Princezna Francie.

Narodila se v Palais du Louvre v Paříži. Byla třetím dítětem a druhou dcerou francouzského krále Jindřicha IV. a jeho druhé manželky Marie Medicejské. Jejími staršími sourozenci byli Ludvík XIII. a Izabela Bourbonská. Mladší sourozenci byli Mikuláš Jindřich, Gaston Orleánský a Henrietta Marie Bourbonská. Kristýna byla švagrová krále Filipa IV. Španělského přes sestru Izabelu a Karla I., krále Anglie přes sestru Henriettu.  Po svatbě starší sestry Izabely se španělským králem Filipem, dostala Kristýna titul nejstarší královy (neprovdané) dcery, "Madame Royale". Potom co se i ona sama vdala, připadl tento titul mladší sestře Henriettě Marii.

Princezna Piedmontu.

Svatba s Viktorem Amadeem I. Savojským se konala 10. února 1619 v Louvru. Od roku 1619 do doby, než se její manžel stal vévodou, byla známa jako "Princezna Piedmontu". Její manžel byl synem Karla Emanuela I., savojského vévody a Kateřiny Michaely Španělské. Kateřina Michaela byla dcera španělského krále Filipa II. a Alžběty z Valois. Alžbětinými rodiči byli král Francie Jindřich II. Francouzský a Kateřina Medicejská. Kristýna sebou do Savojska přinesla vzdělanost a kulturu francouzského dvora. Později žila v "Palazzo Madama", který nechala přestavět. Na její popud byl také opraven hrad "Castello del Valentino" a zmodernizován "Royal Palace" v Turíně. Chtěla si také přivlastnit "Vigna di Madama Reale", starou rezidenci svého švagra Mořice Savojského.  Se svou sestrou Henriettou Marií, manželkou Karla I. Stuarta, soupeřila v nádheře a okázalosti svého dvora. Podporovala svého manžela v nárocích na Kyperský a Jeruzalémský trůn a netajila se s tím, že by byla raději královnou než vévodkyní. Chtěla také savojské vévodství přeměnit v malou Francii.

Vévodkyně a regentka Savojska.

Viktor Amadeus se stal vévodou po smrti svého otce 26. července roku 1630. Když v roce 1637 zemřel, stala se Kristina regentkou za svého nezletilého syna Františka Hyacinta a po jeho smrti i za svého druhého syna, Karla Emanuela II. Spolu s jejím francouzským okolím vedla spory o moc s princem Mořicem a jeho mladším bratrem Tomášem Františkem Savojským. Po smrti Františka Hyacinta začali oba bratři s podporou Španělska "Piedmontskou občanskou válku", kdy se proti sobě postavily dvě skupiny – "principisté", kteří podporovali prince a "madamisté", kteří podporovali Kristýnu. Kristýna byla pověstná svou rozmařilostí a množstvím milenců, její otec Jindřich IV. byl také vyhlášený sukničkář s množstvím milenek.  Po čtyřech letech bojů, díky vojenské podpoře Francie, Kristýna zvítězila. Když byl v roce 1642 podepsán mír, oženil se Mořic se svou čtrnáctiletou neteří Luisou Kristýnou, aby se mohl oženit, musel se vzdát hodnosti kardinála a zproštění požádat papeže Pavla V. Po svatbě se Mořic stal zároveň guvernérem Nice. Kristýna zůstala regentkou až do plnoletosti syna Karla Emanuela v roce 1648. Poté žila ničím nerušený soukromý život a udržovala vztahy s francouzským vyslancem Marinim, se svým švagrem Mauriziem a s hrabětem Filipem d'Aglié, pohledným, učeným a odvážným mužem, který jí zůstal věrný po celý svůj život. Podporovala svého syna Karla Emanuela II. ke svatbě s jeho neteří Františkou Magdalénou Orleánskou. Ta byla nejmladší přeživší dcerou Kristýnina bratra Gastona. Vzali se 3. dubna roku 1663.  Kristýna zemřela v "Palazzo Madama" v Turíně 27. prosince 1663 ve věku 57 let. Byla pochována v bazilice Sant'Andrea ve Vercelli. Přežila čtyři ze svých sedmi dětí.  Její snaha Františka Magdaléna zemřela v lednu roku 1664 a Kristýnin syn se oženil se svou další příbuznou, Marií Johannou Savojskou. Marie porodila Viktora Amadea II., který si vzal za ženu další francouzskou princeznu, Annu Marii Orleánskou. Sedmnáct let po Kristýnině smrti se její vnučka Viktorie Bavorská, třetí dcera Jindřišky Adély Savojské, vdala za vnuka Kristýnina staršího bratra, Ludvíka Francouzského. Kristýna se tak stala přímým předchůdcem španělské větve Bourbonů přes Viktoriina druhého syna Filipa V.  Jedním z Kristýniných potomků je také modelka a herečka Brooke Shieldsová.

Kristina Bourbonská (10. února 1606, Paříž – 27. prosince 1663, Turín) byla savojská vévodkyně a sestra Ludvíka XIII. Po smrti jejího manžela Viktora Amadea I. Savojského v roce 1637 převzala do roku 1648 regentství v Savojsku za své nezletilé syny.


Historie.

Jméno Westminster původně označovalo území v okolí Westminsterského opatství a jeho západního chrámu ("West Minster"), po kterém bylo toto území pojmenováno. Je sídlem anglické vlády po více než 900 let. Toto jméno je také používáno pro městský obvod Westminster, zahrnující od roku 1965 také čtvrtě "Marylebone" a "Paddington".  Historickým jádrem Westminsteru je původně ostrov Thorney Island, na němž bylo postaveno Westminsterské opatství. Toto opatství se stalo tradičním místem korunovace anglických králů. Sousední Westminsterský palác se stal hlavním sídlem anglických panovníků po ovládnutí Anglie Normany v roce 1066 a později byl sídlem nově ustaveného parlamentu a soudního dvora Anglie. Ačkoli měli panovníci silné zázemí v Toweru, ve skutečnosti v něm nebydleli. Londýn se tak rozvíjel ve dvou centrech – ekonomické centrum v City a politické a kulturní středisko ve Westminsteru. Toto rozdělení je patrné dodnes.  Královský dvůr později přesídlil do jiných paláců ve městě a soudní dvůr se přestěhoval do Královského soudního dvora, blíže ke hranicím City. Tato oblast je centrem vlády i v současnosti. Parlament zasedá v Westminsterském paláci a většina vládních ministerstev má sídlo ve Westminsteru, poblíž Whitehallu. Pojem "Westminster" se tak často používá jako zkratka pro Parlament a politickou reprezentaci Velké Británie všeobecně. Pro státní správu se v této souvislosti občas používá pojem "Whitehall" - označení místa kde sídlí.  Pojem "Westminster" je také používán ve spojení "Westmisterský systém" jako označení parlamentního systému vlády, který vznikl ve Velké Británii.  Poblíž Westminsterského paláce se nachází Westminsterská škola, jedna z největších anglických veřejných škol. Tři ze čtyř fakult Westminsterské univerzity se nacházejí na území městského obvodu Westminster, ale žádná na území původní městské čtvrti Westminster.  Tato oblast je typická velkou hustotou obyvatelstva s vysokým procentem dělnické populace bydlícím v domech vybudovaných s podporou rady městského obvodu a bytového družstva za Westminsterským opatstvím a mimo Millbank.

Westminster je městská čtvrť náležející k londýnskému městskému obvodu Westminsteru. Nachází se v ní Westminsterský palác, kde zasedá parlament. Westminster je situován na jihozápad od City a 0,8 km jihozápadně od Charing Cross.


Úvod.

IPv6 je novou verzí IPv4 a používá ICMP definovaný pro IPv4 v (někdy také označovaný jako ICMPv4) ovšem s velkým počtem změn. Například v sobě obsahuje také IGMP.  Tento článek popisuje formát sady kontrolních zpráv, které jsou využívány v ICMPv6, ale nepopisuje procedury pro jejich používání a zpracování k vytváření dalších funkcí, jako například zjištění MTU na cestě datagramu (popsané v ). Stejně jako tato funkce jsou i další funkce ICMPv6 popsané v RFC.

ICMPv6.

ICMPv6 je víceúčelový protokol a je určen pro ohlašování chyb při přenosu paketů, vytváří diagnosu přenosu, umožňuje vyhledávání dalších uzlů a přenáší informace pro rozeslání multicastových zpráv. Pro tyto účely se dělí do dvou kategorií: chybové zprávy ("error messages") a informační zprávy ("information messages"). ICMPv6 zprávy jsou přenášeny uvnitř IPv6 datagramů v jejich rozšířené hlavičce. ICMPv6 také podporuje funkce vyšších vrstev internetových protokolů.

Formát zprávy.

Formát ICMPv6 zprávy je Typ, Kód a Kontrolní součet. 8bitový blok "Typ" určuje typ zprávy. Pokud má nejvyšší bit tohoto bloku hodnotu 0, pak se jedná o chybovou zprávu (rozsah těchto zpráv je tedy 0 – 127). Pokud je tato hodnota 1, jedná se o zprávu informační (rozsah 128 – 255). Další 8bitový blok "Kód" závisí na typu zprávy a používá se jako další úroveň rozlišení zpráv. Třetí část "Kontrolní součet" slouží k odhalení chyb při přenosu samotné ICMP zprávy.

Určování adresy odesílatele zprávy.

Síťový uzel, který posílá ICMPv6 zprávu, je zodpovědný za určení IPv6 adresy odesílatele a příjemce a to ještě dříve, než je vypočten kontrolní součet. Pokud má uzel více než jednu unicastovou adresu a je tedy potřeba zvolit jednu z nich, "musí" být adresa odesílatele určena podle následujících pravidel:  Jako adresa odesílatele musí být použita některá z unicastových adres uzlu. Adresa by měla být vybrána na základě pravidel, která se používají při určování odesílatele jakéhokoli jiného paketu odesílaného uzlem podle adresy příjemce paketu. Může být však vybrána i jiným způsobem, který povede k vyšší srozumitelnosti doručované zprávy na straně příjemce.

