, Izrael, Saúdská Arábie.

Kritika konceptu „rogue states“.

Koncept rogue states čelí časté kritice, a to z různých důvodů. Tyto důvody se pojí se skutečností, že mnozí koncept považují za nástroj pro prosazování politických zájmů Spojených států. Noam Chomsky poukazuje na skutečnost, že Spojené státy často zdůrazňují, že rogue states porušují mezinárodní normy, čímž jsou nebezpečné pro ostatní členy, a na druhou stranu americká administrativa považuje nadnárodní instituce za silně neefektivní a po nástupu prezidenta Clintona v roce 1993 bylo dokonce prohlášeno, že Spojené státy se hodlají chovat multilaterárně pouze tehdy, pokud to bude možné. V případě, že to bude nutné, se Spojené státy hodlají chovat unilaterárně. Příkladem politiky uniletarismu byla už politika prezidenta Ronalda Reagana. Unilateralismus v nejširším slova smyslu znamená, že Spojené státy jednají v mezinárodních vztazích samostatně a řídí se pouze svými vlastními zájmy. Tento politický směr je spojován nejen s neochotou podřizovat se, či přizpůsobovat zájmům ostatních států, ale nenechat se ovládat ani mezinárodními institucemi – ať už se jedná o mezinárodní organizace, nebo o mezinárodní právo. Spojené státy dělají přesně to, co na rogue states kritizují. Dalším problémem jsou státy, které na seznam rogue states zařazeny byly, i když nesplňují vymezené základní charakteristiky (např. Kuba), a státy, které se na seznamu nikdy neobjevily, přestože splňují kritéria konceptu (např. Sýrie).

Bushova „Osa zla“ mezinárodního společenství.

Ostřejší rétoriku oproti předcházejícím administrativám používal prezident George W. Bush. Ta byla zesílena po teroristických útocích na Spojené státy, ke kterým došlo 11. září 2001. V lednu 2002 prezident Bush ve svém každoročním projevu o stavu Unie poprvé zmínil tzv. Osu zla („Axis of Evil“), která označovala státy, které podporují mezinárodní terorismus a usilují o získání zbraní hromadného ničení. Jako součást osy zla byly v projevu vymezeny tři státy - Irák, Írán a KLDR. Cílem Spojených států se stal boj proti těmto režimům.

Irák.

Po útocích 11. září 2001 neokonzervativci ve Washingtonu, kteří měli možnost ovlivňovat prezidenta George W. Bushe, zaměřili své síly na to, aby si na prezidentovi vymohli pád režimu Saddáma Husajna, přestože věděli, že nemá nic společného se zničením Twin Towers. 20. března 2003 zahájila americká armáda útok pod názvem Operace Irácká svoboda, která zahájila válku v Iráku a která v podstatě pokračuje dodnes. Z hlediska mezinárodního práva nebyla Operace Irácká svoboda 2003 legální, protože nedostala zmocnění Rady bezpečnosti OSN užít všech nezbytných prostředků. Před jejím zahájením hovořil americký prezident Bill Clinton o dvou hlavních důvodech, kterými měly být existence iráckých zbraní hromadného ničení a propojení mezi Saddámem a Usámou bin Ládinem, a proto tato operace neobstála ani z hlediska legitimnosti. Její oficiální zdůvodňovování přineslo velkou blamáž a diskreditaci tehdejším významným aktérům. Prvním z nich je administrativa 43. amerického prezidenta, v jejímž rámci se vedle samotného G. W. Bushe nejvíce angažovali především viceprezident Dick Cheney, ministr obrany Donald Rumsfeld a jeho první náměstek Paul Wolfowitz. Došlo k těžké diskretizaci britského premiéra Tonnyho Blaira a jeho španělského kolegy J. M. Aznara. V případě přípravy války proti Iráku poprvé intenzivně zapůsobila vládní mediální propaganda. Po jejím ukončení Bush nepřesvědčil svět o její oprávněnosti. Zaměření na Irák v kombinací s velmi ambiciózní rétorikou bylo velkým problémem Bushovy podpory demokracie. Velmi problematické se jeví odůvodnění americké intervence v Iráku, kdy se ze snahy najít zbraně hromadného ničení postupně stává boj za vytvoření prvního demokratického státu na Středním východě. Politika podpory demokracie tak byla kritizována jako sobecká snaha Spojených států přetvářet cizí společnosti ku prospěchu Spojených států, a to bez ohledu na přání a cíle samotných obyvatel. Vývoj politického života Iráku je po stažení okupačních vojsk spletitý. Irácké povstání proti ústřední vládě i sektářské násilí v dimenzích občanské války pokračují.

Írán.

Vztahy mezi Spojenými státy a Íránem jsou definovány islámskou revolucí, která proběhla v únoru 1979. V listopadu téhož roku následovalo obsazení amerického velvyslanectví a držení jeho personálu jako rukojmí 444 dní. Během té doby se Spojené státy pokusily o záchrannou akci, která selhala. Dodnes patří politika proti Íránu mezi ústřední blízkovýchodní politiky Spojených států. V 80. letech poskytoval Washington vojenskou asistenci Iráku v průběhu irácko-íránské války 1980–1988 ve snaze zadržovat šíření revoluce mimo Írán a doufaje v kolaps revolučního režimu. Neokonzervativní křídlo Bushova kabinetu propagovalo změnu režimu v Íránu a země byla zařazena do osy zla. Zahraniční politika Bushovy administrativy se musela od roku 2002 vyrovnávat i s veřejným odhalením Íránského jaderné programu, jehož budování bylo urychleno na konci devadesátých let 20. století. Diplomatické úsilí na tomto poli vyvíjela především Evropská unie v čele s Německem, Francií a Velkou Británií, podporovaná Spojenými státy a OSN. V listopadu 2004 byla uzavřena tzv. pařížská dohoda, v rámci níž se Írán zavázal zastavit obohacování uranu. V roce 2005 však Írán dohodu porušil a obohacování uranu obnovil a deklaroval „nezcizitelné právo“ na zvládnutí všech etap jaderného palivového cyklu. Následovala řada sankcí ze strany Evropské unie, Spojených států i dalších členů RB. V červenci roku 2015 se světové mocnosti dohodly s Teheránem na omezení jeho jaderného programu výměnou za odvolání sankcí proti Íránu. 8.5.2018 oznámil americký prezident Donald Trump, že Spojené státy odstupují od mezinárodní jaderné dohody s Íránem. Podle něj je smlouva neúčinná, protože nezabránila tomu, aby Teherán mohl pokračovat ve vývoji jaderných zbraní. Americký prezident považuje dohodu za "velké zklamání nejen pro něj, ale i pro všechny občany Spojených států" a uvedl, že po odstoupení od dohody budou Spojené státy mnohem bezpečnější. Současně Trump uvedl, že obnoví sankce proti Íránu, a to na "nejvyšší úrovni". Zástupci Německa, Francie a Británie se shodli s íránským ministrem zahraničí na potřebě jadernou dohodu zachovat. Evropská unie trvá na tom, že dohoda funguje a poukazuje na opakované inspekce OSN, které ověřují, zda Írán dodržuje svou část dohody.

KLDR.

