Rozdělení.

Ve světové folkloristice je dlouhodobě užíváno rozdělení pověstí na tyto druhy:  V české a slovenské folkloristice se tradičně používalo dělení na pověsti v užším slova smyslu, které zahrnovali pověsti místní a historické, a na takzvané pověrečné povídky, odpovídajícím pověstím démonologickým. Bez ohledu na způsob třídění pověstí však dochází k překrývání druhů.(

Démonologické pověsti.

Démonologické pověsti či pověrečné povídky vypráví o setkání s nadpřirozenými silami, zpravidla vzbuzujícími bázeň. Mívají často podobu memorátu, ale zároveň se vyznačují ustáleným syžetem podobně jako pohádky. Mezi démonologické pověsti patří i některé městské legendy, například o setkání s mimozemšťany.

Historické pověsti.

Historické pověsti vypráví o dějinných událostech a postavách, ale fakta přizpůsobují lidové mentalitě, vyloučeny nejsou ani nadpřirozené motivy.

Etiologické pověsti.

Etiologické pověsti vysvětlují původ objektů či jevů. Řadí se mezi ně například:

Místní pověsti.

V Místní pověsti se vypráví o určitém místě a lze je řadit podle tématu do výše uvedených druhů.

Legendární pověsti.

Legendární pověsti vypráví o světcích či sakrálních stavbách. Ač jsou spjaty s působením křesťanských církví pronikali do nich často lidové motivy.(Luffer, s. 9)

Městské pověsti.

Městské či současné pověsti (z anglického "urban"/"contemporary legend") představují různorodou skupinu vyprávění, která nevznikla v kultuře lidové, ale současné. Často splývají s fámami a hoaxy.

Forma.

Pověst je ústní útvar s vysokou variabilitou, která umožňuje přizpůsobení prostředí a podmínkám. Zpravidla je krátká, ale může mít podobu vyprávění s více epizodami. Typický je odkaz na skutečnou osobu, která pověst původně vyprávěla či byla dokonce účastníkem vyprávěného děje, což má potvrzovat věrohodnost pověsti. Časté je opakování určitých slov pro zvýšení expresivnosti, hyperbolizace nebo archaismů, kterým vypraveč nerozumí, ale slyšel je když mu byla pověst vyprávěna. Typická jsou také ustálená slovní spojení, především při užití přímé řeči. Živý přednes umožňuje také odlišení řeči nadpřirozených bytostí, například zvýšením hlasu či šišláním. Při sbírání pověstí byl na jejich formu oproti obsahu kladen velmi malý důraz, a často se jednalo pouze o zapsání několika stručných vět, které byly případně použity pro převyprávění příběhů.

Vývoj zaznamenávání pověsti a názory na ně.

Pověsti zaznamenávali již od počátku literárního vývoje kronikáři a legendisté. Mezi nejoblíbenější pověsti 14. až 17. století patřily pověsti erbovní (např. Kronika o Bruncvíkovi, zpracovaná později jako knížka lidového čtení), které mezi lidmi zpopularizoval kronikář Dalimil a později Václav Hájek z Libočan. Zvláště Hájek z Libočan, jehož kronika pronikla do širokých lidových vrstev, je znám svými svéráznými přístupy k historickým faktům. Ze smyšlenek a nepodložených pověstí ho v 18. století usvědčil P. Gelasius Dobner, který věnoval své životní dílo kritickému vyvracení Hájkových historických polopravd a lží v 6dílném komentovaném vydání Hájkovy kroniky.  Osvícenství obecně mělo k pověstem negativní postoj a všemožní osvícenci se snažili pověsti objasňovat v realistickém duchu a bojovat tak proti pověrčivosti lidu.  Představitelé romantismu měli na problematiku zcela opačný názor. Chápali význam pověstí jako svědectví lidové paměti o dějinných událostech a povýšili je na významného činitele národního uvědomění. V prvních dvou desetiletích 19. století byla po písni a pohádce pověst v největším zájmu obrozenců a badatelů. V českých zemí mezi význačné sběratele pověstí patří August Sedláček a Alois Jirásek, autor Starých pověstí českých.

České pověsti.

Nejstarší české pověsti lze nalézt v Kristiánově legendě z konce 10. století a Kosmově kronice z počátku 12. století. Jejich motivy byly rozvíjeny v dílech pozdějších jako je Dalimilova kronika z počátku 14. století a Hájkově kronice z poloviny 16. století, kde se objevovali také pověsti nové. Na konci 19. století získaly tyto příběhy kanonickou podobu vydáním Starých pověsti českých Aloise Jiráska.  Významnou sbírkou českých pověstí je veršovaná sbírka Kytice Karla Jaromíra Erbena.

Pověst je epický útvar lidové slovesnosti, obvykle definovaný jako krátké, fantasticky zabarvené vyprávění s reálnou motivací, které se odehrává v historickém čase a o jehož pravdivosti jsou vypravěč i posluchači přesvědčeni. Ač není tato charakteristika zcela přesná, umožňuje postihnout její klíčová kritéria. Akademicky se pověstmi zabývá především folkloristika. Ve své původní podobě je pověst kromě samotného obsahu vyprávění charakteristická osobností vypravěče, posluchačů, situací, při které je vyprávěna, a je doprovázena mimikou, změnami hlasu, dotazy posluchačů a projevy jejich emocí.


Obsah filmu.

Philippe Abrams je už po několik let vedoucí pobočky pošty ve Salon-de-Provence na Bouches-du-Rhône, kde žije se svou poněkud depresivní manželkou Julie a jejich synem Raphaëlem. Julie na něj naléhá, aby se v práci více snažil a získal místo šéfa pobočky pošty ve Středomoří. Philippe si podá několik žádostí, ale pokaždé je místo přiděleno osobě se zdravotním postižením, a tak se Philippe rozhodne podvádět a vydává se za vozíčkáře. Když se zjistí jeho podvod, je potrestán a donucen na kárný přesun v délce dvou let do městečka Bergues na severu Francie, blízko Dunkerku. Philippe se snaží okolnosti svého přeložení před manželkou skrýt, ale nakonec ji poví pravdu a Julie se rozhodne, že ona a jejich syn na jihu Francie zůstanou. Philippe se tak musí na sever vydat sám.  Philippe a Julie neznají sever jinak než z klišé. Juliin prastrýc, který jako dítě žil v tomto regionu, popsal sever jako nehostinnou zemi, kde převládají mrazivé teploty a chudé podmínky života. Philippe odjíždí z jihu s velkým smutkem a negativními předsudky ve své mysli. Jeho první okamžiky v Nord-Pas-de-Calais ho přimějí věřit, že klišé jsou pravdivá: ihned po příjezdu do regionu začíná prudký liják. Když se setká s Antoinem Bailleulem, jedním ze zaměstnanců pošty, který mu byl přidělen, tak má potíže mu porozumět kvůli jeho odlišnému akcentu a pikardským frázím. Antoine ho dočasně ubytuje u své dotěrné a autoritářské matky, se kterou bydlí. Během několika dalších dnů se Philippe setkává se svými dalšími kolegy: Annabelle, Fabricem a Yannem. Nakonec se s Antoinem spřátelí a zjistí, že tento region je ve skutečnosti velice vřelý a pohostinný.  I když se Philippe snaží přesvědčit svou ženu, že je mu na severu dobře, tak ta mu nevěří a má o něj čím dál tím větší starost, což je začne sbližovat a jejich manželství to prospívá. Philippe se tedy rozhodne, že jí bude říkat to, co chce slyšet a bude jí říkat, jak moc na severu trpí. Jednoho dne se ale Julie rozhodne jet na sever s ním. Philippe jí své kolegy vylíčil jako hloupé, nevzdělané a opilce. Philippe před tím varoval své kolegy, ti se v něm zklamali, ale přesto, když Julie přijde, mu pomohou předstírat, že sever opravdu vypadá tak, jak ho Philippe děsivě vylíčil. Julie je zděšená, ale slibuje, že se svým manželem na severu zůstane. Druhý den se ale dozví pravdu, zjistí, že ji manžel celou dobu lhal a zklamaná se vrací na jih.  Philippe si uvědomí, že jejich manželství lépe funguje na dálku, ale když mu Antoine řekne, že taková situace není příliš jednoduchá, tak mu Philippe odvětí, aby se staral o sebe a konečně se postavil své matce. Dozvěděl se totiž, že Antoine dříve chodil s Annabelle, ale rozešli se právě kvůli Antoinově dominantní matce. Rozmrzelý Antoine se nakonec rozhodne promluvit se svou matkou a oznámí jí, že se ožení s Annebelle a odejde z domu. Tato zpráva jeho matku potěší a ona to jde rychle oznámit i samotné Annabelle. Řekne jí, že jim přeje štěstí, ale že je bude nadále kontrolovat, jestli jsou spolu opravdu šťastní.  Antoine s Philippovou pomocí požádá Annabelle o ruku a ona souhlasí. Za nějakou dobu se skutečně vezmou a Philippe a Julie jsou pozváni na obřad. Na jihu se Phillipe s Julie usmíří, on se jí zeptá, jestli s ním bude žít na severu a ona souhlasí. O tři roky později mu přijde povolávací dopis na přemístění na jih Francie, do Porquerolles, kam spolu s rodinou odjíždí a se všemi se loučí. Antoine mu připomene větu, kterou mu říkal na začátku: „Když cizinec přijede na sever, pláče dvakrát: jednou když přijede, podruhé, když odjíždí.“ Teprve teď Phillipe pochopí význam jeho slov a oba přátelé jsou dojatí.

Vítejte u Ch'tisů, jiným českým název také Vítejte ve vidlákově (v originále Bienvenue chez les Ch’tis), je francouzský film režiséra Danyho Boona z roku 2008. Boon film nejen režíroval, je také spoluautorem scénáře a objevil se v jedné z hlavních rolí. Zápletka se točí kolem ředitele pošty Philippa Abramse, který je za porušení morálky přeložen na dva roky na sever Francie do oblasti Nord-Pas-de-Calais. Setkává se s různými předsudky o místu samotném i zdejším obyvatelstvu, které se nazývá "Ch’ti" a má odlišné zvyky, mentalitu i jazyk, než na jihu Francie, což dává vzniknout mnoha humorným situacím.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

S juniorským hokejem začal v rodném městě, Thunder Bay, kde hrál za místní týmu Flyers v USHL. V sezoně 2000-01 odešel do univerzitní soutěže v USA, kde hrál za vermontskou univerzitu. Nasbíral 27 bodů v 31 utkáních a ačkoliv nebyl nejproduktivnější nováček, dostal cenu pro nejlepšího nováčka týmu. Ve druhé a poslední sezoně v ECAC byl nejproduktivnějším hráčem týmu a na konci sezony dostal cenu Johna C. Cunninghama pro nejužitečnějšího hráče týmu. Jeho tým vyhrál v sezoně pouze 3 z 31 zápasů a tak se Sharp rozhodl, že pro něj bude lepší školu opustit a vrhnout se mezi profesionály.

Profesionální kariéra.