Výpočet kontrolního součtu zprávy.

Kontrolní součet je 16bitový jednotkový doplněk součtu jednotkového doplňku úplné ICMPv6 zprávy začínající blokem "Type", před který se předřazuje "pseudo-hlavička", jak je specifikováno v IPv6. Hodnota "NextHeader" použitá v "pseudo-hlavičce" je 58. (Poznámka: zahrnutí pseudo-hlavičky v ICMPv6 kontrolním součtu je změna oproti IPv4; použijte článek o IPv6 pro odůvodnění této změny.) Pro výpočet kontrolního součtu, blok "Checksum" je nastaven na nulu.

Přenos ICMPv6 zprávy.

Uzel odesílající ICMP zprávu určuje IPv6 adresu odesílatele a příjemce pro ICMPv6 zprávu. Zvláštní pozornost je nutné věnovat hlavně výběru adresy odesílatele. Pokud má uzel více než jednu unicastovou adresu, musí být adresa odesílatele zprávy určena následovně:  Když ICMPv6 uzel přijme paket, musí provést akci, která záleží na typu přijaté zprávy. ICMPv6 protokol musí omezovat počet chybových zpráv zaslaných na stejné místo určení, aby zamezil přetížení sítě. Například, když uzel pokračuje v odesílání chybových paketů, ICMP signalizuje chybu v prvním paketu a pak to dělá opakovaně v přednastavených minimálních intervalech a nebo podle přednastaveného maximálního vytížení sítě. ICMP chybová zpráva nesmí být nikdy odeslána jako odpověď na jinou ICMP chybovou zprávu.

Literatura.

Internet Control Message Protocol v 6 - parametry http://www.iana.org/assignments/icmpv6-parameters/icmpv6-parameters.xhtml

ICMPv6 protokol () nebo také ICMP pro IPv6 je nová verze ICMP protokolu a je nedílnou součástí architektury IPv6, která musí být plně podporována všemi implementacemi na všech uzlech. ICMPv6 kombinuje funkce, které byly dříve rozděleny mezi více protokolů, jako třeba ICMP, IGMP () a ARP () a zároveň poskytuje mnohá zjednodušení zejména odstraněním zastaralých typů zpráv, které se již nepoužívají.


Doug McIlroy: Čtvrt století UNIXu.

Doug McIlroy, tehdejší ředitel Výzkumného počítačového oddělení Bellových laboratoří a autor unixových rour, shrnul filosofii unixu následovně:  Toto se často zkracuje na: „"Pište takové programy, které dělají jen jednu věc a dělají ji dobře."“

Eric Raymond.

Eric S. Raymond, shrnul ve své knize "The Art of Unix Programming", filosofii Unixu jako široce užívaný KISS princip („"Zachovej to jednoduché, hlupáku!"“) Sestavil také sérii pravidel pro psaní programů:

Mike Gancarz: Filosofie Unixu.

V roce 1994 Mike Gancarz (člen týmu, který navrhl X Window System), spojil své zkušenosti z Unixu a z debat s ostatními programátory a lidmi z ostatních oborů závisejících na Unixu, aby nakonec přišel s "Filosofií Unixu", kterou shrnul do devíti stěžejních bodů:

Horší je lepší.

Richard P. Gabriel podotknul, že stěžejní výhodou Unixu je skutečnost, že je postaven na filosofii, kterou označil jako „horší je lepší“, kdy jsou implementace a jednoduchost rozhraní důležitější než ostatní vlastnosti — včetně správnosti, konzistence a úplnosti. Gabriel tvrdí, že tento model vyniká klíčovými evolučními výhodami, přestože zpochybňuje kvalitu některých výsledků.  Jako příklad můžeme uvézt monolitické jádro Unixu. Pokud je signál odeslán procesu, který je dlouhodobě blokován aktivním vstupem/výstupem v jádře, co by se se signálem mělo stát? Měl by být pozdržen, třebaže na dlouhou dobu (možná donekonečna), než vstup/výstup skončí? Odesílatel signálu by nemohl být ukončen, dokud běží proces v privilegovaném módu, s citlivými daty v zásobníku. Měl by kernel zrušit systémové volání a uložit ho, aby ho později znovu vyvolal, za předpokladu, že se odesílatel signálu je úspěšně ukončen?  V těchto případech upřednostňovali Ken Thompson a Dennis Ritchie jednoduchost nad dokonalostí. Unixový systém čas od času ukončí systémové volání předčasně a vrátí chybu, která říká, že nic neudělal - „Přerušené systémové volání“, v dnešních systémech chyba č. 4 (codice_1). Systémové volání je samozřejmě přerušeno, aby mohl být obsloužen chybový signál. Tato situace může nastat jen u několika dlouho trvajících systémových volání, jako jsou codice_2, codice_3, codice_4 nebo codice_5. Výhodou je, že díky tomu je systém I/O mnohem jednodušší k návrhu a pochopení. Drtivá většina uživatelských programů nebyla vůbec ovlivněna vzhledem k tomu, že neobsluhují jiné signály než codice_6 nebo Control-C, při jejichž volání by byly okamžitě ukončeny. U zbylých několika programů — jako například shell nebo textové editory, které reagují na jednotlivé stisky kláves — lze systémová volání obalit tak, aby byla znovu odeslána v případě codice_1 chyby. Tím byl tento problém vyřešen jednoduchým způsobem.

Filosofie Unixu je soubor kulturních norem a filosofických přístupů k vytváření softwaru, založený na zkušenostech předních vývojářů operačního systému Unix.


Historie.

Začátkem léta roku 1630, postihla Benátky vlna moru a do roku 1631 zabila téměř třetinu obyvatel. Ve městě zemřelo 46 000 obyvatel a v lagunách byl počet ještě mnohem vyšší (okolo 94 000 obyvatel). Opakované zobrazení svátosti, jakožto i modlitby a průvody ke kostelům zasvěceným svatému Rochu a svatému Lorenzu Giustiniani, v zastavení epidemie moru nepomohly. Když byl architekt Palladio požádán, aby navrhl kostel Il Redentore, jakožto architektonickou odezvu na předchozí útok moru (v letech 1575–76), Benátský senát rozhodl dne 22. října 1630, že bude postaven nový kostel. Neměl být věnován jen "moru" nebo patronovi, ale Panně Marii, která byla pro mnoho důvodů považována za ochránce Republiky.  Bylo také rozhodnuto, že senát navštíví kostel každý rok. Dne 21. listopadu se každoročně slaví "Svátek obětování Panny Marie", známý jako "Festa della Madonna della Salute. "Je to oficiální městský průvod, který vede od baziliky svatého Marka ke kostelu "Salute" a symbolizuje vyjádření díků za vysvobození města od moru. Průvod vedl Canálem Grande přes speciálně postavený pontonový most a dodnes je významnou událostí v Benátkách.  Touha vytvořit vhodný památník na místě, které je snadně přístupné od náměstí Svatého Marka, vedla senátory k výběru současného místa z osmi dalších možností. Umístění bylo částečně vybráno vzhledem k jeho poloze ke kostelu San Giorgio Maggiore, k bazilice svatého Marka a ke kostelu Il Redentore, se kterými tvoří oblouk. Kostel "Salute", jenž je symbolem zbožnosti města, se nachází v těsné blízkosti celního domu (nebo taky jinak zvaně Dogana da Mar), jenž je symbolem námořního obchodu. Pravděpodobně to byli diplomat Paolo Sarpi a dóže Nicolo Contarini, kdo sdíleli záměr propojit kostel s řádem, který je méně úzce spojen s patriarchátem, a to s řádem "Otcové Somascáni". Tento řád, který byl založen poblíž města Bergamo benátským šlechticem Jeronýmem Emilianim, byl později vyzván, aby spravoval kostel.  O návrh budovy se konala soutěž. Z jedenácti přihlášených (včetně návrhů od Alessandra Varotariho, "Mattea Ignoliho", a "Bertea Belliho"), byly do závěrečného kola vybrány pouze dva. Nakonec byl pro návrh nového kostela vybrán architekt Baldassare Longhena. Kostel byl dokončen roku 1681, rok před Longhenovou smrtí. Ostatní návrhy, které se dostaly do finále soutěže, byly od Antonia Smeraldiho a Zambattisty Rubertiniho. Původní návrhy "Bertea Belliho" a "Smeraldiho "byly konvenční protireformační lineární kostely, připomínající kostely Il Redentore a San Giorgio Maggiore, zatímco návrh od Varotariho byla povrchní geometrická abstrakce. Longhenův návrh byl konkrétní architektonický plán, s podrobnými plány stavby a jejích nákladů.  Napsal k tomu:  ""Vytvořil jsem kostel ve tvaru rotundy, nový vynález, jenž není původem z Benátek, hodnotné dílo, jenž je mnohými obdivováno. Tento kostel, majíce tajemství oddanosti, jest zasvěcen blahoslavené Panně Marii. Přimělo mě to k zamyšlení, bůh mi propůjčil malý talent, abych vybudoval tento kostel... ve tvaru koruny"."  Později napsal v memorandu:  ""V prvé řadě je to dílo Panny Marie, které nikdo dosud nespatřil, kuriózní, hodnotné a krásné, vyrobené do tvaru kulatého monumentu, který nikdy nikdo neviděl, ani nikdo předtím nevymyslel, a to ani mnoho hlav dohromady, natož jedna. V jiných kostelech v tomto nejklidnějším městě udělali architekti chybu, stejně jako můj konkurent Antonio Smeraldi, a to, že byli skoupí na novou myšlenku.""  I přestože je v mnoha směrech Kostel "Salute" originální, stále ukazuje vliv Palladijského klasicismu a benátské kopule. Benátský senát hlasoval (66 hlasy pro, 29 proti a 2 hlasy se zdržely hlasování) ke schválení návrhu 26letého Longheny. Zatímco Baldassare Longhena viděl stavbu ve tvaru koruny, dekorativní kruhová stavba vypadá spíše jako relikviář, ciborium nebo vyšperkovaný převrácený kalich, který chrání zbožnost města.