Spojené státy považují severokorejskou otázku za jednu z největších bezpečnostních výzev v asijsko-pacifickém prostoru. V roce 2007 slíbila Severní Korea uzavření jaderného reaktoru v Jongbjonu a vpuštění inspektorů do země výměnou za ekonomickou pomoc. Ke konci září 2008 však Severní Korea obnovila jaderný program a mezinárodní pozorovatele agentury pro atomovou energii ze země vykázala. Navzdory mezinárodnímu tlaku Severní Korea provedla v roce 2009 test vypuštění telekomunikační družice na oběžnou dráhu. Severní Korea používá i v roce 2009 výhružky války proti Jižní Koreji, Japonsku i USA. Zájmy Spojených států a Číny se v otázce Severní Koreje rozcházejí. Z pohledu Číny musí být stabilita v regionu zachována i za cenu severokorejského režimu. 12. prosince 2012 Severní Korea úspěšně vypustila svou první družici. Vstoupila tak do elitního klubu zemí, které jsou schopny vypustit družici vlastní kosmickou raketou. Zároveň však start severokorejské rakety vyvolal nemalé pozdvižení. Řada států Severokorejce podezřívá, že pod rouškou civilního využití kosmického prostoru zkouší vojenské rakety. A ti zase reagují, že s testy nehodlají přestat. V květnu 2017 vyslaly Spojené státy do oblasti Korejského poloostrova letadlovou loď USS Ronald Reagan. V současné době v regionu již působí USS Carl Vinson. Obě plavidla budou provádět společná cvičení v regionu, kde kvůli raketovým a jaderným aktivitám KLDR panuje zvýšené napětí. Základní surovinou pro výrobu mikroelektronických součástek při výrobě počítačů, chytrých telefonů, mikročipů apod. jsou "vzácné zeminy" obsahující chemické prvky, které se nacházejí ve 3. podskupině Periodické tabulky. Jedná se o lanthanoidy, které jsou skupinou patnácti chemických prvků počínajících lanthanem /dále sem patří např. skandium, cer, neodym, samarium, terbium/. Většina prvků této "vzácné zeminy" se těží v Číně. Předpokládá se, že druhé největší zásoby "vzácných zemin" má Severní Korea. Další zemí, kde se předpokládají jejich bohaté zásoby je Afghánistán.

Závěr.

Ve velkých částech Sýrie a Iráku zaujal místo zdiskreditovaných státních institucí nábožensky legitimizovaný řád tzv. Islámského státu. Tyto země se štěpí podle náboženských a v případě Kurdů i etnických hranic. Každá skupina zasahuje teritoriálně do sousední země. V Sýrii dosud trvá občanská válka, stejně jako trvá občanská válka v Iráku po předčasném odchodu amerických vojsk v roce 2011. Scénář „změny režimu“ použitý v Iráku v roce 2003 nevedl ani v Libyi po vojenské intervenci v roce 2011 k nastolení prozápadního režimu. Poté, co byl Muammar Kaddáfí odstraněn, země upadla do trvalého zmatku. Západ použil vojenské síly k tomu, aby v zemi nainstaloval nepopulární režim neschopný si poradit se založenými náboženskými a kmenovými rozepřemi. Libye se stala základnou islamistických teroristů. Kromě toho z Libye proudí k italským břehům nekontrolované množství ilegálních migrantů. Názory na oprávněnost války v Iráku i v Libyi se časem mění. V prosinci 2008, kdy americký prezident G.W.Bush odcházel ze své funkce uvedl: „Myslím, že jsem nebyl připraven na válku.“ Současně uvedl, že lituje fiaska okolo neexistence iráckých zbraní hromadného ničení.

Darebácký stát (též „zlotřilý“ nebo „ničemný“ stát, anglicky "") je kontroverzní pojem, který se vžil v americkém politickém diskurzu devadesátých let 20. století ve vztahu ke státům, které jsou Spojenými státy považovány za hrozbu pro světový mír. Překlady do českého nebo slovenského jazyka se různí podle autorů. Tento termín je i v současnosti převážně používán ve Spojených státech, avšak americké ministerstvo zahraničí přestalo termín oficiálně používat v roce 2000. Nicméně byl rozšířený i v médiích jiných zemí.


Stavební prvky.

Stavební prvky opevněných kostelů lze v zásadě rozdělit na prvky pro obranu pasivní, nebo aktivní.

Příkopy.

Příkopy byly vyhloubeny kolem řady kostelů (např. vodní příkop kolem kostela v Hulíně, dosud zčásti patrný), ale většinou byly od doby barokní postupně zasypány.

Ohradní zdi.

Např. úsek hradební zdi s klíčovými střílnami u kostela v Jesenici (okres Rakovník).

Obranná patra.

Vyvýšené části staveb samozřejmě byly hůře přístupné, a proto se při opevňování kostelů setkáváme s projevy snahy o lepší zajištění těchto částí staveb např. komplikovaným přístupem nebo prvky aktivní obrany (střílny, střílnová okénka).

Střílny.

Jako střílny reálně využitelné k obraně (tedy nikoliv jen dekorativní či symbolické prvky architektury) lze chápat zejména pozdně gotické klíčové střílny a střílnovité či štěrbinovité otvory s opěrami pro hákovnici na vnitřní straně otvoru. Tyto opěry mají zpravidla formu vodorovného trámku, jehož konce jsou vetknuté do boků vnitřní špalety otvoru.

Opevněné kostely v Evropě.

Španělsko.

Informace o španělských opevněných kostelech nejsou zatím obecně příliš známé. Nejsou komentovány ani v syntetických přehledech tématu. Dozvíme se o nich v soupisech památek, v turistických průvodcích, ale také v monografických studiích či vědeckých pracích (mnoho informací není k dispozici ani ve španělské verzi Wikipedie). Přesto jsou jich zachovány stovky. K opevňování docházelo především od 14. století do 16. století, ale existují i příklady obranných prvků staveb z doby barokní. Příčiny je třeba samozřejmě hledat v dlouhotrvajících válkách a nedůvěře církve i obyvatelstva ve schopnost či zájem vládnoucích vrstev udržet mírový stav. Na druhé straně je velmi pravděpodobné, že kostely jako robustní budovy byly opevňovány v rámci posilování zemské domobrany.  Nejtypičtějším znakem opevněných kostelů ve Španělsku jsou ochozy s cimbuřím nebo patra s rozměrnějšími podstřešními okénky. Ochozy s cimbuřími zřizované na hranách plochých střech kostelů či věží byly v řadě případů později zakryty střechou.

Portugalsko.

Opevněné kostely v Portugalsku jsou v základním přehledu obvykle krátce zmiňovány v odborných publikacích o portugalské gotice či v monografiích věnovaným hradům a palácům. V nich jsou popsány především nejznámější příklady opevněných chrámů společně s charakteristickými znaky portugalského opevněného kostela. Další příklady je možné objevit ve studiích o konkrétních objektech, v soupisech památek nebo lze usuzovat na obrannou funkci při zhodnocení dobových událostí a stavebního vývoje kostela v komparaci s dobovými vyobrazeními.  Po skončení reconquisty portugalské části Pyrenejského poloostrova (1249) byly opevněné kostely budovány především rytířskými řády zejména v pohraničních oblastech s Kastilií. Obranná a ochranná funkce objektu však byla zahrnuta i do přestavby některých katedrál. Opevněné gotické kostely se v Portugalsku stavěly až do druhé poloviny 15. století. Poté došlo k uklidnění politických vztahů s katolickými Veličenstvy také kvůli rodinným vazbám krále Manuela, proto v manuelské architektuře postrádaly nově zakládané kostely tuto funkci.  Většina portugalských gotických opevněných kostelů se příliš neodlišovala od ostatních chrámů,rozlišovaly je především mohutnější zdi či užší, výše položená okna. Opevněný kostel doplňovala věž, která měla charakter obranné věže středověkého hradu, a v některých případech byla přístupná pouze z kostela.  Kostely, které měly i vizuální podobu pevnosti, byly výjimkami.

Mexiko.

Řada křesťanských chrámů stavěných či přestavovaných v 16. století v Mexiku má prvky řadící je mezi opevněné kostely. Dle současných výkladů sice měly spíše symbolickou funkci, neboť množství útoků domorodých kmenů bylo poměrně nízké, avšak vicekrál Antonio de Mendoza y Pacheco v roce 1535 po příjezdu do Mexika zakázal jejich výstavbu, dokud nebyl poučen o jejich funkci a potřebnosti jejich výstavby.