Philadelphia ho draftovala v roce 2001 ve 3. kole, celkově byl vybrán jako 95. hráč. Skoro o rok později, 21. května 2002, podepsal s Philadelphií smlouvu na 3 roky. Na kempu Flyers se předvedl v dobrém světle a tak dostal šanci v NHL. První zápas v NHL odehrál 10. října 2002 v Edmontonu. Po 3 zápasech, ve kterých nebodoval, byl však odeslán do AHL, kde strávil zbytek sezony.  Sezonu 2003-04 strávil půl na půl v NHL a AHL. Do poloviny prosince hrál v AHL, kde nasbíral 29 bodů (15+14) v 35 zápasech, zbytek sezony strávil v NHL. V silném týmu Flyers však nedostával příliš času na ledě a tak zaznamenal pouze 7 bodů (5+2) v 41 zápasech. V playoff NHL se trefil jednou, a to ve finále Východní konference proti Tampě Bay.  Během výluky v NHL v sezoně 2004-05 hrál v AHL za Phantoms. V 75 zápasech nasbíral 52 bodů (23+29) a to stačilo na 3. místo v produktivitě týmu. V playoff byl jedním z hlavních vůdců týmu a pomohl Phantoms k zisku Calder Cupu. V kanadském bodování v playoff byl na 2. místě v týmu i celé AHL s 21 body (8+13) v 21 zápasech.  Sezonu 2005-06 začal v NHL ve Philadelphii, za kterou odehrál 22 zápasů a nasbíral 8 bodů. V týmu nabitém hvězdami však příliš času na ledě nedostával a nakonec byl vyměněn. 5. prosince se společně s útočníkem Ericem Melochem stěhoval do Chicaga za útočníka Matta Ellisona a 3. kolo draftu 2006. Za Blackhawks odehrál celkem 50 zápasů a nasbíral 23 bodů, v celé sezoně pak v 72 zápasech nasbíral 31 bodů (14+17). 10. července 2006 s ním Blackhawks prodloužili smlouvu o 2 roky.  V sezoně 2006-07 pak nastoupil k 80 utkáním v nichž nasbíral 35 bodů. Po Havlátovi byl jediným hráčem Blackhawks, který se dostal na hranici 20 gólů.  V průběhu sezony 2007-08, 17. ledna 2008, prodloužil s Blackhawks o další 4 roky. Celkem v sezoně nasbíral 62 bodů (36+26) a byl nejlepším střelcem Blackhawks. V počtu gólů si vytvořil své osobní maxiumum, které doposud nepřekonal. V gólech v oslabení se dělil o první příčku v celé NHL s Alferdssonem.  Střelecky se mu dařilo i v první polovině sezony 2008-09, kdy zaznamenal 20 branek. Ve 2. polovině mu ale zvlhnul prach a navíc jej na 20 utkání vyřadilo zranění kolena. Celkem tak nastřílel 26 branek a nasbíral 44 bodů. V playoff se dostal opět do pohody a s Toewsem byl se 7 góly na 2. místě mezi střelci týmu. Celkem přispěl 11 body na cestě Blackhawks do finále konference.  Sezona 2009-10 byla 4. sezonou v řadě, kdy dokázal nastřílet alespoň 20 branek. Zaznamenal 25 a k tomu navíc přidal 41 asistencí. Celkem tak nasbíral 66 bodů v 82 zápasech. V playoff přidal dalších 22 bodů ve stejném počtu zápasů a byl tak 3. nejproduktivnějším hráčem týmu. S 11 brankami byl společně s Byfuglinem nejlepším střelcem týmu a s 76 střeleckými pokusy byl vůbec nejaktivnějším hráčem v playoff. Výraznou měrou se tak podílel na zisku Stanley Cupu.  V sezoně 2010-11 v 74 utkáních nasbíral 71 bodů (34+37). Podruhé v kariéře překonal hranici 30 branek a s 34 góly byl nejlepším střelcem Blackhawks, v celé NHL se umístil 8. Zúčastnil se NHL All-Star Game, kde byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem utkání, když získal 3 body (1+2). V playoff pak v sérii proti Vancouveru nasbíral 5 bodů (3+2) v 7 utkáních. Ačkoliv měl platnou smlouvu ještě na další sezonu, podepsal 3. srpna 2011 smlouvu na dalších 5 let za 29,5 milionu dolarů (cap hit 5,9 milionu).  I v sezoně 2011-12 dokázal udržet tempo z předchozí sezony a podruhé v řadě byl nejlepším střelcem Blackhawks s 33 góly. Popáté v řadě tak překonal hranici alespoň 25 branek, což se před ním povedlo jen 6 hráčům v dresu Blackhawks. V týmové produktivitě pak obsadil 2. místo s celkem 69 body v 74 zápasech (8 zápasů vynechal pro zranění). Byl nejlepší v týmu v hodnocení +/- s osobním maximem +28 bodů (7. v NHL; 2. v Západní konferenci) a také v počtu vstřelených vítězných gólů (8 GWG, 7. místo v NHL). V playoff vstřelil pouze jediný gól v 6 zápasech a Blackhawks vypadli z 1. kola podruhé v řadě, tentokrát s Phoenixem.  Vinou zranění odehrál ve zkrácené sezoně 2012-13 jen 28 zápasů, ve kterých nasbíral 20 bodů (6+14). Střelecky se mu tolik nedařilo, ale když byl v sestavě Blackhawks, tak ani jednou neprohráli v základní hrací době (25-0-3). V playoff se střelecké štěstí opět přiklonilo na jeho stranu a s 10 góly byl nejlepším střelcem celého playoff NHL a mohl se radovat ze svého druhého Stanley Cupu v kariéře.  Sezona 2013-14 je doposud jeho nejlepší v kariéře. Poprvé v kariéře stal nejproduktivnějším hráčem Blackhawks a po čtvrté v kariéře byl nejlepším střelcem Blackhawks. Podruhé v kariéře odehrál všechna utkání základní části v nichž si připsal 78 bodů (34+44) a byl 12. nejproduktivnějším hráčem NHL a 9. nejlepším střelcem. Osobní maxima si vytvořil v počtu asistencí, bodů a také střel (313), ve kterých byl v NHL dokonce na 2. místě. Během listopadu byl vyhlášen 3. hvězdou týdne NHL a za poslední týden v prosinci dokonce 1. hvězdou. Okolo přelomu roku vstřelil 2 hattricky - 27. prosince 2013 proti Coloradu a 3. ledna 2014 v New Jersey. Playoff mu příliš nevyšlo, neboť zaznamenal v 19 zápasech jen 5 branek a celkem 10 bodů.  V sezoně 2014-15 přišel na přelomu listopadu a prosince o 14 zápasů kvůli zranění nohy. V 68 zápasech pak nasbíral 43 bodů (16+27). Ve svém 700. zápase, ke kterému nastoupil 29. prosince 2014 proti Nashvillu, získal 500. bod v NHL. Při cestě za třetím Stanley Cupem nasbíral 15 bodů (5+10) v 23 zápasech a byl tak 5. nejproduktivnějším hráčem týmu.  Jelikož Blackhawks měli problémy vejít se do platového stropu, byl Sharp společně s obráncem Stephenem Johnsem vyměněn 10. července 2015 do Dallasu za obránce Trevora Daleyho a útočníka Ryana Garbutta. V týmu se sešel s obráncem Johhnym Oduyou, který Blackhawks rovněž po zisku Stanley Cupu opustil. Ve své první sezoně v Dallasu si připsal 55 bodů (20+35) v 76 zápasech a byl 5. nejproduktivnějším hráčem týmu a 4. nejlepším střelcem. V playoff si připsal 6 bodů (4+2) ve 13 utkáních, když Dallas vypadl ve 2. kole se St. Louis.  Zdravotní problémy měl v průběhu celé sezony 2016-17 a tak odehrál pouze 48 zápasů, ve kterých si připsal 18 bodů (8+10). Nedařilo se mu ve statistice +/-, neboť s -22 body byl nejhorším v týmu. Stars v této sezoně nepostoupili do playoff.  Po 2 letech se vrátil do Chicaga, když jako volný hráč podepsal roční smlouvu s Blackhawks. Zápas proti Floridě 12. prosince 2017 byl jeho 900. v NHL. V sezoně ovšem pokračoval pokles jeho produktivity a i když neměl zdravotní potíže, řadu zápasů sledoval jen z tribuny. Celkem v 70 zápasech nasbíral 21 bodů (10+11). Při posledním domácím zápase proti St. Louis 7. dubna 2018 oznámil, že toto byla jeho poslední sezona v NHL. Kariéru tak ukončil v klubu, se kterým získal 3 Stanley Cupy. Celkem za Blackhawks odehrál 749 zápasů (19. místo v historických tabulkách Blackhawks), ve kterých nastřílel 249 branek (12. místo) a 283 asistencí (22. místo) a celkem tedy 532 bodů (15. místo).

Patrick Sharp (* 27. prosince 1981, Winnipeg, Manitoba) je bývalý kanadský hokejový útočník, který naposledy hrál v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize NHL, ve kterém dokázal v letech 2010, 2013 a 2015 vyhrát Stanley Cup, a v roce 2014 získal s Kanadou na zimních olympijských hrách v Soči zlatou medaili.


Klubová kariéra.

Profesionální kariéra fotbalisty nastartoval v roce 2006 jako člen kádru Rot Weiss Ahlen. V létě 2009 odešel zadarmo do Borussie Dortmund, kde již působil v mládežnickém týmu. Zde podepsal tříletý kontrakt. V sezóně 2010/11 získal s Borussií bundesligový titul, jenž následně se spoluhráči obhájil v sezóně 2011/12. V tomto ročníku navíc vyhrál i DFB-Pokal, ve finále Dortmund porazil Bayern Mnichov 5:2.  S Dortmundem se představil 25. května 2013 ve Wembley ve finále Ligy mistrů 2012/13 proti věčnému rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Großkreutz odehrál utkání v základní sestavě.. Ještě před finále LM se oba soupeři utkali v domácí lize 4. května 2013, utkání skončilo remízou 1:1 a Kevin skóroval za Dortmund.  S Borussií postoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, německý tým v ní obsadil se ziskem 12 bodů první místo. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil tři minuty před koncem řádné hrací doby vítězný gól proti týmu Olympique de Marseille, který měl nakonec cenu postupu. Dortmund zvítězil 2:1.  Na začátku sezóny 2015/16 odešel do tureckého Galatasaraye, avšak kvůli pozdnímu zaregistrování přestupu nemohl za istanbulský klub na podzim nastoupit a hned v zimní přestávce se bez jediné odehrané minuty stěhoval do VfB Stuttgart. Ve Stuttgartu se probojoval do základní sestavy, ale ani on nezabránil sestupu do 2. Bundesligy. V březnu 2017 mu byla s klubem rozvázána smlouva kvůli neprofesionálnímu chování. Vyrazil si s přáteli do baru a po potyčce utrpěl řeznou ránu na hlavě.

Reprezentační kariéra.

Prošel mládežnickými reprezentacemi Německa, má tak na kontě několik zápasů. V seniorské reprezentaci se poprvé objevil 13. května 2010 v přátelském zápase s Maltou. Trenér Joachim Löw jej poslal do hry v 57. minutě za Toniho Kroose. Na podzim 2010 jej trenér Löw nominoval do 23členného kádru pro kvalifikaci na Mistrovství Evropy 2012. Do kvalifikačních zápasů s Tureckem a Kazachstánem ale nakonec nezasáhl. Objevil se však 17. listopadu 2010 v přátelském zápase se Švédskem, které skončilo bezbrankovou remízou. Großkreutz hrál od začátku zápasu a v 78. minutě byl vystřídán týmovým kolegou Mariem Götzem.  Zasáhl i do dalšího přátelského zápasu s Itálií 9. února 2011. Na hřiště se dostal v 75. minutě, když vystřídal autora do té doby jediné branky zápasu, Miroslava Kloseho. Zápas nakonec skončil remízou 1–1, když v 81. minutě vyrovnal Ital Giuseppe Rossi.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. S týmem získal zlaté medaile, ačkoli neodehrál na šampionátu ani minutu.

Rodina.

Jeho bratranec Marcel Großkreutz je také fotbalista a člen kádru rezervy Borussie Dortmund.

Kevin Großkreutz (* 19. července 1988, Dortmund, Západní Německo) je německý fotbalový univerzál a bývalý reprezentant, který je po vyhazovu z VfB Stutgart v březnu 2017 bez angažmá. Nastupuje nejčastěji na postech pravého obránce či křídla.


Druhy zvěře.

§ 2 českého zákona o myslivosti (449/2001 Sb.) vymezuje základní pojmy, přičemž pod písmenem b) definuje zvěř odkazem na výčty druhů zvěře pod písmeny b) a c), tedy na výčet druhů, které nelze lovit podle mezinárodních smluv nebo které patří mezi zvláště chráněné živočichy a na výčet druhů zvěře, kterou lze obhospodařovat lovem. Tyto dva výčty jsou rozděleny podle taxonomické třídy na savce a ptáky. Některé druhy jsou však mezi lovnou zvěř zařazeny chybně a ve skutečnosti je nelze lovit.  Druhy zvěře, kterou nelze lovit podle mezinárodních smluv nebo které jsou zvláště chráněné:  Druhy zvěře, kterou lze obhospodařovat lovem:

Historický vývoj pohledu na zvěř.

V paleolitu byla zvěř lovena jako hlavní zdroj obživy vedle sběru rostlin. V Evropě byli vyhledávanou kořistí lovců, mamuti, zubři, losi, sobi, jeleni, bobři apod. Postupem času se zvěř stává majetkem panovníka respektive šlechty, jejíž vlastnictví bylo spojeno s právem na půdu. Od této doby je zvěř lovena spíše kvůli sportu. Lov zvěře se stal oblíbenou kratochvílí šlechty. Tento stav se stupňoval až do takové míry, že bylo třeba přijmout řadu regulačních opatření, která mají za úkol chránit početní stavy zvěře před nekontrolovaným vybíjením. Nyní již není hlavním problémem zvěře lov, ale moderní zemědělství a znečišťování životního prostředí.  viz Historie_myslivosti, Současné právní předpisy o myslivosti

Faremní chovy.

Existují chovy zvířat, které patří do výčtu zvířat zařazovaných do výčtu zvěře. Takto chovaná zvířata ale není možno zařadit mezi zvěř. Se zvířaty, která jsou chována s tímto způsobem se musí nakládat jako s kterýmikoliv jinými hospodářskými zvířaty. Vzhledem k tomu, že nejsou zcela domestikovaná, z toho však vyplává celá řada praktických i legislativních úskalí, hlavně pokud jde o porážku a zpracování produktů.V poslední době vyvstaly problémy s odstřelem zvířat z faremních chovů, což je v rozporu se Zákonem o myslivosti i se Zákonem na ochranu zvířat, neboť jelenovití z farem by měli být poráženi na jatkách jako jiný dobytek. Přeprava jelenovitých a manipulace s nimi však často způsobuje takové obtíže, že se od toho z praktických důvodů upouští. Tato zvířata jsou zdrojem masa, avšak kvůli zařazení mezi hospodářská zvířata nemůže být jejich trofej ohodnocena ani vystavována na mysliveckých výstavách.

Zvěř je populace volně (divoce) žijících zvířat, která má nebo měla význam z hlediska myslivosti. V českém právu stanoví § 2 zákona o myslivosti (449/2001 Sb.) taxativní výčet taxonomických druhů, jejichž volně žijící populace se za zvěř považují. Zvěř se dále rozděluje na srstnatou (zákon o myslivosti ji nazývá přímo savci) a pernatou (zákon o myslivosti ji nazývá ptáci). Tyto dvě skupiny se dále člení podle užitkovosti.


Historie.

Město bylo založeno v kraji, který místní muslimové považovali za svatý kvůli přítomnosti hrobky princem Abdessalama Ben Mchicha, svatého patrona kočovného kmene Djebeli a jednoho ze „čtyř pilířů islámu“. Jeho vážnost se v následujících stoletích prohlubovala díky místním procesím i maraboutům – „svatým“, jež vykazovali nadpřirozenou moc. Město samotné bylo založeno v roce 1471 jedním z následovníků Abdessalama – princem Rašidem (tzv. šerífem, potomkem Mohamedovým). Mělo sloužit jako tajná základna k útokům na Portugalce usazené v Ceutě a Ksaru es Seghir.  V dalších letech se počet obyvatel rozrůstal zejména o muslimské a židovské uprchlíky ze Španělska a Šafšawán se stával stále více autonomním a protievropsky zaměřeným městem. Jednu dobu dokonce představoval centrum polozávislého emirátu, pod jehož moc spadala velká část severozápadu. Tento emirát spolupracoval s wattasidskými sultány z Fesu.  Postupně však město upadalo a stal se z něj téměř izolovaný zapadákov. V roce 1920 do Šafšawánu dorazili Španělé, které zaskočila přítomnost Židů hovořících středověkou kastilštinou, čili jazykem ve Španělsku již téměř čtyři sta let mrtvým.  Před příchodem Španělů navštívili město pouze tři cizinci ze Západu – dva misijní průzkumníci (Francouz Charles de Foucauld, jenž ve městě v roce 1883 v převleku za rabína pobyl pouhou hodinu, a William Summers, kterého místní obyvatelé otrávili roku 1892) a britský novinář Walter Harris, kterého v roce 1889 inspirovala k návštěvě skutečnost, že „ani ne tři hodiny jízdy od Tangieru existuje město, do nějž je vstup křesťana považován za něco nemyslitelného“. Poté, co se jeho přítomnost rozkřikla mezi lidem, přišel o život.