Exteriér.

Kostel "Salute" je obrovská, osmiboká stavba se dvěma kopulemi a dvěma malebným zvony, nacházejícími se v zadní části. Kostel je postavený na platformě vyrobené z 1,000,000 dřevěných kůlů. Je postaven z "Istrijského kamene" a z "marmorina" (cihla pokrytá mramorovým prachem). Na vrcholu štítu stojí socha Panny Marie, která vládne kostelu, a jejíž socha zde byla postavenana její poctu. Fasáda je zdobená postavami svatého Jiří, svatého Theodora, evangelistů, proroků a Júdity s hlavou Holofernes.

Fasáda.

Hlavní fasáda je bohatě zdobená sochami čtyř evangelistů, jenž jsou v poslední době přisuzovány sochaři Tommasovi Ruesi:

Interiér.

Zatímco vnější výzdoba kostela a jeho umístění zaujmou oko pozorovatele, vnitřní konstrukce je sama o sobě pozoruhodná. Osmiboký kostel se podobá Byzantským vzorům, jako je Bazilika San Vitale. Interiér má své architektonické prvky vymezené zbarvením materiálu, a hlavní průčelím s jeho prstencem světců na zábradlí je originální design. Kostel je plný symboliky Panny Marie– velká kopule představuje její korunu, vpadlý interiér její lůno a osm boků kostela představuje osm bodů na její symbolické hvězdě.  Interiér je osmiboký s osmi zářícími kaplemi ve vnější řadě. Tři oltáře vpravo od hlavního vchodu jsou zdobeny výjevy ze života Panny Marie a jsou to díla Lucy Giordana: "Uvedení Panny Marie do chrámu"", "Nanebevzetí Panny Marie "a "Narození Panny Marie". Třetí oltář zleva od vchodu hostí obraz od Tiziana s názvem "Sestup Ducha Svatého".  Barokní uspořádání hlavního oltáře, jenž je navržený Longhenou, ukrývá kultovní byzantskou "Madonu s Dítětem" z 12. nebo 13. století, známou pod řeckým názvem jako "Panagia Mesopantitissa" (což v češtině znamená "Madonna prostředník" nebo "Madonna vyjednavač"). Tato socha pochází z Iraklia z roku 1669, kdy město podlehlo Osmanské říši. Skupina soch na hlavním oltáři, zobrazující k"rálovnu nebes vyhánějící mor "(z roku 1670), bylo divadelní barokní mistrovské dílo vlámského sochaře Josse de Corte. Původně tam byl obraz od Alessandra Varotariho a to obraz Panny Marie držící kostel, který malíř navrhl spolu s jeho architektonickým návrhem.  Tintoretto přispěl do velké sakristie obrazem "Manželství v Caně", který zahrnuje jeho autoportrét. Nejvíce zastoupeným umělcem, jenž přispěl svými díly kostelu, je Tizian, který namaloval oltářní obraz ze sakristie s názvem "Korunovace svatého Marka se svatým Kosmou, Damiánem, Šebestiánem a Rochem", Namaloval také stropní malby "David a Goliáš", "Abraham a Isaac" a "Kain a Ábel", a osm tond církevních otců a evangelistů. Vše se nachází ve velké sakristii, a obraz "Letnice" se nachází v průčelí kostela.

Vliv.

Kostel měl velký vliv na soudobé architekty bezprostředně po jeho dokončení. Mezi stavby vybudované podle vzoru kostela "Salute" patří svatyně v Gostyni, postavená Jerzym Catenazzim, Janem Catenazzim, a Pompeem Ferrarim mezi léty 1675-1728.  V roce 1959 byl kostel předmětem návrhu architekta Johna Pipera, jenž později upravil jako textilní design firmy Arthur Sanderson & Sons.  Plány Rotundy Xewkija byly taktéž inspirovány kostelem Santa Maria della Salute, ale ve větším měřítku.

Santa Maria della Salute, obecně známý jako Salute, je kostel a bazilika římsko-katolické církve a nachází se v části Punta della Dogana ve čtvrti Dorsorudo v Benátkách v Itálii.


Historie.

Původní opevnění bylo postaveno na místě římského a později vizigótského osídlení. První prvky palácového opevnění začalo toto místo nést po dobytí Sevilly Araby v roce 712; ti již od roku 720 využívali toto místo jako sídlo svých vládců. V roce 884 přispěla pevnost k odražení vikinské invaze do města.  Původní muslimský palác pochází ze stejného období, jako granadská Alhambra. Mezi 11. a 13. stoletím byl palác dále rozšiřován a opevňován Almohady.  Po dobytí Sevilly Ferdinandem III. v roce 1248 se z paláce stala královská residence. Jeho syn Alfons X. uskutečnil první přestavby, když roku 1254 přikázal postavit tří velké gotické sály. V roce 1364 se Petr I. Kastilský rozhodl vybudovat tzv. "Palcio Mudejar", který se stal prvním palácem kastilského krále, který nebyl chráněn opevněním jako tomu je u hradu. Tento palác si dodnes zachovává svůj vzhled ve styl mudejárské architektury a stále udivuje svojí ornamentální bohatostí. Roku 1366, právě když byl nový palác dokončován, vypukla občanská válka, v které se proti Petrovi I. postavil jeho nevlastní bratr Jindřich Trastámara a která skončila Petrovou smrtí roku 1369. Palác Petra I. je považován za nejkomplexnější ukázku mudejárské architektury ve Španělsku.  Během historie se alcázar stal dějištěm mnoha událostí spojených se španělskou korunou. Roku 1477 do Sevilly přijela Katolická Veličenstva a využila alcázar jako místo svého pobytu. O rok později, 14. června 1478, se v paláci narodil jejich druhý syn, princ Jan. V roce 1526 se v alcázaru uskutečnia svatba Karla V. s jeho sestřenicí Isabelou Portugalskou. V roce 1729 se v paláci narodila infantka Marie Antonie, dcera Filipa V. Ten do města přijel, aby zde dohlédl na podpis sevillské smlouvy, která ukončila anglo-španělskou válku (1727-29).  Kvůli francouzské intervenci do Španělska se do alcázaru v roce 1823 uchýlila královská rodina v čele s Ferdinandem VII. Rodina v paláci sídlila dva měsíce, během nichž alcázar sloužil jako královská residnce.  Dekretem z 22. dubna 1931 vláda druhé španělské republiky, na návrh ministra financí Indalecia Prieta, postoupila alcázar a jeho zahrady městu Seville.

Zahrady.

Všechny paláce Al-Andalusu měly rozsáhlé zahrady s ovocnými stromy, širokou škálou vonných rostlin, ale zároveň poskytovaly i jídlo pro obyvatele paláce. Kromě toho měly zahrady i estetickou funkci. V zahradách se vždy nacházela voda v podobě zavlažovacích kanálů, fontán, vodních nádrží a bazénků.  Zahrady připojené k sevillskému alcázaru prodělaly řadu změn. V 16. století, během vlády Filipa III., italský architekt Vermondo Resta zahrady upravil ve stylu italského manýrismu. Resta je zodpovědný za stavbu "Galeria de Grutesco", kdy proměnil starou muslimskou zeď v lodžii, z které je možno palácové zahrady obdivovat.

Alcázar v Seville je název královského paláce v městě Sevilla ve španělském autonomním společenství Andalusie. Jednalo se původně o maurskou pevnost, která byla postavena Almohady. Palác proslul jako jeden z nejkrásnějších v celém Španělsku a je považován za jednu z nejvýznačnějších ukázek mudejarské architektury na Pyrenejském poloostrově. Nejvyšší patra alcázaru jsou dodnes využívána královskou rodinou jako její oficiální residence v Seville; díky tomu je alcázar nejstarším stále užíváným královským palácem v Evropě. Pro svou kulturní hodnotu byla celá stavba v roce 1987 přiřazena ke světovému dědictví, a to spolu s katedrálou a indickým archivem v témže městě.


Historie.

V roce 1260 pověřil vládce mongolské říše Kublajchán (1215–1294) tibetského mnicha Čhögjela Phagpu, aby vytvořil nové písmo. Mělo nahradit mongolské písmo, přičemž nové písmo mělo být využitelné jak pro mongolštinu, tak pro další jazyky mongolské říše: čínštinu, tibetštinu a ujgurštinu. Tak vznikla v roce 1269 abugida pojmenovaná po svém vynálezci „phagpa“ nebo podle tvaru liter „kvadrátní písmo“ ( / дөрвөлжин бичиг). Ačkoli byla založena na tibetském písmu, byla psána shora dolů po vzoru mongolského písma.  Ačkoli vládce mimo jiné podporoval výuku písma na školách, nikdy se nestalo mezi obyvateli říše široce užívané. Jeho užívání se omezovalo na oficiální dokumenty, většina lidí pokračovala v používání svých starších písem. Po pádu dynastie Jüan v roce 1368 phagpa přišla i o svoji oficiální podporu.  Písmo phagpa však nikdy úplně nezmizelo. V Tibetu se stále používá jako pečetní písmo, pro nápisy na stěnách tibetských klášterů a pro nápisy na mincích.

Formy písma.

U písma phagpa lze rozlišit tři formy.  Standardní písmo bylo používáno hlavně v tištěných dílech. Vyznačuje se relativně kulatými tvary. Vedle něho bylo také pečetní písmo. To na rozdíl od standardního písma bylo zcela hranaté, provedení potom připomíná labyrint. To bylo používáno na oficiálních pečetích.  Písmo, které se dnes používá v Tibetu, se vyvinulo ze pečetního písma, ale používá se jak pro pečeti, tak pro tištěná díla.

Korpus.