Opevněný kostel je kostel vybavený pro poskytnutí ochrany vojensky ohroženému civilnímu obyvatelstvu na území chráněném církevním azylem. Zejména ve středověku docházelo k opevňování kostelů (srovnej kastel) a posvátných okrsků a objektů. Pro ochranu civilního obyvatelstva byly opevňovány nejen kostely a kláštery, ale i hřbitovy. Proto také byly dlouho zakazovány jakékoliv stavební prvky či obranné stavby využitelné k aktivní obraně. Výrazněji se pevnostní prvky staveb (hradby kolem hřbitovů se střílnami, ochozy s cimbuřími, střílny apod.) uplatňují od 14. století. Převážně se kostely vyskytovaly v územně vymezených regionech, zasažených či ohrožených taženími vojsk apod. (na území nynější České republiky zejména pod vlivem tureckého nebezpečí a selských válek v Německu). Na druhé straně byly kostely opevňovány v cílených akcích domobrany, nebo jako strategické opěrné body (ač to bylo stíháno církevními zákazy). Současně ovšem docházelo k užívání pevnostních prvků jako dekorativních doplňků staveb, a to zejména v renesanci (střílny na atice jižní předsíně městského kostela ve Veselí nad Lužnicí).


Život.

Narodil se v rodině baltských Němců v Rusku. Jeho děd sloužil u carského dvora a měl rozsáhlé majetky, ale za vlády carevny Kateřiny II. o majetek přišel. Ferdinandovi rodiče tak zůstali bez prostředků a zemřeli ještě když byl Ferdinand malý. Byl poté vychován u příbuzných.  Již jako dítě se též seznámil s významným mořeplavcem Kruzenšternem, jehož vyprávění o slavných plavbách ho fascinovalo a přivedlo k rozhodnutí stát se námořníkem. Vystudoval námořní kadetní školu. Spolu se spolužákem Petrem Fjodorovičem Anžu pak odešli po studiích roku 1815 do Tallinnu, kde chtěli sloužit v místním odřadu baltské flotily.  Wrangel však zjistil, že kapitán Golovnin chystá cestu kolem světa na lodi "Kamčatka". Přemluvil Golovnina, aby ho na cestu vzal, byť jako prostého námořníka. Na palubě "Kamčatky" pak strávil dva roky. Během expedice se Wrangel jednak seznámil s Fjodorem Maťuškinem, s nímž později hojně spolupracoval a udělal z něj svého zástupce, a také během plavby zdokonalil své znalosti ze zeměpisu, astronomie a mořeplavby.  Po skončení expedice roku 1819 Golovnin naplánoval novou výpravu, a to průzkum ústí řek Jany a Kolymy na severu Sibiře. Wrangel vedl kolymský oddíl. V roce 1821 prozkoumal sibiřské pobřeží až k Šelingovu mysu. Na saních učinil několik výprav po zamrzlém ledovém oceánu. Dospěl až k 72° severní šířky. Prozkoumal přitom Medvědí ostrovy. Jedním z cílů těchto výpadů na sever bylo objevit tajuplnou severskou zemi, o níž cestovatelům vyprávěli Čukčové. Mínili tím pravděpodobně ostrov, který o dvacet let později objevil anglický mořeplavec Henry Kellett, a který je dnes pojmenován právě po Wrangelovi. Výprava skončila v létě 1824. Jedním z Wrangelových závěrů bylo, že pro cestu na severní pól by bylo nejlepším výchozím bodem severní pobřeží Grónska.  Roku 1824 se vrátil do Petrohradu, tam ale nevydržel dlouho. V srpnu 1825 už byl na další cestě, na zásobovací lodi "Krotkij" chtěl plout znovu kolem světa, tentokrát z Kronštadtu na Aljašku. Zastavil se přitom v Brazílii, poté plul kolem mysu Horn do chilského Valparaísa a na Markézy. Další zastávkou byl ostrov Nuku Hiva, kde vybudoval základnu. V srpnu 1826 úspěšně přistál u břehů Aljašky. V září 1827 se výprava vrátila do Kronštadtu.  Tato úspěšná výprava mu zajistila věhlas a dočkal se i funkcí: V letech 1829-36 byl Wrangel správcem ruských osad na Aljašce, 1838-49 ředitelem Rusko-americké společnosti v Petrohradě. Pracoval i pro Ruskou geografickou společnost. Během krymské války byl znovu povolán do služby, v letech 1855-1857 byl dokonce ministrem námořnictva. Nakonec byl povýšen do hodnosti admirála.  Těsně před smrtí ostře protestoval proti prodeji Aljašky Spojeným státům americkým, ovšem neúspěšně. Na Aljašce je po něm pojmenována sopka ležící ve Wrangellově pohoří. Jeho jméno rovněž nese aljašská osada a jeden z mnoha aljašských ostrovů.

Ferdinand Petrovič Wrangel, celým jménem Ferdinand Friedrich Georg Ludwig, baron von Wrangel, někdy též uváděn v českém přepise Vrangeľ (9. ledna 1797, Pskov – 6. června 1870, Tartu) byl ruský námořník a polárník.


Historie společnosti.

Společnost Miele byla založena 1. července 1899 v malém vestfálském městě Herzebrock. Zakladateli se stali společníci Carl Miele (1869 – 1938) a Reinhard Zinkann (1864 – 1939). Výroba byla zahájena společně s 11 spolupracovníky v budově bývalého mlýna. Prvním výrobkem byly odstředivky mléka, ke kterým v roce 1900 přibyly máselnice. Na základě technické konstrukce odstředivky mléka byla ještě téhož roku vyvinuta první pračka Miele.  V roce 1907 byla výroba společně s téměř 60 spolupracovníky přesunuta z malého města Herzebrock do bývalé továrny na čerpadla v blízko ležícím městě Gütersloh. Zde se od roku 1911 vyráběla i jízdní kola. V roce 1914 bylo Miele největší německou továrnou na odstředivky mléka, máselnice, pračky, ždímačky a mandly. V průběhu první světové války se zakladatelé – Carl Miele a Reinhard Zinkann rozhodli založit další továrnu v nedalekém Bielefeldu. Zde se vyráběly díly na odstředivky mléka a elektromotory.  V roce 1927 byla zahájena výroba vysavačů a v roce 1929 představila společnost Miele první evropskou myčku nádobí. Od roku 1930 se zde vyráběly dokonce i mopedy. V roce 1932 patřila Miele k největším továrnám v Evropě. V průběhu druhé světové války se v továrnách Miele vyráběly řídící jednotky pro torpéda válečných ponorek.  V 50. letech patřila společnost Miele k největším německým výrobcům mopedů a motorek. Jejich výroba však byla v roce 1960 ukončena, aby se tak uvolnila výrobní kapacita pro pračky a myčky nádobí. V roce 1965 přibyl další závod. Tentokráte v městě Lehrte nedaleko Hannoveru. Zde se vyráběly profesionální přístroje pro praní prádla a dojící zařízení. Od roku 1969 se Miele věnovala i prodeji kuchyňského nábytku. Pro jeho výrobu byla v roce 1973 započata výstavba nového závodu ve vestfálském Warendorfu, který byl do provozu uveden v roce 1975.  V roce 1982 získala Miele firmu Cordes v Oelde-Lette, která se do té doby specializovala na přístroje péče o prádlo, a pracovalo zde okolo 400 spolupracovníků a její obrat činil cca 65 milionů německých marek. Dodatečně zde byla dostavěna ještě továrna na pečicí trouby a firma Cordes jako taková přestala existovat.  V roce 1990 se společnosti Miele podařilo převzít také specializovanou firmu na vestavné spotřebiče a velkokuchyňská zařízení Imperial v Bünde. V této době měla firma Imperial okolo 650 spolupracovníků a obrat 140 milionů německých marek. Kromě kmenového závodu patřila k Imperialu i továrna v Arnsbergu, která se rovněž stala součástí skupiny Miele. V roce 1999, kdy společnost Miele oslavila 100. výročí, byla značka Miele nejvíce prodávanou značkou na německém i evropském trhu s elektrospotřebiči.  V roce 2004 zemřel Rudolf Miele (1929 – 2004) – vnuk zakladatele Carla Miele a jeho partner Peter Zinkann (* 1928), rovněž vnuk zakladatelské generace, se stáhl z každodenní činnosti ve firmě. S jejich syny – Markusem Miele (* 1968) a Reinhardem Zinkannem (* 1959) – nastoupila do vedení již čtvrtá generace zakladatelských rodin.  V roce 2005 se Miele rozhodla ukončit výrobu kuchyňského nábytku a výrobní závod ve Warendorfu odprodala švýcarskému výrobci kuchyní Arbonia-Forster. Závod na plastové komponenty ve Warendorfu zůstal v majetku společnosti Miele. V roce 2007 obdržela Miele ocenění „Nejlepší značka“ od agentury pro výzkum trhu GfK.  Česká pobočka společnosti Miele byla založena v roce 1991 se sídlem v Brně. V současnosti jsou zákazníkům k dispozici dvě Miele Gallery (Brno, Praha), kde je poskytován kompletní poradenský servis.