Současnost.

V současnosti žije město zejména z turismu. Šafšawán je totiž součástí populárního turistického okruhu severní částí Maroka. V ulicích je spousta stánků a obchůdků se suvenýry a pořádají se tu tradiční trhy – "suqy".  Kromě tradiční bílo-modré barvy na fasádách domů přitahuje do města turisty možnost zakoupit levný hašiš, který se prodává běžně na ulicích celého města. V kopcích přilehlého Rífu lze nalézt spousty polí s konopím ("kif"), jež je zdrojem této drogy. Ačkoliv je v Maroku hašiš i marihuana přísně zakázány, v oblasti města Šafšawán jsou tyto drogy tolerovány.

Architektura.

Architektura je stejně jako ve městě Tetouan značně ovlivněna andaluským charakterem. Je o něco méně zdobná a honosná, často však stejně invenční. To, co však turisty přitahuje nejvíc, jsou bílo-modře nalíčené fasády lemované zlatavými kamennými zdmi. Střechy městských domů s širokými převisy jsou často obložené kachlíky a značně se odlišují od plochých střech ve zbytku Maroka.

Původ jména.

Původ jména je dvojité hory nad městem "ech-Chaoua", což znamená rohy. Tvář tohoto panorama však zničila stavba hotelového areálu.

Šafšawán (Šafšawān,, tamaškem ⵜⵛⴻⴼⵜⵛⴰⵡⴻⵏ,, odlišným přepisem Chefchaouen, někdy též zkráceně Chaouen) je město na severu Maroka v pohoří Ríf se. Město je proslulé u turistů díky své typické modré barvě na fasádách domů, pěstování konopí v okolních horách a prodeji hašiše.


Biografie.

Počátky.

Soraya se narodila v malém městě Valencia de Alcánzara blízko portugalských hranic (provincie Cáceres). Ve věku 11 let se s rodinou přestěhovala do Madridu, kde toužila studovat herectví. Stala se letuškou ve společnosti Iberworld.

2005: Operación Triunfo a "Corazón De Fuego".

V roce 2005 se Soraya přihlásila do čtvrté řady španělské televizní reality-show "Operación Triunfo", v níž skončila na druhém místě se ziskem 47% diváckých hlasů. V prosinci vydala v produkci Kikeho Santandera debutové album "Corazón De Fuego", které se zanedlouho stalo platinovým díky prodeji 160 000 kopií.

2006: "Ochenta's".

Druhé album "Ochenta's" zpěvačka vydala koncem listopadu 2006. Počin byl směsicí klasických hitů osmdesátých let a nových písní v angličtině. Album se dlouho drželo mezi nejprodávanějšími nahrávkami a rovněž bylo oceněno platinovou deskou.

2007: "Dolce Vita".

Album "Dolce Vita", které vyšlo v roce 2007, navazovalo na svého předchůdce coby směs coverů hitů osmdesátých let (mimo jiné Soraya přezpívala písně od Eurythmics, Cyndi Lauper, Modern Talking či Kylie Minogue. Kompilace obsadila páté místo v žebříčku španělských alb a získala zlatý certifikát za prodej 40 000 kopií během dvou měsíců. Dále vyšla v anglických žebříčcích iTunes a 7digital.

2008: "Sin Miedo".

Čtvrté album "San Miedo" obsahovalo na rozdíl od svých předchůdců dvanáct původních písní. Obsahovalo mimo jinéduet s Kate Ryan, ""Caminaré". Přestože album debutovalo v hitparádě až na 21. místě, udrželo se v žebříčcích po 22 týdnů a díky re-edici se do top 40 vrátilo i dlouhou dobu po svém vydání.

2009: Eurovision Song Contest.

Koncem roku 2008 se Soraya se singlem ""La Noche Es Para Mí"" přihlásila do národního kola Španělska do Eurovize 2009. Píseň se díky webovému hlasování, kde byla podpořena téměř 203 000 hlasy, kvalifikovala do televizního finále. Rychle se ocitla mezi favority soutěže, a přestože 28. února 2009 obdržela ve finále stejný počet bodů jako píseň jiné soutěžící, nakonec zvítězila díky převaze diváckých hlasů. Soraya a její tým následně věnovali několik týdnů intenzivní propagaci v Evropě - navštívili Andorru, Belgii, Nizozemsko, Rumunsko, Portugalsko a Švédsko. 16. května 2009 vystoupila Soraya ve finále Eurovize v Moskvě coby poslední z 25 soutěžících. Přestože patřila k favoritům, na konci hlasování obdržela pouze 23 bodů (12 z Andorry, 7 z Portugalska, 3 ze Švýcarska a 1 z Řecka) a dělila se s litevským zástupcem Sashou Sonem o 23. místo. Jak se později ukázalo, v bodování odborné poroty Španělsko obsadilo až úplně poslední místo. Média spekulovala, že špatné umístění Sorayi bylo sankcí ze strany pořadatelů za vysílací chybu španělského vysílatele TVE. Ten přes původní plány namísto druhého semifinále 14. května v rozporu s pravidly odvysílal tenisový turnaj Madrid Open 2009, kvůli čemuž se stanovený vysílací plán posunul o více než hodinu. Deník El Mundo zveřejnil teorii, podle níž tento přešlap televize způsobila záměrně, aby se vyhnula vítězství v soutěži a nákladnému pořádání následujícího ročníku.  Po vystoupení na Eurovizi Soraya absolvovala turné po Španělsku. Současně se její plánovaný singl ""Caminaré"", nahraný s Kate Ryan, stal předmětem kontroverzí, když zpěvaččino vydavatelství Vale Music v červnu odmítlo financovat produkci videoklipu k písni. Soraya na toto rozhodnutí reagovala prohlášením, že nechá videoklip produkovat z vlastních zdrojů. Vydavatelství nakonec zrušilo celé vydání singlu, který se tak objevil pouze na albu "Sin Miedo". Zpěvačka následně odcestovala do New Yorku na soustředění, po němž absolvovala propagační turné v Jižní Americe.

2010: "Dreamer".

Koncem roku 2010 Soraya uzavřela smlouvu s vydavatelstvím Sony BMG. Debutový singl ""Live Your Dreams"" z pátého studiového alba "Dreamer', na němž spolupracoval francouzský dýdžej Antoine Clamaran, byl vydán v červnu a obsadil osmé místo ve francouzském Club Chart, zatímco v rádiové airplay obsadil třináctou příčku. V oficiálním prodeji singlů obsadil 11. místo a v nejlepší patnáctce se udržel sedm týdnů. Obsadil místa také v hitparádách v Belgii, Španělsku, Rusku a Polsku. Album "Dreamer" bylo vydáno v závěru září a jeho úspěch v hitparádách byl podpořen evropským turné.

2012: Valentia Records.

V druhé polovině roku 2012 Soraya oznámila odchod od vydavatelství Sony, aby založila vlastní nahrávací společnost "Valentia Records". První singl ""Con Fuego" se dostal mezi čtyřicet nejúspěšnějších španělských singlů a současně obsadil první místo v regionálním prodeji iTunes.

Osobní život.

Soraya je fanynkou fotbalového klubu Real Madrid.

Soraya Arnelas Rubiales (* 13. září 1982, Valencia de Alcántara, Cáceres), známější pod přezdívkou Soraya, je španělská populární zpěvačka. Je známá díky účasti ve španělské talentové reality-show "Operación Triunfo" a reprezentaci Španělska na Eurovizi 2009 v Moskvě, kde s písní ""La Noche Es Para Mí"" obsadila dělené 23. místo se ziskem 23 bodů.


Osobní život.

Narodila se Michele a Joeovi Greeneovým v Jacksonvillu. Matka pracuje v pojišťovnictví a otec je bývalý americký námořník, který nyní podniká. Studovala Wolfsonskou střední školu. Když jí bylo 17, přestěhovala se do Los Angeles v Kalifornii, kde studovala Lee Strasberg Institute. Má jednoho staršího sourozence Joea, který stále žije s rodiči v Jacksonvillu.

Kariéra.

Pracovala jako modelka pro firmy Vision NYC, New Englands Model Group, IMG Models, Spirit Agency, ID Models. Předváděla pro firmy Feng Junk, mark. a Satura.  Chtěla se stát herečkou a v roce 2006 se jí to podařilo hostováním v seriálu "Drzá Jordan, Žralok a Napálené celebrity". Nejvíce se zviditelnila rolí "Alice Cullenové" v "sáze Stmívání", ve stejnojmenném filmu "Stmívání (Twilight)". Má za sebou i druhé pokračování ságy s názvem "", třetí film ze ságy", "první část čtvrtého dílu a druhou část "."  Film "Skateland, "ve kterém si zahrála roli Michelle Burkham měla premiéru na filmovém festivalu Sundance v roce 2010.  S hercem Kellanem Lutzem, se kterým již hrála v sáze Stmívání, se na plátně znovu setkala ve filmu "A Warrior's Heart," také si zahrála ve thrillerovém filmu "Moje krev "a "Zjevení. "Po boku Miley Cyrus a Demi Moore si zahrála ve filmu LOL v roce 2012. O rok později se objevila v historickém snímku "," o bývalém Manhattanském hudebním klubu.

Osobní život.

Od roku 2007 do roku 2009 chodila s hercem ze seriálu "Super drbna" Chacem Crawfordem. Mezi lety 2010-11 chodila se zpěvákem Joem Jonasem. Od května 2013 chodí s australským hercem Paulem Khourym. V roce 2018 se vzali.

Ashley Greene, celým jménem Ashley Michele Greene (* 21. února 1987 Jacksonville, Florida), je americká filmová a televizní herečka a modelka. Proslulost ji přinesla role Alice Cullenové ve filmu "Stmívání".


Hráčská kariéra.

S profesionálním hokejem začínal v týmu St. Michael's Buzzers v lize OHA-B kde odehrál jednu sezónu 1988/89. Poté přestoupil do vyšší ligy CCHA do týmu Bowling Green Falcons kde strávil 3 sezóny a za tým odehrál 86 zápasů ve kterých nasbíral 41 bodů.  Byl draftován v NHL v roce 1990 v 9.kole (celkově 177.) týmem Washington Capitals.  Sezónu 1992/93 začínal na farmě Caps v týmu Baltimore Skipjacks kde strávil jednu sezónu a v následující sezóně 1993/94 kdy se stal před sezónou Portland Pirates novým farmařskym týmem Caps, hrával v týmu Pirates necelé dvě sezóny a v sezóně 1994/95 debutoval v NHL. Netrvalo mu dlouho a zařadil se mezi pravidelnými nastupujícími hráči a za Caps odehrál celkem 9 sezón (1994/2003) a v sezóně 1997/98 s týmem se probojovali až do finále play off o Stanley cup kdy podlehli týmu Detroit Red Wings 0:4 na zápasy. 23. září 2003 podepsal smlouvu s týmem Toronto Maple Leafs jako volný hráč. Za první sezónu v Leafs nasbíral za 66 zápasů 29 bodů a to byl jeho osobní rekord v počtu nasbíraných bodů. Během výluky v NHL 2004/05 nikde nenastupoval a prodloužil smlouvu s Torontem o dva roky s platem 2,5 mil. dolarů. Po výluce v NHL se vrátil zpět do Toronta kde hrával až do 8. března 2006 kdy se blížila uzávěrka přestupů byl vyměněn do týmu New Jersey Devils za útočníka Alexandr Suglobov. V Devils dokončil sezónu kdy s týmem postoupil do play off kdy vypadli v semifinále konferenci proti týmu Carolina Hurricanes kdy prohráli 1:4 na zápasy. 24. července 2006 podepsal jednoletou smlouvu s týmem Colorado Avalanche jako volný hráč. S týmem Avalanche se neprobojoval do play off kdy těsně skončili na postupové příčce kdy jim chybělo 1 bod k postupu. Za tým odehrál 81 zápasů kdy odehrál maximum zápasů za jednu sezónu a stal se nejlepším hráčem v počtu +18 (+/- body za pobyt na ledě). 2. července 2007 podepsal dvouletou smlouvu s týmem Atlanta Thrashers. V Thrashers odehrál celou sezónu 2007/2008 kdy v týmu vstřelil 1 gól dne 1. března 2008 v zápase proti Boston Bruins. Týmu se moc nedařilo a skončil jako 3 nejhorší tým v NHL. 26. září 2008 kdy měl s týmem Thrashers smlouvu na jeden rok, byl společně s Bradem Larsen a Chadem Painchaudem vyměněn do týmu Anaheim Ducks za obránce Mathieu Schneider. Poslední sezónu v NHL začal v Anaheimu kde odehrál 3 zápasy odešel do týmu Phoenix Coyotes kde dohrál sezónu a ukončil kariéru.

Trenérská kariéra.

V roce 2014 dostal na starost vést Americkou reprezentaci žen. Coby hlavní trenér ženského výběru USA, dosáhli pod jeho vedení zisk zlatých medailí. Tento úspěch dokázali zopakovat i v následujícím roce. Jeho bilance na mistrovství světa žen byla 10 zápasů - 9 vítězství a jedno vítězství po prodloužení. Poté co opustil reprezentační výběr žen, připojil se do klubu Syracuse Crunch jako asistent hlavního trenéra.

Kenneth Robert Klee (* 24. dubna 1971 v Indianapolis, Indiana) je bývalý americký hokejový obránce. Momentálně pracuje jako asistent hlavního trenéra v týmu Syracuse Crunch působící v American Hockey League.