Protože písmo phagpa nezískalo příliš širokou oblibu, je stávající korpus z doby dynastie Jüan obvykle omezeno na oficiální dokumenty.  Většina textů písma phagpa je psána v čínštině, přičemž text je většinou dvěma písmy, čínskými znaky a phagpou. Jedná se většinou o císařské edikty, bankovky, mince a pečeti. Mezi nejdůležitější práce ve písmu phagpa patří mimo jiné 蒙古 字 韻 "Mĕnggŭ Zìyùn", slovníku rýmů pro 9 000 čínských znaků, který používá písmo phagpa jako přepis. Také lze nalézt několik textů v mongolštině zapsaných písmem phagpa, i zde se vesměs jedná o úřední dokumenty. Texty v tibetštině nebo ujgurštině z doby dynastie Jüan jsou velmi vzácné.

Princip fungování.

Stejně jako v případě tibetského písma je phagpa tzv. abugida. To znamená, že všechny souhlásky mají inherentní vokál "a". Pokud je ve slabice jiný samohláska, značí se to samohláskovými znaky, které jsou vždy psány po odpovídající souhlásce. Znamení samohlásky kromě "a" mají různé formy v závislosti na tom, zda jsou na začátku nebo po souhlásce.  Stejně jako mongolské písmo je phagpa psána shora dolů ve sloupcích zleva doprava. Znaky se navzájem spojují stejně jako v mongolském písmu. Znaky písma phagpa jsou sloučeny do slov oddělených mezerou.

Unicode.

Písmo phagpa je kódováno od Unicode 5.0 v rozsahu U + A840 až U + A877.

Phagpa, také "'Phags-pa" (, tj. kvadrátní písmo), je abugida vytvořená lámou Čhögjalem Phagpou během vlády dynastie Jüan, přičemž bylo navrženo tak, aby se s ním mohly zapisovat všechny jazyky mongolské říše. Během dynastie Jüan se těšilo široké státní podpoře, mimo oficiální užití se ale příliš nerozšířilo a po pádu dynastie užívání téměř zmizelo, pouze v Tibetu se stále v modifikované podobě užívá.


Vznik.

Pojem „obec“ se začal užívat od 13. století (viz Čtvrtý lateránský koncil), kdy byli Židé nedobrovolně nuceni žít odděleně od křesťanského obyvatelstva v tzv. ghettech a tyto územní celky pak skutečně tvořily uzavřenou obec - "kehilu". Ta byla téměř nezávislá v otázkách vnitřní správy (např. zasedal rabínský soud, který měl soudní pravomoc, nezávislá v oblasti některých řemesel, např. souvisejících se stravováním). Ve většině zemí byli Židé vlastněni jako majetek a kontrolováni přímo panovníkem, nepodléhali proto alespoň teoreticky místním soudům. V určitých dobách a oblastech byla Židům udělena i rozsáhlá autonomie, jak právní, tak majetková (např. ve středověkém Španělsku nebo v Polsku a tzv. Pásu osídlení. Institut obce přetrval v modifikované podobě i zrušení ghett na území českých zemí v roce 1781 až dodnes.

Novodobý význam.

Po zrušení ghett v druhé polovině 18. století bylo Židům dovoleno se svobodně stěhovat do křesťanských částí měst, vykonávat jiná zaměstnání, vlastnit půdu atp., zároveň ale židovským obcím byla odebrána soudní pravomoc a zanikla řada institucí s obcemi dříve spojených (např. Bejt din) nebo bylo jejich pole působnosti velmi omezeno, většinou pouze na otázky náboženské a týkající se rituálního práva, nikoli na otázky civilní a trestní, ve kterých židovské obce podléhaly stejně jako ostatní církevní organizace občanskému zákonu. Z tohoto důvodu byla ustanovena náhrada, tzv. židovská náboženská obec (ŽNO), která dále působila v daném místě a starala se zejména o náboženský život obyvatel té které obce (teď již ve smyslu residenčním).

Struktura obce.

V České republice je židovská obec fixována vždy na konkrétní oblast, ve které působí. Obec má svou vlastní právní subjektivitu a její hlavou je předseda. Některé obce mají rabína, většina nikoli. Pokud je rabínů a fungujících synagog v daném městě více, je volen vrchní rabín. V České republice se toto týká pouze Prahy, která je jediným městem, kde se nachází více než jedna fungující synagoga. Nemá-li židovská obec žádného rabína, vykonává jeho funkce vrchní zemský rabín, případně jeho zástupce.

Židovské obce v Česku.

Před druhou světovou válkou a holocaustem bylo na území dnešní ČR úředně evidováno 153 židovských náboženských obcí, z nichž po osvobození roku 1945 byla nemnohými přeživšími koncentračních táborů obnovena zhruba jedna pětina, zejména ve větších městech (např. České Budějovice, Kolín, Česká Lípa, Hradec Králové, Pardubice, Mariánské Lázně, Jihlava, Kroměříž, Prostějov aj.). Velká většina z nich však pro rapidní úbytek členů vlnou asimilace a emigrace (po 1948 a po 1968) v následujících třech dekádách opět zcela zanikla.  Ve většině případů tak jediným hmatatelným pozůstatkem dnes zůstávají desítky opuštěných synagog a židovských hřbitovů, ve výjimečných případech i např. židovské radnice, školy či rabínské domy (Kroměříž, Třebíč, Boskovice, Mikulov, Úštěk, Kolín, Březnice, Česká Lípa aj.). O ty se dle svých možností starají doposud existující židovské obce, viz níže, v mnoha případech byly stavby adaptovány a slouží dnes jinému, než původnímu účelu. Např. jako kostel (Třebíč, Lipník n. Bečvou, Kutná Hora, Uhlířské Janovice, Karlín), galerie (Rakovník, Hranice na Moravě, Břeclav), městská knihovna (Uherské Hradiště, Jevíčko), archiv (Golčův Jeníkov, Smíchov), rekreační objekt (Mořina) či např. školka (Velvary), policejní stanice (Slaný) nebo cukrárna (Kralupy nad Vltavou).  Podle posledního sčítání obyvatel mají židovské obce v Česku kolem 3000 členů (více než polovinu tvoří členové pražské židovské obce). Toto číslo odpovídá údaji uváděnému Federací židovských obcí v ČR, nemusí však zahrnovat všechny občany splňující kritéria pro přijetí do židovských obcí. Celkový počet Židů v Česku se odhaduje zhruba mezi 5000 a 20000. V Česku je deset fungujících židovských obcí:  Kromě těchto obcí existují i další spolky, které se zaměřují na náboženskou činnost, avšak nejsou formálně vymezeny jako židovské obce. Některé z nich jsou začleněny do struktury Federace židovských obcí v ČR jako tzv. "přidružené organizace".

Jiné židovské organizace.

O ostatní, např. kulturní vyžití se staraly různé židovské kulturní a sportovní organizace, kterých bylo – zejména do druhé světové války – velmi mnoho. Za zmínku stojí např. Makabi, ŽSK Hagibor, Hakoach aj. Jednou z nejaktivnějších židovských organizací v Česku po roce 1989 je dnes Česká unie židovské mládeže (ČUŽM), která pořádá náboženskou, vzdělávací a kulturní činnost, výlety, semináře, přednášky a promítání filmů s židovskou tématikou. ČUŽM také zavedla do českého veřejného prostoru například projekty Stolpersteine nebo Jom Ha'šoa.

Židovské obce ve světě.

V západním, především anglosaském prostředí je struktura obcí odlišná. Základní a nejmenší jednotkou není město, ale kongregace, sdružená kolem jedné synagogy. Kongregací může být v jednom městě celá řada a mohou patřit k různým formám judaismu, od ortodoxní, přes konzervativní, až po liberální. Kongregace se většinou podle své příslušnosti ke směru sdružují do dalších zastřešujících organizací, v USA je to např. United Synagogues of America nebo Rabbinical Assembly of America. Nejvyšší organizací amerických obcí všech denominací je American Jewish Congress – Americký židovský kongres, evropských pak European Jewish Congress – Evropský židovský kongres. Nejvyšší světovou organizací zastřešující veškeré židovské obce, komunity a kongregace ve světě je World Jewish Congress – Světový židovský kongres.

Židovská obec ( "kehila," starší aškenázská výslovnost "kile") je podle právního řádu České republiky evidovaná právnická osoba založená náboženskou organizací. Židovská obec je nejmenší správní jednotkou židovské komunity v zemi, sdružuje občany židovského vyznání nebo židovského původu (viz Kdo je Žid) v daném městě a přilehlých oblastech a zajišťuje řádný chod života svých členů v záležitostech náboženských, kulturních a sociálních. Zastřešující náboženskou organizací („církví“) je Federace židovských obcí v ČR (FŽO).


Mládí.

Virginie Satirová se narodila 26. června 1916 ve Wisconsinu na statku, jako nejstarší z pěti dětí Oscara Alfreda Reinnarda Pagenkopfa a Minnie Happe Pagenkopfové. V pěti letech málem podlehla prasklému slepému střevu, který její matka jako stoupenkyně Křesťanské vědy nechtěla léčit tradiční medicínou. Otec si vynutil převoz dítěte do nemocnice, kde zůstalo několik měsíců a malá Virginie se rozhodla stát se "detektivem dospělých." Otec byl alkoholik; později vzpomínala, že si už tehdy všimla, že se v rodinách odehrávalo pod povrchem více věcí, o kterých se nemluvilo. Zvídavé dítě se naučilo číst ve třech letech a v pěti mělo přečtenou celou malou knihovnu místní jednotřídky. V jejích pozdějších teoriích o duševním růstu a potřebě vhodných psychologických podmínek se obráží její dětské pozorování přírody na statku.  Rodina třináctileté Virginie se přestěhovala v roce 1929 do Milwaukee, aby jí umožnila studium na střední škole a v roce 1932 na učitelském ústavu (dnes University of Wisconsin–Milwaukee). Po absolutoriu pracovala několik let jako učitelka a zkušenosti zúročila při pozdějším vzdělávání dalších terapeutů.  V roce 1941 se vdala za Gordona Rogerse, vojáka na dovolené. Manželství bylo rozvedeno v roce 1949. Druhé manželství uzavřela v roce 1951 s Normanem Satirem, se kterým adoptovali dvě dcery. I toto manželství skončilo rozvodem v roce 1957.