Výrobní závody.

Přístroje Miele jsou nabízeny ve 45 zemích prostřednictvím obchodních zastoupení, která patří mateřské společnosti, a v dalších 50 zemích, kde jsou nabízeny nezávislými dovozci. Největším trhem je Německo s podílem okolo 28 % na celkovém obratu, následováno Nizozemskem, Velkou Británií a Švýcarskem.  Spotřebiče Miele jsou vyráběny ve dvanácti závodech (osm závodů v Německu a po jednom závodu v Rakousku, Česku, Rumunsku a Číně).

Produkty.

Miele vyrábí elektrické přístroje pro domácnost i profesionální použití. Produkty často obsazují první místa v testech kvality a designových žebříčcích. Společnost Miele klade důraz na inovaci a kvalitu a je tak majitelem mnoha patentů – př. Voštinový buben u praček a sušiček, příborová zásuvka u myček nádobí atd.

Domácí spotřebiče.

Nejvýznamnějšími produktovými skupinami jsou automatické pračky, sušičky, myčky nádobí a vysavače. Dalšími produktovými řadami jsou vestavné a volně stojící kuchyňské spotřebiče (sporáky, pečicí trouby, varné desky, odsávače par, parní trouby, kávovary, nahřívače nádobí, mikrovlnné trouby), mandly a chladničky a mrazničky.  Jako jediný výrobce domácích spotřebičů nabízí Miele i vlastní řadu pracích, mycích a ošetřujících prostředků pod názvem Miele Care Collection.

Profesionální přístroje.

Miele Professional je oblastí s přístroji pro profesionální péči o prádlo (prádelny, čistírny apod.), pro profesionální mytí nádobí (gastronomie, hotelnictví, zdravotnická zařízení, kanceláře apod.) a pro mytí a dezinfekci laboratorního a zdravotnického zařízení (laboratoře, centrální sterilizace, ordinace apod.).  Od roku 2010 vykročila Miele směrem k poskytovatelům systémů, které umí dokumentovat průběh mycích a sterilizačních procesů (System4med, System4dent apod.). Díky tomu jde ruku v ruce kvalitní přístroj, standardní a speciální programy a dokumentace procesů. Přístroje jsou proto vhodné pro malá zdravotnická zařízení a pro velké centrální sterilizace v nemocnicích a operačních centrech.

Historická výroba.

V období od 2. dubna 1912 do 26. února 1914 vyráběla společnost Miele i automobily. Celkový počet vyrobených automobilů byl v rozmezí 125–143 ks. V nabídce byly tři modely. Všechny byly vybaveny čtyřválcovým motorem o obsahu 1568 cm3 nebo 2292 cm3. Automobily byly prodávány kromě Německa i v Brazílii, Francii, Rakousku, Maďarsku a Uruguayi. Jediný dochovaný exemplář je v současné době v muzeu v sídle společnosti. Byl nalezen v roce 1996 v Norsku.  Kromě automobilů vyráběla Miele i mopedy a motorky, kola, káry, ledničky, máselnice, dojicí zařízení, odstředivky mléka, ždímačky, odstředivky, žehličky, čističky vzduchu, zařízení do velkých kuchyní a kuchyňský nábytek.

Miele & Cie. KG je německý výrobce domácích spotřebičů se sídlem ve městě Gütersloh, které leží v Severním Porýní-Vestfálsku. I po 118leté existenci funguje stále jako rodinná firma a v jejím čele stojí již čtvrtá generace zakládajících rodin Miele (podíl 51,1 %) a Zinkann (podíl 48,9 %). Jedná se o komanditní společnost. Firma Miele zaměstnává po celém světě více jak 16 600 spolupracovníků. V obchodním roce 2010/2011 dosáhla obratu 2,95 miliard Eur. V čele společnosti stojí zástupci zakladatelských rodin: Markus Miele a Reinhard Zinkann jun. a dále Eduard Sailer na pozici jednatele odpovědného za techniku, Heiner Olbrich na pozici jednatele odpovědného za marketing a odbyt a Olaf Bartsch na pozici jednatele odpověděného za finance a controlling.


Princip.

V jedné výtahové šachtě jsou dvě řady kabin, z nichž se jedna pohybuje směrem nahoru a druhá dolů. Jednotlivé kabiny nejsou umístěny těsně nad sebou. Vzdálenost mezi nimi je taková, aby kabina v oblasti úvrati (kde se začne pohybovat do boku a její svislý pohyb se zpomaluje až k okamžiku zastavení a ihned přejde ve svislý pohyb opačným směrem, viz schéma) nenarazila do kabiny předchozí nebo následující. Tak lze nepřetržitě odbavovat cestující, kteří mohou kdykoli nastoupit a kdykoli vystoupit v libovolném podlaží. Na konci směrové dráhy páternosteru jsou kola, podél kterých jsou obtočené závěsné řetězy kabin. Kabina se tak ve sklepě či ve strojovně (v úvrati) posune do opačného dopravního směru. Kabina se tedy nepřeklopí, ale jen se horizontálně přesune (ve skutečnosti se pohybuje po půlkružnici, viz schéma). Páternostery jsou vybaveny čidly, která je zastaví v případě, že by pasažér uvízl mezi kabinou a vchodem.

Využití.

První oběžný výtah na světě byl instalován roku 1884 v Londýně. Páternostery ale byly instalovány především v první polovině 20. století. Nejvhodnějšími objekty pro jejich využití jsou velké administrativní budovy, například banky, ministerstva, úřady a školy. V mnohých z nich také dodnes slouží.  V době kolem vstupu Česka do EU se v médiích objevily informace, podle kterých páternostery nevyhovují evropským normám a nebudou moci být provozovány, tato informace však byla nepřesná, existující výtahy mohou být provozovány i nadále. Páternostery se totiž nyní neřadí mezi „výtahy“, ale mezi jiná „strojní zařízení“, na která se nevztahují normy na výtahy.  Název pochází z modlitby "Pater noster" (česky Otčenáš), nejspíše proto, že je součástí modlitby růžence, jehož korálky vzdáleně mechanismus páternosteru připomínají. Možný je však také odkaz na středověké modlitební šňůry, tzv. paternostery, které růženec historicky předchází a na nichž se modlila právě řada modliteb Otčenáš).

Výhody a nevýhody.

Výhodami oběžného výtahu oproti běžnému druhu zdviže jsou vysoká přepravní kapacita, energetická nenáročnost, spolehlivost a rychlost použití, jimiž se páternostery blíží eskalátorům.  Nevýhodou je naopak praktická nemožnost přepravovat tělesně postižené osoby a malou rychlostí způsobená problematická použitelnost ve výškových budovách na větší mezipodlažní vzdálenosti.

Oběžné výtahy v legislativě a terminologii.