Všeobecné informace.

Vlastnoruční manuskript BWV 582 je v současné době považován za ztracený. Toto dílo, jak je typické pro Bacha a jeho současníky, je dnes známo pouze z kopií. Existují některé důkazy, že originál byl zapsán ve varhanní tabulatuře. Není přesně známo, kdy vlastně Bach toto dílo zkomponoval, ale dostupné zdroje uvádí interval od roku 1706 do 1713, jiný zdroj udává léta 1708–1712. Je možné, že Bach BWV 582 zkomponoval v Arnstadtu po svém návratu z Lübecku (kde studoval Buxtehudeho ostinátní díla).  První polovina ostinata v passacaglii (variace nad ostinátním basem), která také slouží jako hlavní téma fugy, byla velmi pravděpodobně převzata z krátkého díla od francouzského skladatele André Raisona, "Christe: Trio en passacaille" z "Messe du deuxieme ton" v "Premier livre d'orgue". Je možné, že druhá polovina ostinata byla také převzata od Raisona, basová linka skladby "Christe: Trio en chaconne" z "Messe du sixieme ton" je velmi podobná. Avšak někteří odborníci zpochybňují Raisonů vliv. Bachova díla mají některé rysy společné se severoněmeckými ostinátními díly, nejvíce s Buxtehudenovými dvěma chaconnami (BuxWV 159–160) a passacaglií (BuxWV 161). V několika variacích a celkové struktuře je zřetelný vliv Pachelbelovy chaconny.  Přestože BWV 582 se nyní nejběžněji hrává na varhany, není jasné, zda byla zkomponována pro varhany nebo dvojmanuálové čembalo, případně pro klavichord, originální manuskripty neměly pedál cues.

Analýza.

BWV 528/1: Passacaglia.

Passacaglia je zkomponována v 3/4 taktu tak typickým pro tuto hudební formu. Bachovo ostinato je složeno z osmi taktů, což je neobvyklé, ne však ojedinělé: Ostinato stejné délky použil v passacaglii například Johann Krieger. O něco nezvyklejší je otevření skladby, které tvoří ostináto v pedálu bez doprovodu manuálů, nicméně tento nápad se objevuje i v jiných dílech a je možné, že ho využil i Buxtehude.  Passacaglia BWB 582/1 je složena z 20 variací. První z nich začíná typickým "afektem" v c moll (Spitta ho nazval “bolestnou tužbou”) podobným začátku Buxtehudovy "Chaconny c-mol (BuxWV 159)". Byly učiněny mnohé pokusy analyzovat obloukově symetrickou strukturu tohoto díla, avšak vědci se ještě neshodli na její jednotné interpretaci. Zvlášť významné jsou názory Christopha Wolffa a Siegfrieda Vogelsändera. Někteří odborníci také spekulují o tom, že struktura díla má symbolický význam, například Michael Radulescu tvrdí, že BWV 582/1 je zkomponována “ve formě kříže”.  Většina odborníků se shoduje na tom, že passacaglia graduje do svého vyvrcholení ve dvanácté variaci. Za ní pak následují tři tiché variace tvořící krátké intermezzo a následně pět zbylých variací dílo uzavírá.  Marie-Claire Alainová, badatelka a interpretka Bachova díla, upozorňuje na to, že 21 variací je rozděleno do sedmi skupin po třech podobných variacích, přičemž každá skupina začíná citací z luteránského chorálu, podobně jako ve stejné době zkomponovaná "Orgelbüchlein":  Alainová také poukazuje na to, že čísla v skladbě (21 passacagliových repeticí a 12 provedení témat fugy) jsou ve vzájemné inverzi.

BWV 582/2: Fuga.

Po passacaglii bez pauzy následuje dvojitá fuga. První polovina passacagliového ostinata je použita jako první téma, transformovaná druhá polovina jako druhé téma. Na začátku zaznívají obě téma současně. Hned poté se objevuje téma s kontramelodií, která zaznívá v průběhu celé skladby. Pokud se tři témata objevují současně, nikdy to není v téže kombinaci hlasů, jde tedy o využití tzv. permutační techniky, pravděpodobně inspirované díly Johanna Adama Reinckena.  V průběhu fugy Bach moduluje do durových tónin (Es a B) a doba mezi převedeními se postupně prodlužuje od 1–3 taktů až po 7–13 taktů. Toto časové rozpínání kulminuje v neapolském sextakordu, který vede k osmnáctitaktové kodě.

Transkripce.

Passacaglia byla přepsána pro orchestr Leopoldem Stokowským a také pro klavír vícero skladateli a klavíristy, jako byli např. Eugen d'Albert, Georgy Catoire, Max Reger (2 verze) a Awadagin Pratt. Existuje také verze pro žesťový kvintet od Neila Balma, se kterou vystupovalo hudební uskupení The Canadian Brass.

Passacaglia a fuga c moll (BWV 582) je varhanní skladba od Johanna Sebastiana Bacha. Pravděpodobně byla zkomponována na počátku Bachovy kariéry. Je jedním z jeho nejdůležitějších a nejznámějších děl. Měla velký vliv na passacaglie v 19. a 20. století. Robert Schumann popsal variace passacaglie jako "proplétající se tak důmyslně, že nikdy nepřestanou být úžasné".


Původní budova (1975–2001).

Původní 4 World Trade Center byla 9-podlažní budova v komplexu "World Trade Center", postavená v roce 1975, která dosahovala výšky 36 metrů. Hlavním nájemcem budovy byla Deutsche Bank (4.-6.patro) a "New York Board of Trade" (7.-9.patro). Na straně budovy směrem k "Liberty Street" se nacházel vstup do "The Mall at the World Trade Center" (dnes už jako komplex Westfield World Trade Center). Celá budova byla později při útoku z 11. září 2001 poničena a následně zbourána, aby uvolnila cestu pro výstavbu nových mrakodrapů - "Four World Trade Center" a "Three World Trade Center." "4 World Trade Center" byla domovem pěti komoditních burz a byla v té době jednou z největších obchodních prostor na světě.

Současná budova.

Stavba započala v lednu 2008 a dosáhla úrovně ulice v listopadu 2009. Bezpečnostní kokon byl instalován v prosinci 2010. První sklo byla instalováno v květnu 2011.  Dne 16. února 2012 se jeden ze stavebních jeřábových kabelů uchytil při zvedání oceli, což způsobilo, že ocel spadla ze 40. patra budovy a přistála na nákladním autě. Nebyla hlášena žádná zranění. Práce na budově se nakonec obnovila po havárii.  Dne 25. června 2012 byla v 72. patře vytažena ocel. Konstrukční ocel a beton byly dokončeny do 1. června 2013 a rychle následovalo odstranění stavebního oplocení. Otevření budovy proběhlo 13. listopadu 2013. Náklady na výstavbu 4 World Trade Center činily 1,67 miliard Dolarů, které byly financovány pojišťovacími fondy a dluhopisy Liberty. Prvním nájemcem se staly dvě vládní agentury a v červenci 2015 byla budova z 62% pronajata.

Rozložení a obsazenost.

Nadzemní část budovy je určená pro maloobchodní použití (které se skládá z přízemí, tří pater bezprostředně nad přízemím a dvou pater v podzemí) ubytovává kanceláře s použitím dvou odlišných podlahových tvarů. Od 7. do 46. patra je typický podlahový prostor o výměře 3376 m2 ve tvaru rovnoběžníku (který je navržen tak, aby odrážel konfiguraci místa). Od 48. do 63. patra je podlahová plocha o výměře 2600 m2 ve tvaru lichoběžníku, tvarovaná tak, aby směřovala směrem ke špičce ostrovu Manhattanu a triangulovala tak, aby byla naproti One World Trade Center. Věž obsahuje pět úrovní mechanických podlah. Newyorský úřad pro energetiku si vybral UTC Power, aby poskytl 12 PureCell Model 400, který má dodávat elektřinu, vodu a teplo. Podle vývojáře jsou kombinované systémy považovány za jedny největších instalací palivových článků na světě. V horních patrech budovy nejsou žádné vnitřní sloupy.

4 World Trade Center (známé také jako adresa ulice - 150 Greenwich Street) je mrakodrap, který je součástí komplexu World Trade Center v New Yorku. Budova se nájemníkům a návštěvníkům otevřela 13. listopadu 2013 a nahradila původní 9-podlažní "4 World Trade Center". Nachází se na jihovýchodním rohu pozemku o rozloze 6,5 hektarů (64 750 m2). Budovu navrhl světoznámý architekt Fumihiko Maki, který za to získal několik ocenění. Celková podlahová plocha zahrnuje kancelářské a obchodní prostory o ploše 167 000 m2. Stavba byla zahájen v lednu 2008, od srpna 2009 začala růst až do výšky 298 metrů.


Počátky a středověký vývoj.

Kostel byl založen okolo roku 760 papežem Pavlem I. Je třeba jej nezaměňovat s kostelem sv. Martina ai Monti, který má také dedikaci sv. Silvestrovi. Papež Pavel I. také roku 761 svolal biskupský synod, na němž přenesl do Říma a tohoto kostela těla sv. Silvestra a sv. papeže a mučedníka Štěpána. U kostela vznikl v době ikonoklastické krize klášter řeckých mnichů, kteří si s sebou přinesli obraz Krista, který dal podle legendy edesskému králi Abgarovi (obraz edesský) a současně i relikvii hlavy sv. Jana Křtitele. Řecké baziliány však vystřídali benediktinští mniši, kteří zůstali v klášteře až do sklonku 13. století (1285). Na žádost Geronima kard. Pellestriny papež Honorius IV. (1285–1287) povolil, aby se v klášteře mohly usídlit žákyně bl. Margarity Colonny, které dostaly řeholi sv. Kláry. Ty si s sebou přinesly i tělo své zakladatelky.

Kardinálský titul.

Kardinálský titul byl zřízen papežem Lvem X. 6. července 1517, když se výrazně zvýšil počet členů kardinálského sboru. Titul byl označován jako "San Silvestro in Campo Martio", "San Silvestro inter duos hortos" nebo "San Silvestro in Cata Pauli".

Obnova na konci 16. století.

Práce na obnově kostela započaly roku 1596 za pontifikátu papeže Klimenta VIII., kdy byl kostel již ve velmi špatném stavu, pravděpodobně za účasti Carla Maderna. Po svém jmenování kardinálem se na jejím provedení a financování aktivně podílel olomoucký biskup František Dietrichstein, který byl titulářem baziliky. Ten také obnovený kostel 13. května 1601 posvětil. V kostele se nacházejí jeho erby, roku 1610 v něm byl pohřben jeho synovec Jan Adam z Dietrichsteina a zachoval se jeho náhrobek.

Barokní přestavba.

Roku 1690 byl kostel přestavěn v barokním slohu architektem Giovanni Antoniem de Rossim a byl vyzdoben cyklem fresek, jejichž autorem jsou Giacinto Brandi a Ludovico Gimignani. Dnes je kostel v držení komunity irských palotinů.

Kostel San Silvestro in Capite je římská bazilika na Piazza San Silvestro, mezi Martovým polem a Kvirinálem, v rione Colonna. Jde o kardinálský titulární kostel.


Původ.

Podle tradice školy Kagjüpa Šest dharm Náropy vyučoval původně sám Siddhártha Gautama, zvaný Buddha. Avšak známé se staly až později, na počátcích školy Kagjüpy. Tradice Kagjüpa, někdy také označovaná jako linie ústního odkazu, sahá zpět k velkému indickému MahásihoviTilopovi, který žil v severní Indii na přelomu 10. a 11. století. Tilopa dostal čtyři zvláštní transmise a stal se tak držitelem linie těchto tradic. První ze čtyř zvláštních transmisí obdržel Tilopa od Nágardžuny. Skládá se ze dvou tanter: Sangwa düpa (skt. "guhjasamádža") a Denšhi, které obsahují meditační praxe Iluzorní tělo (tib. "gjulju") a Přenos vědomí (tib. "phowa"). Druhá zvláštní transmise pochází od Nagpopy. Obsahuje tantru Gjuma čhenmo (skt. "mahámája") a meditaci Vědomé snění (tib. "milam"). Třetí zvláštní transmisi dostal Tilopa od Lawapy. Skládá se z tantry Demčhog a meditační praxe Jasné světlo (tib. ösel). Čtvrtou zvláštní transmisi přijal Tilopa od dákyně Kalpy Sangmo. Obsahuje tantru Gjepa dordže (skt. hévadžra) a meditační praxi Vnitřní teplo (tib. "tummo"). Meditace Přechodný stav (tib. bardo) v sobě zahrnuje prvky meditací Iluzorní tělo a Vědomé snění a je tedy chápána jako rozšíření těchto dvou nauk.  Tilopa těchto šest nauk předal svému žákovi Náropovi, který je systemizoval do tzv. Šesti dharm Náropy a ty dodnes tvoří jeden z hlavních pilířů tradice Kagjü. Náropa předal učení Marpovi, velkému překladateli, který se vydal z Tibetu hledat nauky do Indie. Když se Marpa vrátil do Tibetu, přinesl tyto metody s sebou, a začal je vyučovat v Tibetu. Milaräpa, Marpův hlavní žák, se stal jedním z nejslavnějších Ngagpů Sněžné země. Díky své vytrvalosti při meditační praxi Velké pečeti a Šesti dharm Náropy dosáhl hluboké realizace. Gampopa, hlavní žák Milarepy, poté předal tato učení prvnímu karmapovi. Tímto způsobem jsou díky nepřerušené tradici karmapů tato učení předávána a praktikována až do dnešních dnů. Současným držitelem Šesti dharm Náropy je 17. karmapa.

Šest Dharm Náropy (Tib. ནཱ་རོ་ཆོས་དྲུག་ Nāro Chödrug, wilie.na-ro'i-chos-drug), evropskou a západní kulturou chybně překládáno též Šest Náropových jóg. Jsou to metody buddhistické meditace, používané především v linii Kagjü tibetského buddhismu. Jejich cílem je realizace podstaty mysli, dosažení osvícení prostřednictvím energetického aspektu mysli. Společně s Velkou pečetí, která pracuje s vědomím mysli, představují dva hlavní pilíře nauk linie Karma Kagjü. Sestávají z následujících meditací:


Vliv filmu.