Terapeutická praxe.

Za další obor studia si vybrala sociální práci a od roku 1951 pracovala soukromě s rodinami, od roku 1955 v Institutu psychiatrie v Illinois, kde ovlivnila i ostatní terapeuty, aby se při práci s jednotlivými pacienty zaměřovali na jejich rodiny. Na konci 50. let se přestěhovala do Kalifornie, kde spolu s dalšími založila Mental Research Institute v Palo Alto. V roce 1962 získali grant na první výcviky v rodinné terapii; Satirová byla ředitelkou výcviků. Jedním z jejích tehdejších zjištění s dalekosáhlými důsledky pro praktickou psychologii bylo, že problém, se kterým klient přichází do terapie, je zřídkakdy skutečným problémem. Problémem je způsob zvládání a Satirová identifikovala čtyři stresové způsoby zvládání, které jsou společné všem lidem: usmiřování, vinění, rušení a racionalizace. Pátým je kongruence. Popsala také, jak nízká sebeúcta ovlivňuje mezilidské vztahy. Její sochání mezilidských vztahů a model rodinné rekonstrukce, která pracuje se čtyřmi generacemi klientovy rodiny jsou předchůdci systemických konstelací Berta Hellingera. Do terapií začleňovala poetické meditace, které zapojují pravou mozkovou hemisféru. Vytvořila "Satiriánský model", který vede k osobnostnímu růstu a zlepšení komunikačních schopností. Věřila, že prožitková terapie je intenzívní duchovní zkušenost a cesta k vnitřnímu Self. Duši popsala metaforou ledovce, ze kterého je nad hladinou vidět jen malá část - naše chování a způsob zvládání bolesti. Pod nimi jsou uložené další úrovně: pocity, pocity z pocitů, vnímání, očekávání, touhy a bytostné Já. Čím hlouběji v ledovci terapeut pracuje, tím hlubší a trvalejší jsou změny a uzdravení. Terapeut pomáhá a vede lidi k tomu, aby byli schopni přijmout své pocity a bolest a také přijali vlastní prožitky a zkušenosti. Po přijetí negativních pocitů jsou schopni dále rozvíjet svůj osobní potenciál.

Odkaz.

Virginie Satirová je zakladatelkou americké rodinné terapie a humanistické psychologie. Prostý jazyk jejích knih a jednoduše lidské praktické postupy terapie přispívají k její popularitě. V rozsáhlé anketě časopisu Psychotherapy Networker mezi tisíci amerických terapeutů, kdo nejvíce ovlivnil podobu současné psychoterapie, se umístila na pátém místě a jako první žena. V Kanadě vychází od roku 2007 The Satir Journal věnovaný satirovské transformační systemické terapii a od roku 2013 pak i Satir International Journal.  Charismatická osobnost Satirové přitahuje pozornost i po smrti a na její hrob v Crested Butte v Coloradu musí být doplňovány oblázky růženínu, které si poutníci odnášejí na památku.

Instituty.

Výuce její terapeutické techniky se věnují její žáci sdružení v americkém a kanadském institutu. Pozoruhodné je působení kanadského institutu, který v Číně vyškolil desetitisíce terapeutů. Virginie Satirová navštívila v roce 1979 a 1987 Československo, kde její štafetu převzala Olga Holubová (1948-2002). Dnes existují dva samostatné Instituty Virginie Satirové pro Slovenskou a Českou republiku, které pořádají akreditované psychoterapeutické výcviky.

Dílo.

Svou první knihu Společná terapie rodiny vydala v roce 1964 a vychází ze skript, která napsala pro studenty Mental research Institute v Palo Alto. Její reputace rostla s každou další knihou a Satirová cestovala a vyučovala po celém světě. Časopis Time shrnul v roce 1985 její vystoupení slovy, "Zaplní jakoukoliv posluchárnu." K dispozici jsou kromě rozhovorů i anotovaná videa její terapeutické práce.

Virginia Satirová (26. června 1916, Neillsville, Wisconsin, USA - 10. září 1988, Kalifornie, USA) byla americká sociální pracovnice, psycholožka a terapeutka, autorka metod pro zkvalitňování komunikace v rodinách i v organizacích. Je označována za "matku rodinné terapie". Na základě své praxe vytvořila Model růstu k účinné psychoterapeutické práci.


Historie.

Nelahozeves byla obydlena už od mladší doby kamenné. Dokazují to početné archeologické nálezy zejména ze sousední kralupské čtvrti Lobeč, z Lešan i z Hleďsebi. Nejstarší dochovaná písemná zpráva o Nelahozevsi pochází z roku 1352. Původně náležela Nelahozeves českému knížeti a později pražské kapitule, od níž přešla v husitských dobách znovu pod panovníkovu komoru. Roku 1469 ji dal král Jiří z Poděbrad svému rádci Řehořovi z Heimburka, později mu byla odňata.  Poté se stala předmětem sporů mezi církvemi a světskými vlastníky – až v letech 1544–1558 získal tvrz, poplužní dvůr i ves s mlýnem postupně pan Florián Gryspek z Gryspachu (1504–1588) a roku 1553 začal budovat zámek. Vybudoval zde velkou knihovnu a obrazárnu. V budování pokračoval jeho syn Blažej Gryspek z Gryspachu, který kolem roku 1613 dovršil stavbu zámku zhruba do konečné podoby. Po své smrti v roce 1620 však zanechal panství zadlužené, takže je roku 1623 koupila Polyxena z Lobkovic.  Celkem to bylo deset vsí, které ve třicetileté válce potom značně utrpěly zejména od Švédů, avšak ve druhé polovině 17. století byly dány hospodářsky do pořádku. V majetku Lobkoviců zůstala Nelahozeves jako fideikomisní (od roku 1677) až do rozpadu feudalismu v roce 1848, resp. jako samostatný velkostatek až do poloviny 20. století, tj. i po pozemkové reformě z doby první republiky.  Od roku 1845 zde byla ve výstavbě železniční trať z Prahy na sever, pravidelná doprava na ní začala fungovat na jaře 1851. Velký význam pro obec měla v minulých staletích řeka Vltava, která sloužila jako dopravní tepna. Vzhledem ke zvýšené poloze netrpěla Nelahozeves zpravidla vůbec povodněmi, ze kterých jako největší je nutno připomenout záplavy z let 1784, 1845 a 1890. Regulace řeky byla uskutečněna kolem přelomu 19. a 20. století, intenzivní lodní doprava se rozvinula až ve 20. století.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Nelahozeves "(přísl. Hleďsebe, 1007 obyvatel, poštovní úřad, telefonní úřad, telegrafní úřad, katol. kostel, sbor dobrovolných hasičů)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hydroelektrárna, 2 holiči, 3 hostince, klempíř, kolář, 3 kováři, výroba kovového zboží, krejčí, mechanik, 2 obuvníci, výroba okras na vánoční stromky, 3 obchody s lahvovým pivem, pokrývač, porodní asistentka, rolník, sadař, 6 obchodů se smíšeným zbožím, 3 švadleny, tesařský mistr, trafika, truhlář, obchod s uhlím, velkostatek Lobkowitz, 2 zahradnictví, 3 zámečníci.  Ve vsi Lešany "(407 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 hostince, kovář, půjčovna mlátiček, obuvník, pekař, 2 pískovny, 3 rolníci, 4 obchody se smíšeným zbožím, švadlena.  V obci Podhořany nad Vltavou "(241 obyvatel, Dětský domov, samostatná obec se později stala součástí Nelahozevse)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dřívím, 2 hostince, kovář, výroba mazadel Zinecker, 4 rolníci, 2 řezníci, sadař, obchod se smíšeným zbožím, stavitel, trafika, 2 obchody s uhlím.

Geologie.

Nelahozeves je tvořena plasticky modelovanou kotlinou, která se svažuje od západu k Vltavě z velvarské pláně (asi 270 m nad mořem). Geologicky tvoří katastr současné Nelahozevsi převážně masivy druhohorního křídového útvaru (cenoman, turon), zpod čtvrtohorních nánosů tu vystupují na povrch rozmanité pískovce a opuky, těžené a vyvážené odtud pro svou vynikající kvalitu už ve středověku. Starší prvohorní permokarbon se nalézá většinou v nevelké hloubce pod křídou, jak to v minulém století dokazovalo zejména dolování kamenného uhlí u železničních tunelů a v Lešanech.

Průmysl.

Na okraji obce se nachází centrální tankoviště ropy pro celou Českou republiku, které je postaveno ve vytěžené pískovně. Proudí sem ropa z ropovodů Družba a Ingolstadt. Celková kapacita nádrží činí 1 550 000 m3 ropy. Tankoviště se skládá ze 16 nádrží, šest z nich má kapacitu 125 000 m3. Jedná se o hlavní skladové zásoby ropy České republiky.  V obci se nachází velká výrobna PTZ Nelahozeves, tedy Povltavských tukových závodů, od roku 1993 patřících české pobočce nadnárodní společnosti Unilever. Továrna vznikala od třicátých let 20. století, vyráběly a vyrábí se zde pokrmové tuky – např. Hera, Perla atd. Od názvu obce je odvozena značka mýdla Nela, které se zde vyrábělo.  Továrna PTZ Nelahozeves byla uzavřena k 1. červnu 2010 společností Unilever. Výroba byla přesunuta do Polska a Rumunska o práci přišlo 650 lidí. Dne 1. srpna 2011 prodal Unilever továrnu výrobci navlhčených ubrousků společnosti WET Wipes International s.r.o. Ke konci roku 2012 odkoupil továrnu nový majitel společnost NESALUKA a průmyslový areál nese nové jméno INDUSTRIAL PARK NELAHOZEVES.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2012

Místní spolky.

V obci je několik spolků, které zde významnou měrou ovlivňují sportovní a kulturní činnost. Kromě fotbalových klubů TJ Viktoria PTZ a TJ Dynamo Nelahozeves, myslivců a ekologů z OSN (Občanské sdružení Nelahozeves) jsou zde již od roku 1909 hasiči, kteří se v obci velmi aktivně angažují zejména v kulturní, společenské, sportovní a výchovné oblasti.