V době uvedení do provozu většina oběžných výtahů spadala pod pojem výtah. Nově vybudované oběžné výtahy by v Česku již pod tento pojem nespadaly.  O oběžných výtazích se zmiňovaly například § 209 a 212 vyhlášky č. 48/1982 Sb. Českého úřadu bezpečnosti práce, kterou se stanoví základní požadavky k zajištění bezpečnosti práce a technických zařízení, později zrušené vyhláškou č. 192/2005 Sb.  Na oběžné výtahy se vztahovaly staré normy ČSN 27 4009 část 10 ("Elektrické výtahy. Projektování a konstruování. Oběžné výtahy."), obecně též ČSN 27 4002 (Elektrické výtahy. Zřizování, zkoušení a provoz).  Nové normy o výtazích, ČSN EN 81–1 ("Bezpečnostní předpisy pro konstrukci a montáž osobních, nákladních a malých nákladních výtahů. Část 1: Elektrické výtahy") a ČSN 81–80 ("Bezpečnostní předpisy pro konstrukci a montáž výtahů. Existující výtahy." Část 80: Předpisy pro zvyšování bezpečnosti existujících výtahů určených pro dopravu osob nebo osob a nákladů) ve vymezení předmětu své působnosti píší: „Tato norma neplatí pro zdvihací zařízení jako jsou oběžné výtahy.“ (Obě tyto normy jsou spolu s dalšími zahrnuty pod třídicí znak 27 4003.) Na oběžné výtahy se nevztahuje ani nařízení vlády č. 27/2003 Sb., kterým se stanoví technické požadavky na výtahy, a které je implementací směrnice Evropského parlamentu a Rady č. 95/16/ES.  Pro nové oběžné výtahy by platily obdobné obecné předpisy jako pro zdvihací plošiny k přepravě vozíčkářů, eskalátory nebo travelátory.

Páternoster (oficiálně oběžný výtah) je druh výtahu s nepřetržitým řetězem kabin, vertikální dopravní zařízení pracující na plynulém oběžném principu. Podle nových právních a technických předpisů oběžné výtahy již nejsou druhem výtahu, ale patří obecně mezi zdvihací zařízení respektive zdvihadla.


Historie.

PEFC bylo založeno v roce 1999, jako odpověď na potřeby malých a rodinných vlastníků lesů, jako mezinárodní zastřešující organisace poskytující nezávislé posouzení, schválení a uznání národních certifikačních systémů. Reagovalo na potřebu mechanismu umožňujícího nezávislé vypracovávání národních norem přizpůsobených politické, hospodářské, sociální, environmentální a kulturní realitě příslušných zemí a současně zajištění dodržování mezinárodně uznávaných požadavků a globálního přijetí.  Po úspěšném zavedení systému v Evropě, Austrálii a Chile které se stalo první neevropskou zemí, jejíž certifikační systém byl uznán v roce 2004. Certifikační kritéria PEFC jsou založena na globálně platných principech, pokynech a kritériích vypracovaných mezinárodními a mezivládními orgány se širokým konsensem ze strany zúčastněných stran.  V roce 2009 byl PEFC největším lesnickým certifikačním systémem na světě. Zpravidla bývá vhodný pro malé vlastníky.

Kritéria udržitelného lesního hospodářství.

PEFC International je jediným mezinárodním systémem certifikace lesů, který zakládá své kritéria na mezinárodně uznávaných mezivládních úmluvách a pokynech, čímž propojuje kritéria udržitelnosti s existujícími vládními postupy. To zahrnuje:  PEFC vyžaduje dodržování všech hlavních úmluv ILO, i v zemích kde nebyly ratifikovány. Těmito úmluvami jsou

Národní systémy certifikace lesů.

PEFC uznává pouze lesní certifikáty které sama prověřila.  Vnitrostátní certifikační systémy pro lesnictví, které chtějí být uznány, jsou povinny stanovit normy, které budou odpovídat požadavkům ISO/IEC 59:1994 Kodex osvědčených postupů pro standardizaci. Národní standard musí být vytvořen tzv. Národními řídícími orgány a musí být splněny požadavky na transparentnost, konzultace a rozhodování na základě konsensu. Tyto pokyny také popisují postupy pro revizi a změnu norem a poskytují těm, kteří využívají tento standard budoucí jistoty.

Schvalování.

Všechny standardy schválené podle PEFC byly podrobeny přísnému veřejnému přezkumu během jejich vývoje. Národní lesní certifikační systémy, které chtějí získat potvrzení od PEFC, podléhají nezávislému posouzení, aby bylo zajištěno, že splňuje mnoho požadavků PEFC pro proces vývoje norem, veřejné revize a požadavky na správu lesů. Zpráva konzultanta je přezkoumána nezávislou skupinou odborníků a PEFC a pokud je vyhovující, je nová norma schválena členy PEFC jako norma schválená podle PEFC.  V souladu se svým závazkem transparentnosti zpřístupňuje PEFC veřejnosti celou dokumentaci o vnitrostátním systému certifikace lesů, včetně nezávislých hodnocení.

Zastoupení.

Země se systémem certifikace lesů uznaným PEFC jsou Argentina, Austrálie, Bělorusko, Belgie, Brazílie, Chile, Čína, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Gabon, Indonésie, Irsko, Itálie, Kanada, Lotyšsko, Lucemburk, Malajsie, Německo, Nizozemí, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rusko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, USA, a Uruguay.

Kritika a alternativní systémy certifikace.

Forest Stewardship Council (FSC) je hlavním alternativním systémem certifikace lesů. Vzájemné uznávání certifikovaných materiálů FSC a PEFC v zásobitelském řetězci se dosud nestalo. FSC a PEFC však používají stejný standard správy lesů v zemích jako Spojené království, Švýcarsko a Norsko. Malajsie předložila svůj systém certifikace dřeva pro schválení PEFC, který je z velké části založen na principech a kritériích FSC jako vzoru.  Časopis "Cash Investigation" France 2 TV, ve svém vydání ze dne 24. ledna 2017 vyplývá, že nebylo dosaženo žádného nebo jen velmi málo kontroly při udělení označení PEFC, označování míst, která neměla nic společného s lesy, jako je supermarket, letiště nebo dva reaktory francouzského jaderné elektrárny. 7 štítků bylo uděleno 9 falešných aplikací. Zástupce ze Švýcarska o PEFC mluví o závažných dysfunkcích a slibuje, že tyto případy úplně osvětlí.  Několik enviromentálních nevládních organisací, například Australská The Wilderness Society, Greenpeace a FERN kritizovali PEFC. Greenpeace nevěří, že alternativy k FSC, včetně PEFC, mohou zajistit odpovědné hospodaření s lesy.  PEFC byl zaveden jako přímá alternativa k ekologičtějším systémům v Německu.

Programme for the Endorsement of Forest Certification (PEFC) je mezinárodní, nezisková, nevládní organizace která propaguje udržitelné lesní hospodářství skrze nezávislou certifikaci třetí stran. Je považován za certifikační systém vhodný pro malé vlastníky lesů.


Lékárnička pro motorová vozidla.

V České republice je lékárnička pro motorová vozidla (s výjimkou mopedu a motokola, jednonápravového traktoru s přívěsem a motorového vozíku) součástí povinné výbavy vozidla (vyhl. 341/2002 Sb.). Pro požární automobily je výbava příslušným druhem lékárničky stanovena zvláštním právním předpisem. Lékárnička musí být ve vozidle uložena v takovém prostoru, aby na ni nemohlo dopadat přímé sluneční světlo (záření). Tento úložný prostor pro lékárničku musí být suchý, čistý a snadno přístupný. U vozidel pro hromadnou přepravu cestujících se lékárnička umísťuje na označeném a přístupném místě v prostoru vozidla určeném pro cestující. Provozovatel vozidla musí lékárničku udržovat v řádném stavu a jednotlivé druhy zdravotnických potřeb obměňovat podle doby použitelnosti, která je na nich vyznačena.

Domácí lékárnička.

Obsah domácí lékárničky není normován a doporučuje se upravit jej podle složení rodiny (malé děti, senioři) a životních zvyklostí členů rodiny (hobby, záliby, životní styl). Doporučené minimální složení je následující:

Středisková lékárnička.

Doporučený obsah střediskové lékárničky – vhodné při delších pobytech v přírodě ve více lidech, např. společné zotavovací akce, tábory, sportovní a turistické akce apod.

Zdravotní materiál.

Pohotovostní lékárnička.