Ve světě.

Snímek zahájil spolu s francouzským filmem "Nikdo mě nemá rád" (1959) vlnu zájmu o téma vliv nepříznivých sociálních a kulturních okolností na dětství. Ivanovým dětstvím se zároveň Tarkovský výrazně etabloval, což mu později umožnilo spolufinancovat jeho tvorbu i ze západních zdrojů (například film "Stalker") a pravděpodobně usnadnilo pozdější rozhodnutí emigrovat na západ.

V Sovětském svazu.

Spolu například s "Jeřábi táhnou" patří tento snímek k několika málo skutečně originálním filmům o druhé světové válce natočených v SSSR. Oficiálními uměleckými vědci a kritiky však byla vytvářena spíše poptávka po dalších variacích využívajících tehdejších klasických postupů. Žádný další sovětský film podněty "Ivanova dětství" dále nerozvíjí. Sovětské válečné filmy spíše směřovaly k odstranění náznaků a gradaci použitých prostředků (například nárůst brutality vrcholící v mládeži nepřístupném Jdi a dívej se). Tato fáze byla překonána až v devadesátých letech (například "Kavkazským zajatcem").

Ivan.

Ivan je dvanáctiletý chlapec, který přišel o základní vztahy a předpoklady realizace obvyklých hodnot dětství, čímž došlo (v termínech Heideggera) k odhalení neskrytosti pobytu. Vedle této existenciální analýzy je možné i následující pojetí.  Realističnost socialistického realismu nespočívá v zobrazování nahodilých detailů, ale v idealizaci momentů zásadních pro pochopení pohybů na základě dialektické logiky. V tomto pojetí nenávist a motivace chování Ivana odkazuje k přirozené touze člověka bránit společenství proti agresorům.

Děj.

Většina děje se odehrává na jednom místě na východní frontě v krátkém čase. Bezprizorný malý Ivan, jehož rodina byla protivníkem vyvražděna, je již pouze odhodlán fanaticky bojovat proti nepříteli. Tarkovského vyprávění je založeno na kontrastech (umocněných vynikající kamerou) mezi frontovými reáliemi a Ivanovou idylickou imaginací zaměřenou do minulosti. Ivan se účastní průzkumné vojenské akce. Jeho jednání ostře kontrastuje se zobrazenými příběhy vojáků, kteří neztratili kontakty s "běžným životem". Ač jej ostatní bojovníci chtějí stáhnout z bojů, Ivan tajně utíká na frontu. Střih přenáší diváka na konec filmu, kde ve všeobecném veselí vítězství vojáci blízcí Ivanovi náhodnou naleznou záznam, že Ivan byl jako válečný zajatec popraven. Snímek je zakončen hororovými záběry gilotin a ostnatého drátu, které následuje vyobrazení radujícího se Ivana utíkajícího na pláži.

Ivanovo dětství (rusky "Иваново детство", "Ivanovo detstvo", na západě známé jako "My Name Is Ivan") je válečné drama z roku 1962, jde o první celovečerní film režiséra Andreje Tarkovského. Nezvyklý scénář a námět Vladimira Bogomolova v sobě kombinuje postupy sorely a existencialismu. Přestože "Ivanovo dětství" získalo pouze dvě mezinárodní ocenění, výrazně ovlivnilo celkový vývoj kinematografie, získalo si celosvětový obdiv kritiky a jeho kvality byly vyzdvihovány významnými intelektuály (například Sartrem). Je výborný i po stránce obrazové a filmové řeči.


Život.

Princezna Amálie žila po celý život na zámku Pillnitz u Drážďan. Byla to dobře vzdělaná a intelektuálně založená žena, která skládala komorní hudbu, operu, sakrální hudbu, zpívala, psala veselohry a hrála na cembalo. V roce 1817 se provdala za Francisca de Merendonque.  Amálie byla mladá dívka, když musela za Napoleonských válek na nějakou dobu opustit svůj zámek. Celá rodina byla nucena přespávat na slámě pod kterýmkoli přístřeškem. Několikrát se setkala s Napoleonem Bonaparte, k němuž zaujala negativní postoj. Když Napoleon zpozoroval, že je na něj rozzlobená, protože bojoval proti její rodině, poznamenal, že by si na to měla zvyknout. Na to však Amálie pevně odpověděla, že existují věci, na které si zvyknout nelze.

Kariéra.

Hudba.

Amálie studovala hudbu s Josefem Schusterem, Vincenzem Rastrellim, Johannem Mikschem, Franzem Antonem Schubertem a Carlem Maria von Weberem. Hudbu začala skládat v roce 1811 a složila několik oper, oblíbených u drážďanské elity. Své hudební práce vydávala pod pseudonymem "A. Serena". Jejími nejpopulárnějšími skladbami byly komediální opery. Weber ji shledal „vysoce talentovanou“.

Divadelnictví.

V roce 1829/30 vydala pod jménem "Amalie Heiter" dvě dramata. Spolu s jejími pracemi, které prosluly láskou k lidstvu a ctnosti, se staly velmi populárními její komedie "Der Onkel" („Strýc“) a "Die Fürstenbraut" („Princova nevěsta“). Později byla provedena v Paříži pod titulem "Une femme charmante" („Okouzlující žena“, 1840). Její další hry byly také ve Francii přijaty. Kompletní vydání jejích dramatických prací bylo vydáno v Drážďanech, k užitku ženskému spolku, pod titulem "Originalbeiträge zur deutschen Schaubühne". Proběhl také překlad do francouzštiny v roce 1841 a do angličtiny v letech 1846–1848.

Externí odkazy.

Amálie Saská ("Marie Amálie Frederika Augusta Karolina Ludovika Josefa Aloisie Anna Nepomucena Filipina Vincentia Františka de Paula Františka de Chantal;" 10. srpna 1794 – 18. září 1870) byla saská princezna a německá hudební skladatelka píšící pod jménem "A. Serena". Jako dramatička pak vystupovala pod pseudonymem "Amalie Heiter".


Taxonomie.

Vřešťan mono patří do čeledi chápanovití (Atelidae) a rodu vřešťan ("Alouatta"), kde se řadí do skupiny "Alouatta palliata" (tvořené vřešťanem pláštíkovým, vřešťanem panamským a vřešťanem mono). Vřešťana mono popsal americký zoolog George Newbold Lawrence. Lawrence zhodnotil starší jméno "Mycetes villosus" jako nepoužitelné, protože holotyp byl částečně poškozen a částečně ztracen a typová lokalita byla zmatečná. Jako sesterský taxon k druhu "A. pigra" vychází vřešťan pláštíkový ("Alouatta palliata"), oba druhy se od sebe oddělily před asi 3 miliony lety. Genetická studie zároveň oba druhy uznala jako samostatné.  Rodové jméno "Alouatta" má svůj původ v nové latině nebo pochází z francouzštiny.

Výskyt.

Vřešťan mono je zvířetem neotropické oblasti. Lze jej najít v Belize (celá země), Guatemale (sever) a Mexiku (Yucatánský poloostrov, kde se vyskytuje jako jediná opice, Campeche a další), nepotvrzeně potom v Hondurasu. Se vřešťanem pláštíkovým oba druhy odděluje horstvo. Druh ve své domovině obývá tropický deštný les, lze jej najít jak v opadavých lesích tak neopadavých, vyskytovat se může i v lesích sekundárních (obnovených) i nenarušených, žije rovněž v oblastech porostlých mangrovníky. Žije především ve stromovém baldachýnu a preferuje místa u řek nebo záplavové oblasti. Co se týče nadmořské výšky, ve které se vřešťan mono vyskytuje, nedělá mu problém život v nížinách ani ve vyšších nadmořských výškách; na základě studie uveřejněné roku 2007 byl nalezen až do 2 705 m n. m., odlišuje se tak od vřešťana pláštíkového, který preferuje především níže položené oblasti.

Popis.

Vřešťan mono je jedna z největších opic Ameriky. Samci dosahují velikosti 67 až 71 cm s ocasem dlouhým 60 až 67 cm a hmotností okolo 11,4 kg, samice jsou menší, měřící 52 až 64 cm a jejich ocas dosahuje velikosti 50 až 54 cm. Hmotnost samic činí zhruba 6,4 kg. U druhu se vyvinul pohlavní dimorfismus. Ocas je schopen úchopu, končetiny jsou dlouhé. Zbarvení srsti, dosahující velké délky, je černé, některé části mohou být zabarveny hnědě; tato dospělá barva se vyvine asi za 9 až 10 týdnů, předtím jsou mladí vřešťani světlí. Šourek má barvu růžovou.

Chování.

Tlupa, čítající 4 až 11 členů, z nichž je jeden samec a samice s mláďaty, někdy zde mohou žít i jiní samci, si brání území o rozloze mezi 3 a 25 hektary. Využívají k tomu hlasité volání, které vydávají samci, a je pro vřešťany typické. U vřešťana mono může řev dosáhnout hlasitosti až 88 decibelů. Vřešťani mono jsou aktivní nejvíce ráno a večer. Den většinou ze 70 % proodpočívají; nedokonalé trávení potravy jim neumožňuje velkou aktivitu. Shánění potravy zabírá vřešťanům okolo 18 % dne, 5 % využívají k přesouvání se na jiná stanoviště a okolo 1 % k socializaci mezi členy tlupy. Vřešťan mono je býložravec. Preferuje převážně ovoce, pokud ovoce není, živí se listy. Podle studie, která byla uveřejněna v roce 2004 v periodiku "Primates" bylo zjištěno, že během ledna až března jídeníček tvořily hlavně listy, a to z 86 %. Během dubna až července opice přešly na ovoce, které tvořilo 67 % stravy. Přiživit se mohou i na květech a sežrat někdy mohou i hmyz.  Rozmnožování může nastat během celého roku. Samice mají estrální cyklus trvající dva až čtyři dny a samci, pářící se s více samicemi, při něm olizují samicím genitálie. Kopulaci, trvající maximálně 1 minutu, pár několikrát opakuje. Březost trvá okolo 180 dní, přičemž mladší samice mají větší šanci na zplození potomka. Rodí se pouze jeden a samice se o něj stará rok. Pohlavní dospělosti je dosaženo za tři až čtyři roky a druh se může dožít i dvaceti let, pokud se nestane kořistí nějakého dravce: opici loví například harpyje pralesní ("Harpia harpyja"), pumy ("Puma concolor") a jaguáři ("Panthera onca"). Dospělí samci vřešťanů pak mohou zabíjet mláďata.

Ohrožení.

Vřešťan mono patří podle Mezinárodního svazu ochrany přírody mezi ohrožené druhy s klesající populací s 10,8 (± 5,7) opicemi na km. Nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí, na vině je také lov lidmi a v neposlední řadě také nemoci. Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin jej zařadila na první přílohu. Vřešťan mono obývá ve svém areálu výskytu řadu chráněných oblastí − v Belize se jedná o dvanáct oblastí, v Mexiku o jedenáct a v Guatemale téměř čtyřicet.

Vřešťan mono ("Alouatta pigra") je ohrožený druh opice z čeledi chápanovití (Atelidae) a rodu vřešťan ("Alouatta") obývající Belize, Mexiko a Guatemalu.


Životopis.

Pocházel ze šlechtické rodiny, titul barona získal v roce 1834 významný právník Thomas Denman (1779–1854). Thomas Denman se narodil jako starší syn právníka Richarda Denmana (1842–1883), titul barona zdědil po prastrýci Thomasovi jako devatenáctiletý v roce 1894, po dosažení zletilosti vstoupil do Sněmovny lordů. Mezitím studoval na vojenské škole v Sandhurstu a vstoupil do armády. Původně sloužil ve Skotsku, poté se zúčastnil búrské války a dosáhl hodnosti kapitána (1900) a majora (1902). Do té doby se potýkal s finančními problémy, vstup do veřejného života mu umožnil sňatek s Gertrude Pearson (1884–1954) z bohaté průmyslnické rodiny. Zapojil se mezi aktivní peery z řad liberálů, v letech 1905–1907 byl lordem komořím Eduarda VII. a za Campbell–Bannermanovy vlády získal funkci kapitána královské gardy (1907–1908, úřad získal po hraběti Beauchampovi, který tehdy přešel na post nejvyššího hofmistra), od roku 1907 byl též členem Tajné rady. V letech 1909-1911 byl místopředsedou Sněmovny lordů. V roce 1909 obdržel Královský řád Viktoriin a při příležitosti korunovace Jiřího V. získal velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří  Na návrh ministra kolonií Lewise Harcourta byl jmenován generálním guvernérem v Austrálii (1911–1914). Jako skromně vystupující liberální politik získal v Austrálii značnou popularitu, z věna své manželky navíc dotoval veřejně prospěšné aktivity, na druhou stranu se těžce smiřoval s degradací politické úlohy úřadu generálního guvernéra. Během jeho funkčního období se hlavním městem Austrálie stala nově vystavěná Canberra (1913). Zklamán politickým vývojem, ale i z rodinných a zdravotních důvodů nedokončil pětileté funkční období a odstoupil v květnu 1914 (novým generálním guvernérem se stal Sir Ronald Munro–Ferguson). Jako důstojník se zúčastnil počátku první světové války, ale pak již vystupoval jen z pozice člena Sněmovny lordů. Podporoval premiéra Asquitha, ale po ztrátě vlivu Liberální strany odešel do soukromí a žil na venkovském sídle v Sussexu, kde také zemřel. V hrabství Sussex zastával funkci smírčího soudce.

Rodina.