Obec Nelahozeves (něm. "Mühlhausen an der Moldau") leží ve středních Čechách v okrese Mělník 22 km vzdušnou čarou na sever od Prahy. Je známá jako rodiště hudebního skladatele Antonína Dvořáka. Má obyvatel a cca 700 domů. Rozkládá se na levém břehu Vltavy, která zde dosahuje výšky 170 m. nad mořem. Kromě původní vsi obec sestává ještě ze sousedních Podhořan, dvou dílů Hleďsebi a Lešan. Celek zaujímá plochu 1432 hektarů. V minulých dobách k Nelahozevsi patřívaly Strachov a Lobeček na protější straně řeky.


První období Fontainebleau školy (od roku 1531).

V roce 1531 byl florentský umělec Rosso Fiorentino, který v roce 1527 ztratil většinu svého majetku během Sacco di Roma, pozván králem Františkem I. do Francie. Rosso zahájil rozsáhlý dekorativní program pro zámek Fontainebleau. V roce 1532 se připojil další italský umělec Francesco Primaticcio z Bologny. Rosso zemřel ve Francii v roce 1540. Na radu Primaticcia byl v roce 1552 pozván do Francie Františkovým synem Jindřichem II. umělec Niccolò dell'Abbate z Modeny. I když byli pozváni hlavně na práci v zámku Fontainebleau, byli tito umělci zváni, aby vytvořili umělecká díla pro jiné šlechtické rodiny té doby a byli hodně váženi a dobře placeni. Práce této "první školy Fontainebleau" jsou charakterizovány rozsáhlým používáním štuku, obrazových rámů, fresek, s komplikovaným (a často tajemným) systémem alegorií a mytologické ikonografie. Renesanční dekorativní motivy jako "grotesques" (podivné, tajemné, nádherné, fantastické, ale i ohavné, škaredé, neslušné či nepříjemné), "strapwork" (stylizovaná dekorativní ozdoba), "putti" (nahé dítko podobné amorku, obvykle bez křídel). Tyto prvky jsou užívány běžně, stejně jako určitý stupeň erotiky. Postavy jsou elegantní a ukazují vliv technik italského manýrismu Michelangela, Raffaela, a zejména Parmigianina. Primaticcio byl také vyzván k vytvoření kopií antických soch, čímž se rozšířil vliv školy i na klasické sochy. Mnoho z prací Rossiho, Primaticcia a Niccolò dell'Abbate nepřežilo; části zámku byly upravovány v různých obdobích. Díla těchto umělců byla reprodukována jako tisky či lepty, které byly zřejmě původně vytvořeny v samotném Fontainebleau a později v Paříži. Tak se styl šířil z Francie i za hranice a zachovalo se tím i několik prací, které by jinak nepřežily. Manýristický styl školy Fontainebleau ovlivnil francouzské umělce jako byl malíř Jean Cousin starší, sochaře Jeana Goujona a Germaina Pilona a v menší míře portrétistu Françoise Cloueta, syna Jeana Cloueta.

Výtvarná dílna.

Ačkoli neexistuje jistý důkaz, většina učenců se shodla na tom, že v paláci Fontainebleau byla výtvarná dílna, která reprodukovala návrhy umělců a jejich práce v paláci, stejně jako jiné kompozice, které vytvořili. Nejproduktivnější tvůrci byli Léon Davent, Anthony Fantuzzi a Jean Mignon, následovaný "tajemným" umělcem známým z jeho monogramu jako "Mistr IsemV". Je pravděpodobné, že dílna byla aktivní nejpozději v letech 1542 až 1548. V březnu roku 1547 král František I. zemřel, financování paláce skončilo a škola se rozptýlila. Cílem dílny bylo šířit nový styl který se vyvíjel v paláci, a to jak do Francie, tak mezi umělce pracující v Itálii. Zda iniciativa přicházela od krále či jiného patrona, nebo od samotných umělců, není jasné. David Landau věří, že Primaticcio byl hnací silou; v roce 1540 se stal ředitelem prací ve Fontainebleau po sebevraždě Rossiho Fiorentina.

Druhé období Fontainebleau školy (od roku 1594).

Od roku 1584 do roku 1594 byl během francouzských náboženských válek zámek Fontainebleau opuštěn. Po svém nástupu na trůn, Jindřich IV. Francouzský provedl renovaci budov Fontainebleau pomocí skupiny umělců: vlámský Ambroise Dubois z Antverp a Toussaint Dubreuil a Martin Fréminet z Paříže. Tito umělci jsou někdy označováni jako "druhá škola Fontainebleau". Jejich pozdní manýristické práce, z nichž mnohé byly ztraceny, pokračují v používání protáhlých a zvlněných forem a přeplněných kompozic. Mnoho z jejich kompozic zobrazuje mytologické scény podle Itala Torquata Tassa a řeckého antického spisovatele Heliodora z Emesu. Jejich styl i nadále ovlivňoval takové umělce v prvních desetiletích 17. století, jako byli Peter Paul Rubens a Caravaggio. Nizozemský a vlámský naturalismus tento styl brzy překonal.

Škola Fontainebleau (kolem 1530 – kolem 1610) byl výtvarný směr, týkající se dvou období umělecké tvorby ve Francii během pozdní francouzské renesance, soustředěné na královský palác ve Fontainebleau, které byly rozhodující pro formování francouzské verze severního manýrismu.


Život.

Albert Cossery se narodil v Káhiře do řecké pravoslavné rodiny syrského původu. Jeho rodiče byli majiteli malých nemovitostí, kteří původně vlastnili půdu v Damiettě. V rozhovoru s libanonským spisovatelem Abdallahem Naamanem v roce 1998 Cossery řekl, že jsou Šavání Egypta. Jeho otec byl ortodoxní řecký rodák z vesnice al-Qusayr, poblíž Homs v Sýrii. Při příjezdu do Káhiry na konci 19. století přijala rodina jméno "Cossery", podle vesnice al-Qusayr, se zjednodušenou výslovností. Cosseryova rodina, stejně jako všechny elity žijící v Egyptě během této éry, byly ve francouzské kultuře dobře ponořené. Ve věku 17 let, inspirovaný četbou Honoré de Balzaca, emigroval do Paříže, aby pokračoval ve studiu, které však nikdy nedokončil. Od roku 1945 až do své smrti roku 2008 žil a psal v Paříži.  Za 60 let svého života napsal pouze osm románů v souladu s jeho filozofií života, ve které "lenost" není zlozvykem, nýbrž formou kontemplace a meditace. Svými slovy: "Tolik krásy na světě, tak málo očí, aby to viděly." Ve věku 27 let vydal svou první knihu "Les hommes oubliés de Dieu" ("The God Forgot"). Během své literární kariéry se stal blízkým přítelem dalších spisovatelů a umělců, jako jsou Lawrence Durrell, Albert Camus, Jean Genet a Giacometti.  Cossery zemřel 22. června roku 2008 ve svých 94 letech.  Jeho knihy, které se vždy odehrávají v Egyptě nebo v jiných arabských zemích, zobrazují kontrast mezi chudobou a bohatstvím, mocným a bezmocným, vtipným, i když dramatickým způsobem. Jeho psaní zesměšňuje marnost a houževnatost materialismu a jeho hlavní postavy jsou převážně tuláky, zloději nebo dandy, které rozvracejí pořádek nekalé společnosti. Jeho romány často obsahují auto-biografické postavy, jako je Teymour, hrdina románu "Uncomplot de Saltimbanques", mladý muž, který místo diplomu v chemickém inženýrství po návratu do svého rodného města vstoupí do neočekávaného intrudu proti úřadům se svými dandy přáteli. Někteří Cosseryho považují za svého posledního skutečného "anarchistu" nebo svobodně myslícího spisovatele západní kultury. A to díky jeho humornému a provokativnímu, i když jasném a hlubokém, pohledu na lidské vztahy a společnost. Jeho styl písma nepodléhá akademickému nebo experimentálnímu přístupu, který z něj činí živého, chytlavého vypravěče, bez nudy ani umělé nejednoznačnosti některých klasických (kteří jsou) nebo avantgardních spisovatelů. Světovost jeho děl je památkou svobody bytí a myšlení proti materialismu, současná posedlost se spotřebou a produktivitou, arogance a zneužívání autority, marnost sociálních formalit a nespravedlnost bohatých vůči chudým.  V roce 1990 získala Cossery cenu Grand prix de la francophonie z francouzské akademie a v roce 2005 cenu Grand Prix Poncetton de la SGDL.  První z jeho knih přeložených do angličtiny jsou "Muži, kteří zapomněli" (nejprve přeložili Harold Edwards z Faruk univerzity, Alexandrie, Egypt, ne Henry Miller, jehož zpráva o Cossery se objevila na pozdějším 1963 City Lights Books vydání, a publikoval ve Spojených státech v roce 1946 Georgeem Leitem Circle Editions of Berkeley), "Dům jisté smrti" (New Directions, 1949), "Lazy Ones" (New Directions, 1952) a "Proud Sheggars" (Black Sparrow Press, 1981).  Tři další z Cosseryových románů jsou od té doby publikovány v angličtině: Anna Moschovakis 'The Jokers (NYRB Classics) a Alyson Waters' A Splendid Conspiracy a Color of Infamy (New Directions). Od roku 2014 zůstává Une ambition dans le desert nepřekládanou do angličtiny.

Dílo.

Filmy.

V roce 1978 byl zfilmován "Les fainéants dans la vallée fertile" řeckým režisérem Nikosem Panagiotopoulosem, přičemž film vyhrál první cenu na Filmovém festivalu v Locarnu a druhou cenu na Filmovém festivalu v Chicagu."