Pohotovostní lékárnička je vhodná na výlety, pro méně lidí, a tam, kde je středisková lékárnička zbytečný luxus nebo zátěž.  Text převzat z učebních skript projektu ZDrSEM

Extrémní minimum.

To, co by skutečně nemělo chybět nikdy, když se člověk vydává dále od civilizace, kde je příjezd záchranné služby nemožný nebo zdlouhavý  Rukavice a resuscitační rouška jsou v tomto minimu proto, že navzdory své skladnosti mohou zachránit život zachránci, který poskytuje pomoc člověku infikovanému nakažlivou chorobou (žloutenka, AIDS při krvácejících ranách), o které nemusí vědět.

Lékárnička je skříňka nebo pouzdro, uzpůsobené pro dlouhodobé a bezpečné ukládání zdravotnického materiálu, obvykle určeného pro poskytování první pomoci. Lékárnička musí být náležitým způsobem označena (modře lemovaným symbolem červeného kříže v bílém poli nebo bílým křížem v zeleném poli). Stacionární lékárnička musí být umístěna v dobře přístupném místě a její otevírání musí být možné bez použití nástroje. Lékárničky musí být konstruovány tak, aby uložený zdravotnický materiál byl chráněn proti znehodnocení.


Alternativní definice.

Každá z následujících definic je ekvivalentní s definicí uvedenou výše:

Nutná, ale ne postačující podmínka.

Příkladem sedlového bodu je bod (0,0) grafu "y" = "x". Tečnou je osa "x", která v tomto bodě protíná graf. Jestliže "x" je inflexní bod funkce "f", pak druhá derivace "f′′"("x") (jestliže existuje) se rovná nule; tato podmínka ale není postačující. Je také nutné, aby nejnižší řád derivace, která je nenulová, byl lichý (a vyšší než druhý), tj. třetí, pátý, atd. Jestliže nejnižší řád derivace, která je nenulová, je sudý, nejedná se o inflexní bod, ale o "undulační bod". V algebraické geometrii se ale "inflexní bod" říká jak skutečnému inflexnímu bodu, tak undulačnímu bodu. Příkladem undulačního bod je "y" = "x" pro "x"=0.  Z definice plyne, že znaménko "f′"("x") na obou stranách bodu ("x","y") musí být stejné. Jestliže je kladné, bod je "rostoucí inflexní bod";, jestliže je záporné, bod je "klesající inflexní bod".

Klasifikace inflexních bodů.

Inflexní body mohou být klasifikovány i podle toho, zda je derivace "f′"("x") nulová nebo nenulová.  Nestacionární inflexní bod lze zvýraznit, jestliže se graf "y" = "x" nepatrně otočí okolo počátku. Původní tečna bude stál rozdělovat graf na dvě části, ale jeho gradient je nenulový.  Inflexní bod se někdy nazývá, ale většinou je takto označována celá křivka, která obsahuje inflexní bod.

Asymptotické funkce.

Některé funkce mění konkávnost, aniž by měly inflexní body. Místo toho mohou měnit konkávnost okolo vertikální asymptoty nebo diskontinuity. Například funkce je konkávní, když |"x"| > 1; a konvexní, když |"x"| < 1. Funkce ale nemá žádné inflexní body, protože 1 a -1 nepatří do definičního oboru funkce.

Inflexní bod v geometrii a v diferenciálním počtu je bod na křivce, ve kterém křivost neboli konkávnost mění znaménko z kladného na záporné nebo ze záporného na kladné. Křivka se mění z konkávní (kladná křivost) na konvexní (záporná křivost) nebo obráceně.


Historie.

Mezzotintu objevil v letech 1639–1641 německý důstojník Ludwig von Siegen (1609–1676) z Hessenu a vytiskl touto technikou prvních sedm grafických listů. Metoda se šířila pomalu prostřednictvím jednotlivců, kteří ji předali dalším grafikům. Vynález byl dlouho připisován princi Ruprechtu Falckému, který se ale techniku naučil přímo od Ludwiga von Siegen během jeho pobytu v Bruselu roku 1654. Sám vytvořil v mezzotintě deset grafických listů ("Kat s hlavou Jana Křtitele"). Později se Ruprecht stal vévodou z Cumberlandu a anglickým velkoadmirálem a přestože byl v grafice diletantem, zasloužil se o další šíření techniky mezzotinty (William Sherwin).  U prince Ruprechta se mezzotintě vyučil nizozemský grafik Wallerant Vaillant (1623–1677), který v ní vytvořil přes 200 listů. Jeho následovník Abraham Blooteling (1634–1687) vynalezl ocelovou skoblovací kolébku a uvedl techniku v Anglii, kde po roce 1660 působila řada nizozemských grafiků. V 17. století zde zdomácněla a dosáhla největšího rozvoje během 18. století. Za nejvýznamnějšího anglického tvůrce je považován John Raphael Smith (1752–1812), rytec prince z Walesu. Mezzotinta bývá označována také jako "la manière anglaise". Protože příprava desky je velmi pracná a trvá několik hodin, museli desky rozzrňovat i vojáci v době volna. Z Anglie se technika dostala do USA (Peter Pelham, 1695–1751) a zpět na evropský kontinent (Charles Howard Hodges, Amsterdam). Vídeňskou školu mezzotinty založili Johann Gottfried Haid (1710–1776) a Johan Jacobé (1733–1797), kteří se vyškolili v Anglii. Do Ruska techniku zavedl James Walker, rytec Kateřiny Veliké.  Mezzotinta se uplatnila především v portrétní tvorbě a dosáhla vrcholu v anglické grafice 18. století. Užívali ji rytci John Raphael Smith a Richard Earlom, který reprodukoval díla Claude Lorraina, Rubense a van Dycka, rytec krále George III., Valentine Green, malíři Thomas Gainsborough a Sir Joshua Reynolds Průkopníkem barevné mezzotinty byl frankfurtský grafik Jacob Christoph Le Blon (1667–1741), který zavedl vícebarevný tisk soutiskem primárních barev ze tří nebo čtyř desek. V 19. století se začala mezzotinta postupně přežívat a začala být nahrazována zejména tečkovacím leptem. Důvodem byla hlavně její velká pracnost. V moderní grafice se mezzotinta užívá obvykle v kombinaci s jinými technikami (lept, suchá jehla).

Postup.

Pro mezzotintu se používají silnější měděné nebo mosazné desky (1,5-2 mm). Deska se přebrousí a pak silným tlakem a pod úhlem zhruba 80° rozzrní pomocí skobliny (kolébky), která má oblou plochu, zespodu hustě špičatě ozubenou. Šířka zubů určuje hrubost výsledného zrnění, hloubku bodových čar i výšku hřebínku. Obvykle se používá jemná skoblina s 28 zuby/cm nebo hrubá s 18 zuby/cm. Zrnění je třeba provádět ve všech směrech, aby byl povrch stejnoměrně matný. Příprava jedné desky zabere i několik hodin. Náhradním řešením je užití kotoučového zrniče, sestaveného z několika kotoučových pil o průměru 10-15 cm, navlečených na hřídeli. Další možností je otryskání desky karborundem, opakované protažení desky se smirkovým papírem v měditiskovém lisu nebo vyleptání po pokrytí akvatintovým zrnem. Menší plochy lze ozrnit ruletou či moletou. Dobře nazrněná deska by měla tisknout jednolitou sametově černou plochu.  Na desku se kresba provede tužkou nebo křídou a světlejší tóny se postupně vyškrabují pomocí trojbřitých škrabek a hladítek s tupým zakončením. Pokud se při kontrolním tisku některá místa jeví příliš světlá, je možné je znovu nazrnit ruletou či moletou. Nazrněná destička se při tisku dosti opotřebovává a sametová hloubka se postupně ztrácí. Mezzotinta dá běžně pouze 40-60 kvalitních tisků. Pro větší počet tisků je možno desku předem galvanicky poocelit. Samotné grafické listy zhotovené technikou mezzotinty jsou mimořádně choulostivé a poškození nelze vyretušovat. Je proto třeba uchovávat je překryté hedvábným papírem.  Mezzotinta má charakteristický šerosvitný, měkký a malebný výraz a činí dojem uhlové nebo křídové kresby s převahou tmavých odstupňovaných míst. Výstižné jsou především jemné plynulé přechody a sametově černé tóny bez ostrých obrysů a lineární kresby. Pomocí této techniky lze reprodukovat i nejjemnější valéry obrazů.