V roce 1903 se oženil s Gertrude Pearson (1884–1954), dcerou bohatého podnikatele v naftovém a těžebním průmyslu Weetmana Pearsona (1856–1927). Pearson své dceři koupil v roce 1905 panství Balcombe v Sussexu, zámeček "Balcombe Place" se stal po návratu z Austrálie trvalým sídlem manželů Denmanových. Měli spolu dvě děti, syn Thomas Denman, 4. baron Denman (1905–1971), byl dědicem titulu barona, dcera Anne Judith Denman (1907–1987) se provdala za důstojníka Sira Waltera Burrella (1903–1985), prezidenta Královské zemědělské společnosti.  Thomasův mladší bratr Sir Richard Denman (1876–1957) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, v koaličních vládách zastával několik ministerských funkcí a v roce 1945 získal titul baroneta.

Thomas Denman, 3. baron Denman ("Thomas Denman, 3rd Baron Denman of Dovedale") (16. listopadu 1874, Londýn, Anglie – 24. června 1954, Hove, Anglie) byl britský státník ze šlechtické rodiny. Od mládí zasedal s titulem barona ve Sněmovně lordů, kde se uplatnil jako politik Liberální strany. V letech 1911–1914 byl generálním guvernérem v Austrálii, od konce první světové války žil v soukromí na svých statcích v jižní Anglii.


Výroba.

Ethyl-akrylát se vyrábí kysele katalyzovanou esterifikací kyseliny akrylové (získané oxidací propenu) ethanolem. Rovněž jej lze získat karbonylací z acetylenu, oxidu uhelnatého a ethanolu.

Reakce a použití.

Ethyl-akrylát slouží jako surovina na výrobu polymerních pryskyřic, plastů a kaučuků.  Z ethyl-akrylátu se transesterifikací získávají za kyselé nebo zásadité katalýzy ostatní akrylátové estery, jako je 2-ethylhexyl-akrylát (získávaný z 2-ethylhexan-1-olu), součást lepidel odolných vůči vysokým tlakům, cyklohexylakrylát (z cyklohexanolu), používaný na výrobu automobilových laků, nebo 2-hydroxyethyl-akrylát (z ethylenglykolu), který může reagovat s diisokyanáty za vzniku gelů používaných s akryláty s dlouhým řetězcem (odvozených od alkoholů s 18 a více uhlíkovými atomy) jako komonomer při výrobě polymerů snižujících teplotu tuhnutí minerálních olejů. Dalším takovým esterem je 2-dimethylaminoethyl-akrylát, získávaný z dimethylethanolaminu, sloužící k výrobě vločkovacích látek a při výrobě papíru.  Jakožto reaktivní monomer bývá ethyl-akrylát složkou homopolymerů a kopolymerů například s ethenem, kyselinou akrylovou a jejími solemi, amidy a estery, methakryláty, akrylonitrilem, estery kyseliny maleinové, vinylacetátem, vinylchloridem, vinylidenchloridem, styrenem a butadienem. Kopolymery ethyl-akrylátu s ethenem se používají jako lepidla a aditiva do polymerů, podobně jako kopolymery ethenu vinylacetátem. Kopolymery s kyselinou akrylovou zlepšují čisticí schopnosti kapalných tenzidů, ty s kyselinou methakrylovou se využívají jako povlaky tablet léků na překyselení žaludku.  Široké rozpětí možných komonomerů a jejich spojení do kopolymerů umožňuje vytvářet akrylátové kopolymery s mnoha různými způsoby využití například při výrobě barev, lepidel, papíru, textilních materiálů, kosmetiky a léků.  Protože se snadno polymerizuje, tak se do něj obvykle přidává inhibitor, jako je například hydrochinon.  Ethyl-akrylát může reagovat s aminy za přítomnosti Lewisovy kyseliny (tato reakce se nazývá Michaelova reakce) za vzniku derivátů beta-alaninu:  Jelikož patří ethyl-akrylát mezi α,β-nenasycené karbonylové sloučeniny, tak se často využívá, například při výrobě léčiv, možnost provedení nukleofilní adice. K takto vyráběným látkám patří mimo jiné hypnotikum glutethimid, vazodilatans vincamin a nootropikum leteprinim.  Ethyl-akrylát je dobrým dienofilem a reaguje tak s dieny v Dielsových–Alderových reakcích, například [4+2] cykloadiční reakcí s buta-1,3-dienem vzniká ester cyklohexenkarboxylové kyseliny.  Ethyl-akrylát se také používá jako ochucovadlo. Nachází se ve stopových množstvích v ananasech a v sýru Beaufort a rovněž byl nalezen v extraktu z vanilky. Ve vyšších koncentracích může negativně ovlivnit získané aroma.

Ethyl-akrylát je organická sloučenina, ethylester kyseliny akrylové. Používá se na výrobu barev, textilií a netkaných vláken a také jako reaktant při výrobě léčiv.


Historie.

Koncept metamorfních facií poprvé zkonstruoval finský geolog Pentti Eelis Eskola v roce 1921 na základě práce švýcarského geologa Armanze Gresslyho, který se zabýval sedimentární geologií. Gressly současně jako první zavedl pojem facie pro skupinu hornin s podobným minerálním složením. Eskola zpracoval svůj koncept na základě pozorování mezabazitů. V 70. letech 20. století pak byla koncepce upravena novozélandským geologem Francisem Johnem Turnerem.

Facie.

Zeolitová facie.

Zeolitová facie je facie s nejnižším teplotním stupněm, která probíhá jako první metamorfní reakce většinou při "metamorfóze pohřbením". Horniny v této fázi prodělávají jen rekrystalizaci za nízkých teplot. Facie odpovídá teplotám okolo 50 až 150 °C v rozmezí hloubky 1 až 5 km.  Základní minerální asociací pro metabazity je křemen a zeolit, který představuje vodnatý silikát obsahující sodík, vápník a hliník (např. wairakit, heulandit, analcim, laumontit a stilbit). V metapelitických sedimentech je pak typická minerální řada indexových minerálů v podobě muskovitu, chloritu, albitu a křemene. Zeolitová facie je nejčastěji spojena s pelitickými sedimenty, které jsou bohaté na hliník, křemík, sodík a chudé na železo, hořčík a vápník.

Prehnitová a pumpellyitová facie.

Jedná se o facii, která je typická podobně jako zeolitová facie u metamorfózy pohřbením. Typickými minerály jsou prehnit a pumpellyit, které patří do vodnatých silikátů obohacených o vápník a hliník a v případě pumpellyitu ještě o železo a hořčík. Oproti zeolitové facii potřebují tyto indexové minerály ke svojí stabilitě o něco vyšší tlak a teplotu, ale vyskytují se často i v zeolitové facii. Někdy se uvádí i pod názvem "prehnit-pumpellyitová facie".  V metapelitech se vyskytují indexové minerály muskovit, chlorit, albit a křemen.

Facie zelených břidlic.

Facie zelených břidlic je další facií, ve které panuje větší tlak a teplota než u facie prehnitová a pumpellyitová. Horniny se zde dostávají do středních teplot a tlaků (odpovídající 400 až 500 °C a hloubce okolo 8 až 50 km) a tento přechod je nejčastěji definován reakcemi:  Výsledkem předchozích rovnic je stabilizace minerální asociace, která charakterizuje facii zelných břidlic. Indexovými minerály jsou aktinolit, epidot, albit, chlorit a křemen. Facie dostala svůj název po typické břidličnaté hornině s typickou nazelenalou barvou, která je způsobována obsahem chloritu, aktinolitu a epidotu. Při rostoucí teplotě pokračují další chemické změny ve složení, kdy nastává konzumace chloritu a epidotu za vzniku hliníkem bohatého aktinolitu dle rovnice:  Pokud dochází k nárůstu tlaku za konstantní teploty, přechází pak facie zelených břidlic do facie modrých břidlic za vzniku alkalických amfibolů s významnou složkou glaukofánu.

Amfibolitová facie.

Nárůstem teploty a tlaku se minerální asociace dále mění z facie zelených břidlic do nové amfibolitové facie. Během tohoto přechodu dochází k několika chemickým změnám, jako ke změně albitu na oligoklas, narůstá obsah hliníku v amfibolech, což vede k přeměně aktinolitu na obecný amfibol a ve vzácných případech pokud je amfibolit bohatý na železo a hliník, tak se může objevit granát.  Typická minerální asociace u metabazitů je oligoklas, obecný amfibol, epidot, chlorit a křemen. S nárůstem teploty ale dochází k tomu, že u teploty okolo 550 °C zaniká poslední chlorit a za teploty 600 °C mizí i epidot a na jejich úkor vzniká granát. Za vysokých teplot nakonec dochází ke krystalizaci klinopyroxenu. Díky této reakci tak z horniny mizí poslední zbytky epidotu a na dochází i k celkovému poklesu amfibolu na úkor vznikajícího granátu či klinopyroxenu.

Granulitová facie.

Granulitová facie vzniká za zvyšování tlaku a teploty z amfibolitové facie, kdy za nižšího tlaku dochází ke krystalizaci ortopyroxenu v převládající skupině minerálů plagioklas, klinopyroxen a ortopyroxen. Pokud roste tlak, pak převládající minerální asociací se stává granát, plagioklas a klinopyroxen. Tyto indexové řady se objevují i tehdy, pokud dochází k přechodu z eklogitové facie zpět do granulitové vlivem poklesu tlaku. Pro vysoký tlak dochází k nárůstu plagioklasu na úkor klinopyroxenu a v s dalším poklesem tlaku pak k rozpadu granátů na ortopyroxen.

Facie modrých břidlic.

Modré břidlice jsou horniny, které vznikají přechodem z facie zelených břidlic a pojmenovány jsou po své namodralé barvě. V jejich minerálním složení se hojně vyskytuje alkalický amfibol s vysokým obsahem glaukofánu. Pokud se minerální asociace nachází v nižších tlacích, jsou typické minerály glaukofán, lawsonit a chlorit. Při nárůstu tlaku a teplot je to pak minerální řada indexových minerálů ve složení glaukofán, zoisit/epidot, granát, paragonit, chlorit, rutil a další.  Výskyt modrých břidlic je nejčastěji spojován se subdukčním rozhraním litosférických desek, kdy jsou některé desky rychle ponořovány do velikých hloubek, což má za následek rychlý nárůst tlaku a relativně nižší teploty. Postupný růst teploty ale vede postupně k mineralogickým změnám, které mají zásadní vliv pro složení horniny. Během první reakce dochází ke stabilizaci granátu v železem bohatých sedimentech a během druhé ke stabilizaci klinopyroxenu v metabazitech, které jsou chudé na hliník. Pokud teplota dále narůstá, množství těchto minerálů stále roste, což má za následek, že vzniká neostrá hranice mezi facií modrých břidlic a eklogitovou facií. Nastává částečné překrývání indexových minerálů obou těchto facií.

Eklogitová facie.

Je tvořena převážně z mafických metamorfovaných hornin, které jsou stabilní za vysokých tlaků a teplot. Jejich složení obsahuje význačné množství alkalického pyroxenu v podobě omfacitu a granátu, které jsou i základními indexovými minerály. Vyjma těchto minerálu jsou zde ale stabilní i další minerály jako zoisit, fengit, paragonit, glaukofán, křemen, kyanit, mastek, rutil a karbonáty v závislosti na teplotě.  Minerální asociace jsou tvořeny jen malým počtem fází, což má za následek, že zde probíhá jen málo kontinuálních reakcí. Absence většího množství reakcí má za následek, že je často velmi obtížné určit přesné tlaky, které vedly ke vzniku asociace.

Facie albit–epidotických rohovců.

Tato facie je spojena s velmi nízkými teplotami a tlaky, během kterých dochází ke stabilizaci albitu a epidotu, jež ale nacházejí své pole stability i v dalších faciích. Jsou charakteristické pro kontaktní metamorfózu. V některých diagramech se název zkracuje na "A.E.R."

Facie amfibolických rohovců.

Facie amfibolických rohovců vzniká za podobného tlaku jako facie albit–epidotických rohovců, ale dochází u ní k pozvolnému nárůstu teploty, která má za následek, že se zde objevují další minerály.  Podobně jako předchozí dvě facie je i tato facie nízkotlaká s dalším narůstáním teploty, které je charakteristické pro kontaktní metamorfózu. Podobně jako v granulitové facii i zde je charakteristickým minerálem ortopyroxen.

Facie sanidinitová.

Jedná se o facii, ve které panují velmi nízké tlaky, ale extrémně vysoké teploty, což vede k tomu, že horniny podléhají parciálnímu tavení.

Metamorfní facie je geologický grafický koncept, který umožňuje na základě výskytu určitých typových minerálů tzv. indexových minerálů a hornin odhadovat teplotně-tlakové podmínky, za kterých došlo k metamorfóze bazických hornin a následně jak výchozí chemické složení, tak i stupeň její přeměny. Tento koncept je pro snazší interpretaci převeden do jednoduchého diagramu, který se skládá z několika základních zón stabilních za určitého tlaku a teploty. Tyto zóny zvané facie jsou prostorově omezeny a vyjadřují jednotlivé rozložení základních indexových minerálů a tak i stupeň metamorfózy. Indexový minerál začíná po dosažení určitých teplotně-tlakových podmínek růst na úkor dříve stabilních minerálních asociací.


Kariéra.

Pocházel ze skotské šlechtické rodiny, narodil se jako nejstarší ze sedmi dětí Sira Alexandera Bairda (1849–1920), dlouholetého lorda–místodržitele ve skotském hrabství Kincardine. John Baird nedokončil studia v Oxfordu a stal se pobočníkem guvernéra v Novém Jižním Walesu, v letech 1896–1908 působil v diplomatických službách, v roce 1904 získal Řád sv. Michala a sv. Jiří. V letech 1910–1925 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, v letech 1911–1916 působil jako soukromý tajemník pozdějšího premiéra A. B. Lawa. Za první světové války sloužil jako důstojník v armádě a získal francouzský Řád čestné legie a francouzský Válečný kříž. Po návratu do Anglie zastával funkce v Asquithově koaliční vládě, byl parlamentním tajemníkem úřadu pro letectvo (1916–1919), pak byl krátce parlamentním tajemníkem na ministerstvu pro výrobu munice (1919). V letech 1919–1922 byl státním podsekretářem vnitra, mezitím po otci v roce 1920 zdědil titul baroneta. V roce 1922 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1922–1924 byl ministrem dopravy a státním sekretářem veřejných prací. V roce 1925 byl povýšen na barona a stal se členem Sněmovny lordů, zároveň v roce 1925 obdržel velkokříž Řádu sv. Michala a sv. Jiří. V letech 1925-1930 byl generálním guvernérem v Austrálii, kde získal čestný doktorát na univerzitě v Sydney, další čestný doktorát dostal v Aberdeenu. Byl též smírčím soudcem v hrabstvích Warwickshire a Kincardine.