Albert Cossery (3. listopadu 1913 – 22. června 2008) byl egyptský spisovatel narozený ve Francii. Většinu svého života strávil v Paříži a svá díla publikoval pouze ve francouzštině. Všechny jeho novely se odehrávaly buď v jeho domovském Egyptě nebo v imaginární "zemi na středním východě". Přezdívali mu "Voltaire Nilu". Jeho psaní vzdává hold jeho skromnému dětství v Káhiře, kdy nezapadal, stejně jako vychvaluje formu lenosti a jednoduchosti, které jsou tak vzdálené od naší současné společnosti. Albert Cossery byl dobře známým v Saint-Germain-des-Prés, kde od roku 1945 pobýval v hotelu La Louisiane.


Děj.

Děj se odehrává o karnevalu roku 1974. Mladá rozvedená pomocnice v domácnosti Kateřina Blumová je pozvána svou kmotrou Elsou Woltersheimovou na karnevalovou party. Zde se seznámí Ludvíkem Göttenem. Ačkoli se vidí poprvé v životě, pozve si ho Kateřina na noc domů, což je všem nanejvýš podivné, protože Kateřina je známa svou nedůvěřivostí.  Ludvík je ale hledaný policií za bankovní loupež a činžovní dům, v němž Kateřina bydlí je celou noc sledován. Nikdo neviděl Ludvíka v noci z domu vyjít, když ale ráno policie vtrhla do Kateřinina bytu, našla v něm jen ji, ale jeho ne. Kateřina prohlásila, že neví, kdy Ludvík odešel, protože když se probudila, byl už pryč. Kateřina byla okamžitě zatčena.  Novinář NOVIN, bulvárního plátku, Tötges se okamžitě vydal do Kuiru, kde Kateřina vyrůstala a zjistil od místních vše o Kateřinině rodině - že její otec byl komunista, „matka ukradla mešní víno a se svými milenci pořádala v sakristii orgie“ (doopravdy se jednou opila mešním vínem společně s kostelníkem). Našel jejího bývalého manžela, který prohlásil, že pro ni chtěl jen to nejlepší, ale jí to nestačilo. Našel i její zaměstnavatele, manžele Blornovi, kteří byli zrovna na dovolené. Z jeho výroku, že je Kateřina "„radikálně ochotná a inteligentní“", udělal, že Kateřina je "„radikální“". Dále přišlo na přetřes, že Kateřina měla velmi často jakési „pánské návštěvy“, o nichž odmítá cokoli říci.  Dále NOVINY zveřejnily, že má Kateřina luxusní byt za 100 tisíc marek, na který by si rozhodně nemohla při svém platu vydělat, což jednoznačně znamená, že se podílela na Ludvíkově trestném činu. (Ve skutečnosti měla Kateřina na byt slevu, protože manželé Blornovi se podíleli na výstavbě činžovního domu, v němž se byt nacházel, a na zbytek si půjčila u banky).  Tötges také navštívil v nemocnici na smrt nemocnou Kateřininu matku. Zeptal se jí, co si o tom všem myslí. Řekla jenom: "„Proč to tak muselo skončit, proč se to muselo stát?“" V NOVINÁCH bylo ale napsáno, že řekla: "„Tak to muselo skončit, tak se to muselo stát.“" Nesoulad mezi těmito dvěma výroky Tötges vysvětlil tak, že je vždy připraven "„poskytovat prostým lidem artikulační pomoc“". Následkem šoku z této návštěvy Kateřinina matka zemřela.  Ludvík byl nakonec nalezen v letním domě Aloise Sträublera. Alois Sträubler byl ona neznámá pánská návštěva, ovšem Kateřinou nechtěná. Vnutil jí tehdy klíče od svého letního domu v bláhové naději, že ho Kateřina navštíví. Když se Kateřina onoho rána, kdy u ní byl Ludvík, dozvěděla, že Ludvíka hledá policie, dala mu ten klíč, aby se tam schoval, a vysvětlila mu, jak se dostat nepozorován z domu větracími šachtami.  Kateřina si domluvila schůzku s Tötgesem pod záminkou, že mu poskytne exkluzivní rozhovor. Když se dostavil na smluvenou schůzku do jejího bytu, zastřelila ho.

Ztracená čest Kateřiny Blumové aneb Jak vzniká násilí a kam může vést (německy "Die verlorene Ehre der Katharina Blum oder Wie Gewalt entstehen und wohin sie führen kann") je román, který roku 1974 napsal německý spisovatel Heinrich Böll.


Popis.

Rostlina bývá průměrně vysoká 20 až 150 cm, ale za příznivých podmínek dorůstá do výšky až 2 metrů a vytváří trs až 4 metry v průměru. Lodyhu má obvykle od spodu větvenou, vícehrannou, rýhovanou, někdy načervenale pruhovanou, většinou s chlupy; její větve odstávají šikmo vzhůru. Listy jsou střídavé, řapíkaté, vstřícné, bez palistů; dolní a střední kosníkovité, zubaté, horní kopinaté, drobně zubaté až celokrajné. Zdřevnatělý hlavní kořen sahá do hloubky 1 až 2 metry, postranní kořeny rostou horizontálně a bývají široce rozloženy. Celá rostlina je pokryta moučkovitým práškem.  Květy jsou bělavě zelené, jednodomé, stažené do zelených klubíček v úžlabních nebo vrcholových, klasnatých nebo chocholičnatých latách. Kvete v květnu až říjnu. Plodem je nažka zcela uzavřená do okvětí. Semena jsou leskle černá se zbytky oplodí. Na jediné silně větvené rostlině může být až 20 000 semen, která bývají tří druhů: ta velká, plochá a hnědá klíčí hned, středně velká s tlustým osemením, zeleno černá až černá klíčí až druhým rokem a konečně semena malá, okrouhlá, černá s tvrdým osemením klíčí nejdříve za tři roky.

Rozmnožování.

Merlík bílý se rozmnožuje výhradně semeny, semena si podržují klíčivost i 10 let. Zimní promrznutí klíčení urychluje, neboť popraská tvrdé osemení. Nejlépe klíčí semena na povrchu půdy, v hloubce přes 2 cm již nevyklíčí. Při průchodu semen zažívacím ústojím zvířat nebo ptáků se klíčivost snižuje na 50 %. Semena opatřená okvětím se po okolí rozšiřují nejčastěji větrem nebo (po vypadání na zem) přívalovými srážkami, dále také osivem, kompostem a hnojem. Rostlina je vůči teplotě značně indiferentní, malé semenáčky snášejí i mráz - 6 °C.

Rozšíření.

Merlík bílý roste v ČR roztroušeně až hojně. Je rozšířen téměř po celém světě, převážně v mírných pásmech severní i jižní polokoule. Roste nejraději v půdě bohaté na dusík, je tedy nitrofilní rostlinou. Patří do společenstva ruderálních plevelů. S oblibou osídluje stanoviště výrazně ovlivněná lidskou činností a dále ponechaná svému osudu, jako jsou rumiště nebo skládky, roste také u opuštěných sídel a na okrajích cest.

Využití.

Merlík bílý patří mezi jedlé rostliny a jeho mladých listů lze používat na saláty, semena možno zkrmovat nebo semlít na mouku. Jeho reálné využití je však zanedbatelné, je naopak považován za plevelnou rostlinu. Samovolně roste převážně v cukrovce, bramborách, kukuřici a na zeleninových záhonech, protože tam bývá půda dobře předzásobena živinami. Škodí tím, že svým kořenovým systémem odebírá kulturním rostlinám vláhu a živiny a zastiňuje je. Uvažuje se o jeho řízeném pěstování pro tvorbu biomasy na spalování.  Jeho pyl je silný alergen a šíří se někdy až do příchodu mrazů.

Taxonomie.

Skupina merlíku bílého ("Chenopodium album" agg.) je taxonomicky velmi obtížná. Kromě merlíku bílého ("Chenopodium album" s. str.) roste v ČR několik dalších příbuzných druhů, které se od sebe často obtížně rozlišují, jsou to: merlík fíkolistý ("Chenopodium ficifolium"), merlík stopečkatý ("Chenopodium pedunculare"), merlík kalinolistý ("Chenopodium opulifolium"), merlík hustoklasý (Chenopodium probstii), merlík tuhý ("Chenopodium strictum"), merlík drobnolistý ("Chenopodium striatiforme"), merlík švédský ("Chenopodium suecicum") a merlík missourský ("Chenopodium missouriense").

Odkazy.

Externí odkazy.

Merlík bílý ("Chenopodium album") je jednoletá bylina z čeledi laskavcovité ("Amaranthaceae"); ve starších taxonomických systémech byla řazena do čeledi merlíkovité ("Chenopodiaeceae"). Merlík je velice variabilní rod, obsahuje okolo stovky různých druhů.


Výskyt.

Rozšíření tohoto druhu je, vyjma polárních a pouštních oblastí, téměř celosvětové. Pochází z Euroasie a severní Afriky, na ostatní území (např. do Ameriky nebo Pacifiku) se rozšířil druhotně. Je velmi přizpůsobivý teplotním podmínkám, úspěšně roste jak v zamrzajících jezerech, tak i v přehřátých mělkých vodách v tropech, daří se mu i v brakické vodě. Obvykle se vyskytuje od planárního do submontánního stupně, v Asii byl pozorován i v nadmořské výšce okolo 4000 m.  V České republice roste od nížin až do podhůří (cca 600 m n. m.) roztroušeně až hojně. Nejlépe mu vyhovují líně tekoucí a nevysychající stojaté vody s bahnitým nebo písečným dnem. Vyskytuje se především v rybnících, slepých ramenech řek, zatopených lomech a pískovnách, ve vodních kanálech a v pomalých údolních částech řek bohatých na živiny.  Nejlépe prospívá ve vodě s hloubkou 0,2 až 3 m; tehdy rostlina spolehlivě doroste k hladině, kde po silném rozvětvení lodyhy vytvoří velkou listovou plochu k jímání slunečního svitu. Pokud koření v hloubkách okolo 5 a více metrů, nedoroste jeho lodyha mnohdy k vodní hladině a vytváří na pohled neduživé submersní rostliny trpící nedostatkem světla.