Mezzotinta, též škrábaná, tónová rytina (z italštiny "mezzo" (poloviční) a "tinta" (tón) je grafická technika tisku z hloubky. V mezinárodním značení má symbol C7. V době své největší popularity sloužila především jako technika k reprodukci šerosvitných olejomaleb.


Historie.

Cytokininy byly objeveny rostlinným fyziologem švédského původu Folke K. Skoogem (1908 – 2001) a jeho spolupracovníky v 50. letech 20. století na univerzitě ve Wisconsinu. Látky s cytokininovou aktivitou byly nejprve nalezeny v kokosovém mléce a autoklávovaném sledím spermatu při hledání složek živného média nezbytných pro kultivaci rostlinných explantátů "in vitro". První čistý cytokinin, kinetin, byl izolován v roce 1955 a jeho chemická struktura byla objasněna v roce 1956: jednalo se o 6-furfurylaminopurin.

Struktura.

Cytokinin je označení pro více chemických struktur s podobnou syntézou, degradací, funkcí etc.. Patří sem "cis"- i "trans"-zeatin, dihydrozeatin a izopentenyladenin. Mezi umělé analogy cytokininu, které rostliny syntetizovat neumí, ale pokud jsou do nich vpraveny uměle, fungují jako přirozené cytokininy, patří benzyladenin. Cytokininy jsou aktivní ve formě volných bází, reverzibilně je možné je inaktivovat konjugací s glukózou přes atom kyslíku či dusíku nebo s alaninem přes dusík. Konjugace je možná také s ribózou za vzniku ribosidů či ribotidů. Ireverzibilní inaktivace je možná odštěpením postranního řetězce cytokininoxidázou.

Biosyntéza a transport.

Biosyntéza aromatických cytokininů (benzyladenin, kinetin), není dosud známá. Oproti tomu enzymy zodpovědné za syntézu isoprenoidních cytokininů jsou známé od 80. let.  Primárním produktem biosyntézy jsou ribotidy vzniklé isoprenylací u rostlin ADP nebo ATP, u bakterií AMP. Donorem postranního řetězce je dimethylallyl pyrofosfát nebo ("E")-hydroxymethylbutenyl difosfát pro vznik isopentenyladeninu, respektive "trans"-zeatinu. Vzniklé ribotidy jsou aktivovány hydrolýzou enzymy rodiny LONELY GUY (podle fenotypu mutantní rýže s jediným klasem, na základě jehož byl tento gen a následně protein identifikován). Jiný cytokinin, méně aktivní "cis"-zeatin, vzniká prenylací adenosinu v určitých molekulách tRNA a následnou hydrolýzou těchto molekul; ovšem fyziologická relevance této cesty stále ještě čeká na přímý biologický důkaz.  Původně se soudilo, že se tvoří převážně v kořenech, odkud jsou transportovány do nadzemní části. Ovšem studium exprese (výskytu) enzymů, které je syntetizují (tzv. isopentenyltransferáz) prokázalo, že k syntéze dochází prakticky v celé rostlině. Ukazuje se, že místem biosyntézy jsou pletiva, kde dochází ve vysoké míře k dělení buněk (tedy v převážné míře meristémy). Některé novější práce podávají důkazy, že cytokininy mohou být transportovány i z nadzemních částí do kořenů. Transportuje se xylémem (dle klasických schémat z kořene vzhůru) a dle některých poznatků rovněž i floémem (do kořenů). Na kratší vzdálenosti je přenášen transportéry rodiny PUP. Transportní forma jsou jejich deriváty ribosidy nebo ribotidy.  Degradace cytokininů je zprostředkovaná v zásadní míře proteiny z rodiny cytokinin oxidáz.

Přenos signálu.

Cytokininový receptor patřící mezi histidin kinázy je přítomen na membráně endoplazmatického retikula. Po vazbě cytokininu vytvoří dimer a tento protein se transautofosforyluje na histidinu (jinými slovy, právě zdimerizované podjednotky se fosforylují navzájem). Poté je fosfát přenesen na aspartát na témže proteinu. Z aspartátu se přenese na histidin proteinu HPT (histidine phosphotransfer, též z zvané AHP), který je transportován do jádra, kde ovlivní genovou expresi pomocí některých z proteinů ARR.

Cytokininy jsou rostlinné hormony (fytohormony), které podporují dělení rostlinných buněk (cytokinezi), a tím u rostlin hrají důležitou roli v mnoha vývojových procesech. Nezbytné jsou pro podporu aktivního růstu a diferenciaci rostlinných buněk. Účastní se klíčení semen, vývoje kořene a prýtu (zejména vodivých pletiv), řídí stárnutí listů a velikost semen a odpověď na změny vnějšího prostředí a stres. Jejich funkce je často spojena s funkcí ostatních fytohormonů, zejména auxinu anebo ethylenu.


Hudební kariéra.

Na začátku své hudební dráhy cestoval Wes Montgomery s orchestrem vibrafoninsty Lionela Hamptona a hraje na všech nahrávkách tohoto orchestru z let 1948–50. Pak se vrátil do rodného Indianapolis a až do roku 1957 vůbec nenahrával. V prosinci 1957 se opět objevil v nahrávacím studiu. Tentokráte se svými bratry Monkem a Buddym a trumpetistou Freddiem Hubbardem (pro kterého to bylo první nahrávání). Hodně desek z let 1957–1959, na kterých hraje se svými bratry Monkem (baskytara) a Buddym (vibrafon, klavír) vyšla na labelu "Pacific Jazz".  Od roku 1959 nahrává Montgomery pro label Riverside Records a to až do roku 1963, kdy tato nahrávací společnost zbankrotovala. Nahrávky z tohoto období jsou jazzovými fanoušky a kritiky považovány za Montgomeryho nejlepší a nejvlivnější. Dvě nahrávací session z ledna 1960, které byly vydány na albu "The Incredible Jazz Guitar of Wes Montgomery". Montgomery na nich hraje s kvartetem pianisty Tommyho Flanagana, basisty Percyho Heatha a bubeníka Alberta “Tootie” Heatha. Na tomto albu je asi nejslavnější Montgomeryho skladba "Four on Six". Téměř všechna Montgomeryho práce pro label Riverside byla s malými jazzovými tělesy, většinou to byla kvartety nebo kvintety. Většinou dohromady hráli svižné swingové skladby a pomalé melancholické balady.  V roce 1964 přechází Montgomery na dva roky k Verve Records. Během těchto let hraje Montgomery většinou s různými orchestry a jeho hudba se pomalu začíná přesouvat od jazzu k pop music. Jedinou významnou výjimkou bylo živé album "Smokin’ at the Half Note", které nahrál společně s Winton Kelly Triem. Jeho živé koncerty, které odehrál během této doby, byly ale stále velmi nadprůměrné. Svědčí o tom například i audio i video nahrávky z roku 1965 z jeho koncertního turné po Evropě.  Po dvou letech u Verve začal Montgomery vydávat u A&M Records. Jeho hudební kariéra tak definitivně sklouzla k popu. Všechna tři alba, které během nahrávání pro Verve vydal (vyšla v letech 1967 a 68) obsahovala většinou orchestrální cover verze známých popových hitů v orchestrálním hávu ("Scarborough Fair", "I Say a Little Prayer for You", "Eleanor Rigby" a další). Byly to instrumentálky, kde melodickou linku hrála právě Montgomeryho kytara. Tyto nahrávky byly sice nejprodávanější ze všech za celou jeho kariéru, kritika je ovšem zavrhla. Svými inovativními sólovými riffy ale i přesto inspiroval mnoho jazzových kytaristů.