Rodinné a majetkové poměry.

V roce 1905 se v Londýně oženil s Ethel Keith–Falconer (1874–1974), dcerou konzervativního státníka 9. hraběte z Kintore. Po svém starším bratrovi zdědila v roce 1966 titul hraběnky z Kintore a její nejstarší syn Ian Baird (1908–1989) přijal jméno Keith. Současným představitelem rodu je James William Keith, 14. hrabě z Kintore a 4. vikomt Stonehaven (*1976).  Zemřel na rodovém sídle "Ury House" (hrabství Aberdeenshire), které jeho rodině patřilo od roku 1854 a Johnův otec Sir Alexander Baird inicioval přestavbu v novogotickém slohu. V současnosti je zámek chátrající zříceninou.

John Lawrence Baird, 1. vikomt Stonehaven ("John Lawrence Baird, 1st Viscount Stonehaven, 1st Baron Stonehaven, 2nd Baronet Baird of Stonehaven") (27. dubna 1874, Londýn, Anglie – 20. srpna 1941, Ury House, Skotsko) byl britský státník ze skotské šlechtické rodiny. V mládí působil v diplomacii, poté byl jako člen Konzervativní strany poslancem Dolní sněmovny. Zastával funkce v několika vládách, mimo jiné byl ministrem dopravy (1922–1924). V letech 1925–1930 byl generálním guvernérem v Austrálii, od roku 1925 jako baron zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1938 získal titul vikomta. Byl zetěm konzervativnho politika a dlouholetého místopředsedy Sněmovny lordů 9. hraběte z Kintore, v další generaci rod Bairdů zdědil titul hrabat z Kintore a přijal příjmení Keith.


Kariéra.

Pocházel ze starobylé šlechtické rodiny (připomínané pod jménem "Sidney" nebo "Sydney"), která v této linii od roku 1835 užívala titul barona De L'Isle a patřila k nemanželskému potomstvu krále Viléma IV. William se narodil jako jediný syn Williama Sidneye, 5. barona de L'Isle (1859–1945), který byl starostou v Chelsea a členem londýnské městské rady. Studoval v Etonu a Cambridge, poté pracoval jako účetní, aktivně se zúčastnil druhé světové války, bojoval převážně v Evropě a dosáhl hodnosti majora, v roce 1944 obdržel Viktoriin kříž. V letech 1944–1945 byl poslancem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu (ve volebním obvodu Chelsea nahradil Samuela Hoare, který tehdy získal titul vikomta). V roce 1945 po otci zdědil titul barona a vstoupil do Horní sněmovny, v létě 1945 byl krátce parlamentním tajemníkem na ministerstvech potravinářství a státních důchodů, poté mezi peery patřil ke konzervativní opozici. V letech 1951–1955 byl členem druhé Churchillovy vlády jako státní sekretář letectva, od roku 1951 též členem Tajné rady. V roce 1956 obdržel titul vikomta.  Po smrti Williama Morrisona byl na návrh australského premiéra Roberta Menziese jmenován generálním guvernérem Austrálie (seznámili se během Sidneyovy cesty do Austrálie, když byl ministrem letectva). Do funkce nastoupil v srpnu 1961 a setrval v ní čtyři roky do května 1965, podobně jako jeho předchůdci již nezasahoval do politiky a věnoval se především ceremoniálním záležitostem. V roce 1968 obdržel Podvazkový řád a v letech 1968–1991 byl kancléřem Řádu sv. Michala a sv. Jiří. Kromě toho zastával řadu dalších čestných funkcí, mimo jiné byl zástupcem místodržitele v Kentu. Byl kurátorem Britského muzea (1950–1991) a Národní portrétní galerie (1965–1972), titul baroneta Shelleye z Goring Castle zdědil po vzdáleném příbuzném v roce 1965. Mezitím v roce 1963 získal velkokříž Viktoriina řádu.

Rodina.

Během své aktivní služby za druhé světové války se v roce 1940 oženil s Jacqueline Vereker (1914-1962), dcerou maršála Johna Verekera. Jacqueline zemřela v Austrálii v roce 1962, společenské povinnosti první dámy Austrálie pak do roku 1965 převzaly jejich dcery Elizabeth (1941–2016) a Catherine (*1942). Dědicem titulu vikomta je syn Philip Sidney, 2. vikomt De L'Isle (*1945), který sloužil v armádě, poté zastával funkce ve správě hrabství Kent a sídlí na zámku Penshurst Place.  Majetkem rodu Sidneyů je od roku 1552 starobylý zámek Penshurst Place v Kentu, který je sice hlavním rodovým sídlem, ale je otevřen pro veřejnost. Hodnota majetku rodiny se odhaduje na čtyři milióny liber.

William Philip Sidney, 1. vikomt De L'Isle ("William Philip Sidney, 1st Viscount De L'Isle, 6th Baron de L'Isle and Dudley, 7th Baronet Shelley–Sidney of Penshurst Place, 9th Baronet Shelley of Castle Goring") (23. května 1909, Londýn, Anglie – 5. dubna 1991, Tonbridge, Anglie) byl britský státník ze starého šlechtického rodu. Aktivně se zúčastnil druhé světové války, krátce byl poslancem Dolní sněmovny, od roku 1945 jako dědic titulu barona zasedal ve Sněmovně lordů. Patřil ke Konzervativní straně a v druhé Churchillově vládě zastával funkci ministra letectva (1951–1955). V roce 1956 získal titul vikomta a v letech 1961–1965 byl generálním guvernérem v Austrálii.


Popis.

Lenochodi dvouprstí mají dlouhou a hustou hnědavou srst, která roste opačným směrem, než je obvyklé. To je chrání před deštěm, protože voda může stékat směrem od břicha ke hřbetu a následně na zem, takže se srst nepromočí. Srst mají v přírodě zelenavou, což však není způsobené barvivem srsti, ale zelenými řasami, které lenochodům rostou na povrchu ve zvláštních žlábkách a poskytují jim tím ochranné zbarvení. V zoologických zahradách však toto zbarvení nalezneme jen zřídka, jelikož jsou řasy velmi citlivé na vlhkost vzduchu a rostou jen v takové vlhkosti, jaká je v pralese. Srst lenochoda se však stává domovem i hmyzu, např. motýlců. Jeho tělo dorůstá na délku přibližně 60 až 64 cm a jeho hmotnost se pohybuje kolem 6 - 8 kg.  Lenochodi mají dlouhé končetiny s dvěma (na předních končetinách) a třemi (na zadních končetinách) zahnutými drápy, které slouží jako háčky při zavěšování na stromech. Lenochodi dvouprstí nemají ocas, který ve vývoji pomalu zcela zakrněl.  Lenochodi mají celkem dvacet zubů. Zuby jsou zajímavé i tím, že nejsou potaženy sklovinou, ale řídkou a pórovitou zubovinou, do které pronikají šťávy z potravy. Důsledkem toho získávají zuby tmavohnědou barvu. Lenochodi mají v poměru ke svému tělu obrovský žaludek, který - pokud je naplněný - může zabírat i celou břišní dutinu. Žaludek je rozdělen na tři oddíly a jeden slepý výběžek. Těžce stravitelnou stravu tráví pomocí zvláštních bakterií a prvoků. Lenochod dvouprstý se vyprazdňuje zhruba jednou za deset dní, ale přílišnou výjimkou není ani vyprazdňování jednou za třicet dní. Mají také proměnlivou teplotu těla, která během dne může kolísat mezi 27 až 35 °C. Při velkém kolísání teploty upadají do strnulosti, která se na první pohled podobá zimnímu spánku.

Způsob života.

Spatřit lenochoda dvouprstého v přírodě je velice obtížné, jelikož žije nehybně v hustých spletích větví a listů v deštných pralesích. Lenochodi se dostali do všeobecného povědomí především kvůli své „lenosti“. Lenochod však není jen pomalé zvíře a v korunách stromů může zdolat i větší vzdálenosti rychlostí přes 3 km/hod.  Většinu svého života tráví zavěšeni na stromech, což jim umožňují jejich silné končetiny. Na zem slézají jen v případě, pokud na předešlém stromě spásali všechno listí nebo se jdou vyprázdnit a to vždy na stejné místo. Na zemi je však lenochod zcela bezmocný a pohybuje se jen na břiše plazivými pohyby, jelikož se nedokáže ani postavit na nohy. Proto se stává snadnou kořistí nejrůznějších šelem jako je například ocelot. Odtrhnout a natožpak ulovit lenochoda na stromě je značně obtížné. I přesto mu ve spletích větví hrozí nebezpečí, zvláště ze strany orlů, především harpyje pralesní a orla chocholatého, před kterými se lenochod brání svými ostrými drápy, které mohou způsobit vážná zranění nebo dravce dokonce zabít.  Lenochod je aktivní převážně v noci. Zvířata nemají nijak zvláště vyvinutý zrak a proto se při hledání potravy, jež sestává především z listí, ale i větviček a plodů; zřídkakdy i z drobných obojživelníků nebo plazů. Spoléhá na skvěle vyvinutý hmat a sluch. Čich nemají lenochodi nijak zvláště vyvinutý a řídí se jím jen zřídka. Jak dokázaly pokusy v přírodě, mohou lenochodi podobně jako netopýři slyšet tóny mnohem vyšší, než dokáže člověk. I přesto, že byli do poslední doby považováni za němé tvory, vydávají lenochodi zvláštní zvuky, které lidské ucho nedokáže zachytit. K životu na stromech je opravdu skvěle přizpůsoben. Nejenom, že zde hledá potravu, přespává, ale také se zde stará o mláďata. Držet se celé hodiny za čtyři končetiny na stromech vyžaduje opravdovou sílu v končetinách, která lenochodům skutečně nechybí, a kterou způsobují jeho zvláště vyvinuté svaly, kde se každá krevní cévka rozděluje v síť drobných cévek, a tak svalům roznáší krví výživu a kyslík v každé poloze. Zajímavostí je i to, že lenochod umí skvěle plavat a často se neostýchá pustit se do širokých jihoamerických řek.  Lenochodi dvouprstí žijí až na období rozmnožování samotářským životem. Když následuje doba rozmnožování, začnou samci vydávat zvláštní, vysoké a lidským uchem neslyšitelné zvuky, kterými lákají samice. Samice je březí 240-325 dnů. a poté rodí ve větvích stromů jediné mládě, které se svými drápy celý následující rok pevně drží na břiše své matky. Mláďata se nejprve od matky liší zbarvením - mají výrazně tmavší srst.

Lenochod dvouprstý v zoologických zahradách.

Lenochod dvouprstý se v České republice chová celkem ve čtyřech zoologických zahradách: Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava.

Lenochod dvouprstý ("Choloepus didactylus") je velký savec a zřejmě nejznámější zástupce své čeledi lenochodovití dvouprstí (Megalonychidae), který je nejčastěji chován v zajetí. Obývá území Venezuely, severní Brazílie, Guyanu, Surinamu a Francouzské Guyany.


Historie.

Okruh byl vytvořen pro účely F1 roku 1982 za účelem zvýšit tou dobou již mírně stagnující mezinárodní pověst města. Pro kalendář závodů vozů F1 v roce 1982 to tak znamenalo celkově tři velké ceny odehrávající se na území USA. Ostatní závody se odehrávaly v kalifornském Long Beach a nevadském Las Vegas. V první velké ceně zaznamenal vítězství jezdec John Watson, který vjížděl do závodu ze 17. místa, což je nejzazší místo, ze kterého kdy startoval na městském okruhu nějaký jezdec, jenž tu danou velkou cenu vyhrál.  O rok později zde vyhrál italský závodník Michele Alboreto s vozem Tyrell 011. Bylo to naposled, co na nějaké velké ceně zvítězil 3l V8 motor Cosworth DFV. Byl to také poslední vyhraný závod pro závodní stáj Tyrrell.  Trať v Detroitu si brzy získala pověst velmi náročné velké ceny. Byla velmi hrbolatá a občas byl na některých místech dokonce lehce popraskaný asfalt z důvodu extrémních veder. Během 80. let 20. století byl městský okruh v Detroitu vůbec nejnáročnější velkou cenou jak pro samotné piloty, tak i pro monoposty. Velmi často se stávalo, že značné množství jezdců závod kvůli mechanickým problémům nebo kvůli kolizi nedojelo. Největší zátěž byla kladena na brzdy a převodovky vozů; jezdci museli velmi prudce brzdit až 20x za kolo. K tomu, aby mohli kolo v rozumném čase zajet, museli přeřadit 50x až 60x za kolo. Jezdci byly vystaveni obrovskému vedru v kombinaci s klasickou manuální převodovkou, takže se nelze divit, že mnozí tento závod neměli rádi. Největší protesty proti pořádání velké ceny právě v ulicích dusného Detroitu měl Alain Prost, a to i přesto, že zde byl dvakrát druhý a dvakrát třetí. Dalším, kdo se velmi často vyjadřoval dosti nechvalně o okruhu, byl další mistr světa, Brazilec Nelson Piquet.  Poslední sezonou, kdy se v kalendáři okruhů F1 okruh objevil, byl ročník 1988. Byl to rok, kdy teplota vzduchu v závodním víkendu dosahovala 38 °C. Kvůli tomu se místy velmi ošklivě roztékal a praskal asfalt na okruhu. Velká cena USA byla po sezoně 1988 přesunuta do ulic dalšího velkého amerického města; arizonského Phoenixu. Stalo se tak poté, kdy FISA ( dnes FIA ) shledala závažné nedostatky v oblasti boxů. Nejúspěšnějším pilotem na okruhu v Detroitu se stal Ayrton Senna, když zde dokázal vyhrát velké ceny v letech 1986, 1987, a 1988.  Jelikož pořádání závodu nebylo nadále pro Detroit profitabilní, tak posledním závodem, kterým se zde kdy jel, byl v roce 1991 závod z amerického seriálu CART.