John Leslie “Wes” Montgomery (6. března 1923, Indianapolis, Indiana – 15. června 1968, tamtéž) byl americký jazzový kytarista, několikrát oceněný cenou Grammy. Během svého života si vypracoval svou vlastní techniku hry na kytaru. Mezi svými kytarovými vzory ho uvádějí takoví kytaroví velikáni jako např. Carlos Santana, Jimi Hendrix, Pat Metheny, George Benson nebo Joe Satriani.


Významné příklady.

Před „jaderným věkem“.

Období před první světovou válkou, kdy mocnosti soupeřily ve stavbě bitevních lodí (konkrétně dreadnoughtů). Nejvýznamnější z těchto závodů byl mezi Německem a Británii v Evropě mezi lety 1898–1912, který výrazně ochladil vztahy těchto dvou velmocí. I přes značné investice obou zemí do moderního námořnictva došlo během první světové války jen k jedné velké námořní bitvě, a to sice u Jutska. Další závod v tomto období probíhal v Jižní Americe mezi Argentinou, Chile a Brazílii.

Zbrojení „jaderného věku“.

Soupeření Sovětského svazu a USA za studené války. Především šlo o vývoj účinnějších jaderných zbraní včetně způsobu jejich dopravy na cíl. Soupeření nakonec natolik vyčerpalo ekonomiku SSSR, že to urychlilo jeho rozpad.  Éra těchto závodů ve zbrojení byla započata ještě během II. světové války americkým Projektem Manhattan z počátku roku 1945. Sovětský svaz technologii pro výrobu jaderné bomby získal v roce 1949. Další fáze, pro kterou bylo specifické zvyšování výkonu jaderných zbraní, trvala přibližně do začátku 60. let. Proběhlo v ní několik jaderných testů, z nichž největší byl test Car-bomby o síle 57 megatun v říjnu roku 1961. O několik let později se vývoj přeorientoval na (kontinentální) balistické střely a jaderné hlavice (MIRV).  Závody ve zbrojení mezi USA a SSSR byly částečně utlumeny některými snahami o vzájemné odzbrojování. Jedna z prvních významných smluv mezi těmito velmocemi nese zkratku SALT ("Strategic Arms Limitation Talks") a odehrála se v roce 1969. Pozdější snahy o vzájemné odzbrojování se dají připsat americkému prezidentovi Ronaldu Reaganovi z poloviny 80. let 20. století. Méně známým takovým politickým pozorovatelem, který zbrojení Sovětského svazu sledoval a později varoval před jeho zánikem, byl Lyndon LaRouche.

Literatura.

ULVR, MICHAL: Nukleární společnost ve Spojených státech amerických (1945-1964). Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, 2014.

Závody ve zbrojení je pojem označující soupeření dvou nebo více stran o vojenskou převahu. Ta může být dosažena větším počtem zbraní, větším počtem vojáků nebo lepší technologií.


Život a dílo.

Mládí.

Alois Senefelder se narodil jako syn mnichovského dvorního herce Petera Senefeldera, pocházejícího z Königshofenu ve Frankách a jeho ženy, herečky Kathariny, rozené von Volk. Senefelder se narodil během hostování svých rodičů v Nostitzově divadle v Praze v domě v Rytířské ulici, který stál v místě dnešní staroměstské tržnice.  Školní léta strávil v Mnichově, kde otec získal angažmá ve dvorním divadle. Kromě obecné školy a gymnasia navštěvoval hodiny klavíru a zpěvu u bavorského dvorního varhaníka Antona Ferchla. Díky dobré finanční situaci rodiny mohl v letech 1789 až 1793 studovat práva na jezuitské universitě v Ingolstadt. Všestranně nadaný a vynalézavý Alois kromě studia stihl vystupovat v divadle, psát literární díla a starat se o reklamu. Po náhlé otcově smrti se musel postarat o matku a osm sourozenců. Odešel ze školy a stal se hercem nejprve ve dvorním divadle, později se přidal ke kočovným společnostem.

Vynález litografie.

Na divadelních štacích měl Alois Senefelder problémy s včasným a levným vytištěním divadelních her i plakátů. Pokoušel se o různé způsoby tisku, mimo jiné vytlačením sazby do směsi těsta, písku a uhelného prachu, kterou pak vyléval pečetním voskem. Stal se tak vynálezcem tiskařské techniky stereotypie. Pokračoval v experimentech v polygrafii a hledal vhodnější materiál, než byl dosud používaný kov.  V r. 1796 princip litografie objevil náhodou, když si ve spěchu udělal poznámky mastným inkoustem na desku solnhofenského vápence, který užíval ke tření barev. Všiml si, že se mastná tekutina zatáhla do povrchu kamene a odpuzuje vodu. Po vyleptání kyselinou dusičnou získal z kamene první tisky. Senefelder se pak technikou tisku z kamene soustavně věnoval a sám vyřešil veškeré technické postupy. Spojil se s mnichovským dvorním hudebníkem Františkem Gleissnerem a za jeho finanční podpory pořídil 120 exemplářů Gleissnerova hudebního alba "12 neue Lieder mit Begleitung des Klaviers" (Mnichov 1796). Roku 1799 navázali spolupráci s vydavatelem hudebnin a tiskařem Johannem Antonem Andrém (1775–1842). Ten roku 1800 založil první litografickou dílnu v Offenbachu a vzápětí další pobočky v Paříži a Londýně. Senelfeder si nechal metodu litografie patentovat v Anglii a v Bavorsku.  Roku 1801 Senefelder s Gleissnerem založili v Mnichově novou litografickou dílnu, kde byly dělány další pokusy s metalografií (r. 1805), tónovou litografií (r. 1807) a také barevnou litografií (r. 1808).  Nová, laciná a rychlá metoda tisku se rychle prosadila a Senefelder byl v roce 1809 jmenován inspektorem speciálně vytvořeného litografického institutu v Mnichově. Podobné instituce vytvořené pod jeho vedením vznikly v Berlíně, Paříži, Londýně a ve Vídni. V Praze litografii brzy zavedl do učebních osnov nově založené kreslířské Akademie její ředitel Josef Bergler. na základě školení se litografii začali věnovat také jeho žáci. K prvním, kdo si pořídil litografický lis a zařídil litografickou dílnu, patřil již roku 1813 malíř Antonín Machek.  Koncem roku 1813 zemřela při porodu syna Senefelderova manželka. S podporou své druhé manželky dokončil práci na dlouho plánované učebnici litografie. Jeho spis spis "Vollständiges Lehrbuch der Steindruckerey" byl vydán v roce 1818 v Mnichově.  Roku 1826 Senefelder zavedl vícebarevnou litografii a v roce 1833 tisk olejem ředitelnými barvami z litografického kamene na plátně. Jeho metalografické pokusy o tisk z oceli, zinku, mosazi a mědi se později se staly základem pro ofsetový tisk.  Senefelder získal za svůj objev litografie řadu ocenění – roku 1808 navštívil jeho dílnu bavorský korunní princ a udělil mu titul "primus auctor". Téhož roku byla jeho busta umístěna v mnichovské Síni slávy. Další ceny obdržel v zahraničí a znovu v Bavorsku – 1819 Zlatá medaile, Society of Arts, London, 1827 Stříbrná medaile, Soc. d'encouragement, Paris, 1827, Goldene Ehrenmedaille d. bayer. Zivilverdienstordens. Kamenotisk je vhodný především pro tisk obrazových předloh, reprodukcí kreseb či k volné tvorbě "a la prima". Soutiskem dvou či více desek vzniká barevná litografie. Princip kamenotisku využívá donedávna nejrozšířenější tisková technika ofset. Litografie je dodnes používaná jako umělecká tisková technika.

Aloys Johann Nepomuk Franz Senefelder, česky Alois Jan Nepomuk František Senefelder (6. listopadu 1771 v Praze – 26. února 1834 v Mnichově) vynálezce litografie, neboli kamenotisku, který se 350 let po vynálezu knihtisku stal další tiskovou technikou.