Detroit street circuit je městský závodní okruh v ulicích Michiganského města Detroit. Od roku 1982 do roku 1988 sloužil pro závody Formule 1 a americké série CART. Ta zde, na rozdíl od F1, vydržela až do roku 1991. Městský okruh se nacházel poblíž Renaissance Center a Cobo Areny. Pro část tratě bylo využíváno také dálnice M-1, někdy nazývané Woodward Avenue.


Design.

"Grand Princess" byla první z třídy "Grand" výletních lodí a má jiné schéma výzdoby než její sesterské lodě, používající tmavší dřevo a vnitřní výzdoba je podobná menším lodím třídy "Sun". Když byla loď spuštěna na vodu, v brožurách "Princess Cruises" byla zapsána, jako loď třídy "Sun". Až teprve s následným spuštěním lodě "Golden Princess" se zavedla třída "Grand".  V interiéru lodě se rovněž nachází velké divadlo.  V květnu 2011 prošla "Grand Princess" nejrozsáhlejší rekonstrukcí v historii "Princess Cruises", která zahrnovala doplnění a odstranění salonu cestujících z její zádi. To vyřešilo tendenci lodě naklánět se dozadu a snížilo její spotřebu paliva přibližně o 3–4 %. Plavba s nadzvednutou přídí byla pro "Grand Princess" typická, ale neovlivňuje žádnou z ostatních lodí třídy "Grand" (nebo odvozených tříd). V březnu 2019 prošla loď další rozsáhlejší rekonstrukcí.

Incidenty.

Dne 9. srpna 2017 byla na přídi lodi nalezena mrtvá velryba, zatímco byla zakotvena v Ketchikanu na Aljašce.

Pandemie covidu-19.

V březnu 2020 bylo oznámeno, že dva cestující na plavbě lodi do Mexika ve dnech 11. – 21. února 2020 se nakazili onemocněním covid-19 (které způsobuje koronavirus SARS-CoV-2). Oznámení přišlo, když se loď přiblížila k San Franciscu s 2 500 cestujícími na palubě, někteří z nich také hlásili příznaky této nemoci. Loď byla následně na moři zakotvena a byla na ni uvalena karanténa a začalo testování některých cestujících a posádky na výskyt koronaviru SARS-CoV-2.  Jedná se o 2. největší ohnisko epidemie koronaviru SARS-CoV-2 na výletní lodi. Na prvním místě je další loď provozovatele "Princess Cruises" s názvem "Diamond Princess", která má za sebou podobnou situaci. Na ní se nakazilo 696 cestujících a 7 z nich zemřelo.  Od 6. března bylo na lodi testováno 45 lidí z toho bylo 21 pozitivních. U ostatních 29 osob byl jeden test neprůkazný a ostatní testy vyšly negativní. "Grand Princess" bude moci zakotvit v přístavu v Kalifornii 7. nebo 8. března 2020 a všichni cestující budou testováni na koronavirus.

Grand Princess je výletní loď, spravována linkami "Princess Cruises". Byla postavena v roce 1998 společností Fincantieri Cantieri Navali Italiani v italském Monfalcone za cenu přibližně 450 milionů amerických dolarů (USD). Byla to největší a nejdražší osobní loď, která byla v té době postavena. "Grand Princess" byla do června roku 2013 ve flotile Princess Cruises vlajková loď, dokud tento titul nezískala tehdy nově postavená loď "Royal Princess".


Hráčská kariéra.

Ve vstupním draftu 2005 CHL byl vybrán v prvním kole týmem Cape Breton Screaming Eagles (QMJHL). Hrál zde dvě sezóny a pomohl klubu dostat se do semifinále v sezóně 2006/2007. Pavelec byl obsazen do prvního All-Star teamu v obou sezónách, a také dvakrát vyhrál Jacques Plante Trophy (trofej pro gólmana s nejmenším průměrem obdržených gólů v sezóně), čímž se stal čtvrtým gólmanem, kterému se to povedlo. Jako nováček si odnesl také Raymond Legacé Trophy a RDS Trophy, která byla přidělena nejlépe bránícímu nováčkovi a druhá za nováčka roku. Jeho výkony byly velmi vyrovnané v průběhu obou sezón, s průměrem 2,51 obdržené branky na zápas a s úspěšností 92,9 % v sezóně 2005/2006 a v další sezóně 2006/2007 s průměrem 2,25 obdržené branky na zápas a s úspěšností 90,8 %. Pavelec byl druhá volba Atlanty Thrashers v draftu 2005 (celkově 41.). V roce 2007 podepsal kontrakt s Thrashers. Ve finále Západní konference AHL 18. května 2008 Pavelec udržel čisté konto ve druhém zápase série proti Torontu Marlies, zápas skončil 5:0. Série nakonec skončila 4:1 pro Chicago Wolves. Chicago Wolves následně porazili Wilkes-Barre/Scranton Penguins ve finálové sérii 4:2 a vyhráli Calder Cup. Pavelec jako třetí gólman v historii soutěže vychytal v rámci playoff maximálně možný počet 16 vítězství, od té doby na to navázal pouze Michal Neuvirth.  Svůj první zápas v NHL odehrál 20. října 2007 proti Tampa Bay Lightning a jeho první vítězství bylo také proti Tampě Bay 3. listopadu 2007. Po devíti zápasech v sezóně 2008/2009 za Chicago Wolves byl povolán zpět do NHL kvůli zranění Kariho Lehtonena. Natrvalo se usídlil v brance Thrashers, kde se pravidelně střídal s Johanem Hedbergem. Svoje první čisté konto v NHL udržel dne 13. listopadu 2009 v zápase proti Los Angeles Kings, zápas skončil vítězstvím Thrashers 7:0. Druhé čisté konto udržel dne 24. listopadu v zápase proti Detroit Red Wings, Thrashers vyhráli 2:0. Před sezonou 2010/2011 Trashers vyměnili Johana Hedberga do New Jersey Devils. Místo něho přišel Chris Mason ze St. Louis Blues, avšak Pavelec byl jmenován jasnou jedničkou. Při prvním startu 8. října 2010 zkolaboval a ztratil vědomí během zápasu proti Washington Capitals. Byl na nosítkách převezen do nemocnice. Mezitím Thrashers vyhráli 4:2. Lékaři provedli desítky vyšetření, ale nic závažného nezjistili. Propuštěn z nemocnice byl 11. října 2010 a 30. října 2010 se znovu postavil do brány proti St. Louis Blues. Po návratu se mu podařilo došplhat na pozici 2. nejlepšího brankáře NHL a dosáhl rekordního počtu vítězství, když vyhrál 6 zápasů v řadě a celkem 8 z 10 utkání. Během sezóny byl vyhlášen jednou 3. hvězdou utkání, sedmkrát 2. hvězdou utkání a sedmkrát 1. hvězdou utkání. Dne 31. května společnost True North Sports and Entertainment oznámila, že se klub Atlanta Thrashers bude stěhovat do Winnipegu a po 15 letech se znovuzrodí klub Winnipeg Jets. To, že si Winnipeg nechá původní jméno „Jets“, bylo oznámeno na speciálním draftu v Minnesotě. Zároveň se klub stal sedmým kanadským klubem v NHL. V první sezóně s Winnipegem Jets byl během sezóny vyhlášen čtyřikrát 3. hvězdou utkání, desetkrát 2. hvězdou utkání a šestkrát 1. hvězdou utkání. Na konci sezóny vyhrál cenu Three Stars Award. Byl oceněn díky své solidní hře a skvělým zákrokům a také díky tomu, že byl ve dvanácti případech vyhlášen hvězdou domácích utkání, z toho pětkrát první hvězdou. Dne 25. června 2012 podepsal Pavelec s Winnipegem Jets nový pětiletý kontrakt, který mu přinese 19,5 milionů dolarů. Na začátku sezony 2012–2013 nastupoval při výluce NHL za tým Bílí tygři Liberec, za který odchytal 14 utkání. Působil zde od konce září do listopadové reprezentační pauzy. Poté se vydal do zámoří, kde se chtěl připravovat na další ročník NHL, avšak výluka stále pokračovala, a proto podepsal smlouvu na 6 zápasů s finským týmem Pelicans Lahti, hrajícím v nejvyšší finské hokejové soutěži (SM-liiga). V té době tam působil i Pavelcův kamarád Radek Smoleňák. Pavelec se také stihl v reprezentačním dresu zúčastnit listopadového Karjala Cupu ve Finsku, kde ovládl brankářské statistiky, i prosincového Channel One Cupu v Rusku.  Sezóna 2014/2015 byla pro Pavelce zatím nejlepší sezónou v jeho kariéře v NHL, především podle čísel. Měl úspěšnost zákroků 92 %, 2,28 obdržených gólů za zápas a 5 čistých kont, v žádné sezóně předtím nevychytal tolik čistých kont. V této sezóně se také poprvé po přestěhování z Atlanty podařilo Winnipegu Jets postoupit do vyřazovacích bojů. Play-off se vrátilo do města po dlouhých 19 letech, zároveň s tím se vrátila také tradice white out, která vznikla právě ve Winnipegu. Pavelec měl velký podíl na postupu týmu do vyřazovacích bojů, když v březnu a dubnu z 13 odehraných zápasů vyhrál 9 utkání, pouze 3 prohrál a jednou prohrál na nájezdy. Zároveň vytvořil rekord v rámci týmu Winnipeg Jets, a to tím, že udržel třikrát po sobě čisté konto a neinkasoval gól po dobu 187 minut a 5 sekund. Jets vypadli v play-off už v prvním kole, když prohráli v sérii s týmem Anaheim Ducks 0:4 na zápasy.  V sezóně 2015/2016 stihl Pavelec odchytat během podzimu pouze 15 utkání. Na vině bylo zranění kolene, které si přivodil 21. listopadu 2015 v zápase proti Arizoně Coyotes, a to po kolizi s Shanem Doanem. Předpokládaný návrat Pavelce do branky byl někdy v průběhu ledna 2016, a proto byl mezitím povolán z farmy Connor Hellebuyck. Avšak nakonec byl Pavelec aktivován z listiny zraněných hráčů až 12. února a Hellebuyck byl tak poslán zpět do Manitoby Moose. Po sezoně 2016/2017 mu ale Winnipeg novou smlouvu nenabídl, a tak se na rok upsal New York Rangers, kde dělal dvojku Henriku Lunqvistovi. Po skončení ročníku 2017/2018 zůstal bez angažmá. Dne 20. září 2018 oznámil konec hokejové kariéry, a to i přesto, že byl o něj zájem o české extralize nebo v KHL.

Reprezentace.

Od 17 let pravidelně oblékal dres mládežnických výběrů, byl jedničkou na Mistrovství světa do 18 let 2005 v Plzni a Českých Budějovicích, kde tým skončil po prohrané bronzové bitvě proti Švédsku na čtvrtém místě. Pavelec v základní části tohoto turnaje inkasoval pouze šest gólů ve čtyřech zápasech a to mu bilanci ještě notně pokazil smolný duel se Spojenými státy. V roce 2006 na Mistrovství světa juniorů byl pouze jako náhradník. V roce 2007 nastoupil na Mistrovství světa dvacetiletých, kde česká reprezentace získala 5. místo.  Jeho premiéra v seniorském týmu české reprezentace se uskutečnila 29. dubna 2010 na LG Hockey Games ve Švédsku. Český tým tento zápas proti Švédsku vyhrál až po samostatných nájezdech, kde Pavelec neinkasoval ani jeden gól. Po skončení turnaje byl Pavelec vyhlášen nejlepším brankářem turnaje a byl obsazen do All-Star-Teamu. Jako dvojka se objevil po boku Tomáše Vokouna na Mistrovství světa 2010, kde odchytal jeden zápas proti Norsku. Roli jedničky si vyzkoušel o rok později na Mistrovství světa 2011 na Slovensku. Umístil se na třetím místě v hodnocení nejlepších brankářů turnaje s 1,88 gólů na zápas a úspěšností zákroků 93,93 %. Na tomto turnaji si také připsal 2 čistá konta, v zápase proti Dánsku český výběr zvítězil 6:0 a ve čtvrtfinálovém zápase Česko zvítězilo proti kádru USA 4:0. Zachytal si také na Mistrovství světa 2013, které se konalo ve Finsku a Švédsku. Česko na tomto turnaji skončilo ve čtvrtfinále, kde podlehlo švýcarské hokejové reprezentaci 1:2. V roce 2015 se zúčastnil domácího mistrovství v Praze a Ostravě. Na tomto turnaji začínal jako dvojka, avšak ve druhém zápase proti Lotyšsku střídal Alexandra Saláka a do konce mistrovství ho do branky už nepustil. Česko skončilo na turnaji na čtvrtém místě, když v souboji o bronzové medaile prohrálo s hokejovým výběrem USA 0:3.  Pavelec se také zúčastnil Zimních olympijských her 2010, které se konaly v kanadském Vancouveru. Tam plnil roli dvojky po boku Tomáše Vokouna. V roce 2014 ho Alois Hadamczik nominoval na zimní olympiádu v Soči, kde sice první zápas proti Švédsku odseděl pouze na tribuně, ale následně odchytal všechny zbylé zápasy českého výběru proti Lotyšsku, Švýcarsku, Slovensku a čtvrtfinále proti USA, kterému Česko podlehlo 2:5 a skončilo tak opět bez medaile.

Soukromý život.

Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.

Ondřej Pavelec (* 31. srpna 1987 Kladno) je bývalý český profesionální hokejový brankář. V Severní Americe hrál od roku 2005, v NHL působil převážně v klubech Atlanta Thrashers a Winnipeg Jets. V roce 2018 ukončil svoji kariéru.