Popis.

Vytrvalá vodní rostlina s 3 až 4 mm silnou lysou lodyhou dlouhou 0,2 až 3 m, v tropických oblastech až 6 m, která se po celé délce rozvětvuje. Křehká lodyha s kolaterálními cévními svazky vyrůstá z plazivého, článkovaného, mělce v bahně kořenícího oddenku a je porostlá listy sestavenými nejčastěji do čtyřčetných přeslenů a mívá bělavou nebo načervenalou barvu. Ponořené olivově zelené listy, obvykle 1 až 2,5 cm dlouhé, jsou pro dobrý styk s vodou rozděleny do 13 až 38 tuhých, protistojných, nitkovitých segmentů o délce 1,5 až 2,5 cm a šířce 0,1 až 0,3 mm.  Ze ztlustlých částí lodyh splývajících pod hladinou vyrůstají nad hladinu mnohokvěté konečné klasy 5 až 16 cm dlouhé, které se na začátku doby kvetení vztyčují. Čtyřčetné květy rostou v přeslenech po čtyřech z paždí drobných listenů. Spodní listeny jsou zpeřeně dělené nebo zpeřeně rozeklané a mnohdy delší než květy, hořejší převážně celokrajné jsou kratší než květy a širší než delší. V nejspodnějších 3 až 4 přeslenech jsou samičí květy bez kališních lístků a s jen nepatrnými korunními, semeník mají čtyřpouzdrý (v pouzdru je po jednom vajíčku) a na krátkých čnělkách čtyři obvykle zakřivené, chlupaté, narůžovělé nebo nahnědlé blizny dozrávající dříve než se začnou uvolňovat pylová zrna z prašníků samčích květů téhož květenství. V horních přeslenech jsou samčí květy s trojúhelníkovými, brzy opadávajícími kališními lístky a prohnutými červenými korunními lístky a s osmi žlutozelenými krátkými, obdiplostemonickými tyčinkami s prašníky 1 až 1,5 mm dlouhými. Uprostřed klasu bývají květy oboupohlavné. Rostlina rozkvétá obvykle v období od června do září.  Květy jsou nenápadné a drobné, opylovány jsou větrem. Květ je k tomu uzpůsobený, blizny jsou velké, tyčinky snadno pohyblivé a lehounký pyl je lehce rozprášitelný. Po opylení klesne květenství na hladinu a tam zůstává, než dozrají plody. Semeník opyleného květu se přetvoří v suchou, kulovitou, asi 2 až 3 mm velkou peckovici s bradavičkami a čtyřmi rýhami, ta se později poltí na čtyři jednosemenná merikarpia, která klesnou na dno.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se semeny nebo kořenícími oddělky svých lodyh. Z jednoho květenství se obvykle vyvine 12 až 40 semen s dlouhou dormancí, nová rostlina z nich ale vyroste jen zřídka. Nejvíce se rozmnožují odlomky svých lodyh, které jsou proudem vody zanášeny na volná místa. Hlavně po odkvětu se z rostlin uvolňují úlomky, které rychle vytvářejí vláskové kořínky; ty po klesnutí na dno zakoření a vytvoří tak základ pro novou rostlinu. Dospělé rostliny se v pozdním létě a na podzim rozpadávají a na dně rozkládají. Fragmenty nových lodyh s kořínky a novými listy obvykle přezimují u dna.

Význam.

V ČR ani v Evropě nejsou, až na výjimky, s rozšířením stolístku klasnatého zásadní problémy. Svou zápornou vlastnost, zastiňování vodní hladiny, obvykle vyvažuje poskytováním vhodného úkrytu pro čerstvě vykulený rybí potěr a pro rozmnožování drobného hmyzu, který je vhodnou potravou pro větší vodní živočichy.  V Severní Americe, kde byl ve volné přírodě objeven až v roce 1940, se zavlečený stolístek klasnatý stal nepříjemnou invazní rostlinou, která v mnoha oblastech zcela pokrývá vodní hladinu. Potlačuje růst původních druhů a zcela pozměňuje vlastností stanoviště tím, že svým rozkladem snižuje hladinu kyslíku obsaženého ve vodě. Znemožňuje také využívat mnohé vodní plochy pro rekreační účely jako plavání, veslování, rybolov apod.

Externí odkazy.

Stolístek klasnatý ("Myriophyllum spicatum") je vodní rostlina rostoucí ve stojatých i pomalu tekoucích vodách, která dokáže za příhodných podmínek kolonizovat téměř celou vodní plochu. Propletenými lodyhami vytváří husté, vícepatrové rohože, které zastiňují ostatní rostliny a snižují množství kyslíku ve vodě.


Bližší informace a základní dělení.

Podle Maxe Webera ideální typ v podstatě slouží jako pevný bod, k němuž se lidé obracejí. Dle jeho slov je naše chování ovlivněno iracionalitami různých druhu, například afekty nebo omyly. Jedinou možností, jak tyto naše iracionální odchylky od ideálního typu nalézt, má být porovnaní právě s ideálním typem.  Weber při popisu ideálního typu hovoří o 2 kategoriích:

Příklady.

Konkrétním příkladem ideálního typu může být tzv. homo economicus, tedy člověk za všech okolností usilující o maximalizaci svého zisku. V reálném světě nikdo takový nicméně neexistuje. Jde jen o popis modelu uvažující, jak by to vypadalo, kdyby za ideálních, zcela volných podmínek někdo takový skutečně existoval a jako homo economicus se bezpodmínečně choval. Max Weber mimoto přišel s několika dalšími příklady ideálního typu aplikované na různé oblasti lidského života.

Weberovy základní kategorie lidského jednání.

Nekonečnou rozmanitost lidských jednání a jejich motivů rozčlenil Weber do čtyř ideálně typických kategorií, které se sice v čisté podobě téměř nikdy nevyskytují, přece však představují užitečný princip třídění a porozumění. Ideální typy jednání jsou řazené podle klesající míry racionality: Podle Webera nejsou poslední dvě jednání smysluplným jednáním.

Weberova charakteristika ideálního typu v byrokracii.

Max Weber se rovněž často zamýšlel nad otázkou byrokracie. Byl přesvědčen, že čím více si určitá organizace počíná jako ideální typ byrokracie, tím úspěšněji naplňuje cíle, za jejichž účelem byla založena. Moderní společnosti jsou podle Webera založeny na byrokracii. Nedává jí však žádná negativní hodnocení. Má se jednat o ztělesnění racionalizace. Byrokracie je racionální ve všech pravidlech, ve svém účelu i v prostředcích, které používá. Weberovy základní charakteristiky ideálního typu byrokracie:

Weberova typologie panství a autority.

Max Weber rozpracoval také pojem panství, který definoval jako vztah dominantní mocenské autority a ovládaných, přičemž je tento vztah oběma stranami považován za oprávněný. Jde o „předpoklad, že příslušné osoby uposlechnou rozkazu jistého obsahu“. Jedním ze zásadních určujících faktorů panství je podle něj stupeň byrokratizace.  Weber vydělil 3 ideální typy forem panství, a to panství legální, tradiční a charismatické:

Zygmunt Bauman a jeho ideální typy v současné společnosti.

Zygmunt Bauman aplikuje Weberovy ideální typy na současnou společnost. Čtyři typy lidí, kteří nezávazně „proplouvají životem“, nazývá Zevloun, Tulák, Turista a Hráč.

Ideální typ neboli čistý typ (z lat. typus, to z řec. typos = ráz; z lat. idealis = vzorný, to z řec idea = podoba) je konstrukt německého sociologa Maxe Webera, který lze použít k porozumění nějaké životní situaci. Jedná se o abstraktní model určitého jevu, ztělesňující jeho nejtypičtější vlastnosti. V realitě ideální typ v zásadě neexistuje, většinou se vyskytuje jen v podobě některé z jeho dílčích charakteristik. Není míněn jako dokonalý či vytoužený model jevu, ale jako jeho „čistá“ a ničím nenarušená podoba.


Životopis.

Narodil se roku 1504 v Bologni, ve šlechtické rodině Primaticci. Jak píše Vasari, byl vyučen v obchodu, ale později se začal věnovat návrhářství. Obrátil tak svoji pozornost ke kresbě, občas i malbě. Neuteklo mnoho času a bylo zřejmé, že má nemalé nadání. V roce 1525 odjel do Mantovy, kde v té době pracoval Giulio Romano na výzdobě paláce de Té. Na tomto díle pracoval i s dalšími umělci po dobu šesti let. Naučil se zde pracovat ve štuku a velice dobře ovládat barvy. Z důvodu nedostatku evidence je obtížné přiřadit určitou práci speciálně jemu, ačkoliv štuk s názvem "Vítězství císaře Sigismonda" je mu zpravidla připisován. Vasari mu připisuje výzdobu celé velké komory, kde můžeme vidět dva štukové vlysy nad sebou s velkým množstvím postav představující starověké římské vojsko.  V témže paláci vytvořil i mnoho maleb podle projektů Giulia Romana. Prostřednictvím těchto prací vstoupil do laskavosti k vévodovi. Když byl krátce na to vévoda vyzván, aby poslal Františkovi I. (francouzský král v letech 1515-1545) do Francie schopného mladého muže, který bude umět ve štuku i v malbě, Francesco byl jasná volba. A tak se roku 1532 dostal do Francie na zámek ve Fontainebleau. A i když rok před ním působil na dvoře Františka I. Rosso Fiorentino a vytvořil zde mnoho práce například dílo "Bacchus a Venuše", Vasari považuje za prvního umělce, který pracoval ve Francii ve štuku právě jeho. Ten zde tímto způsobem vyzdobil královské komory, haly a lodžie. Nejdříve pracoval v Fiorentinově stínu, až později vytvořil svůj vlastní styl, který můžeme definovat jako manýristický, zahrnující vlivy Corregia, Parmigianina a Michelangela, stejně jako Giulia Romana.  Například dekoroval královský pokoj, ve kterém se nacházely fresky ilustrující antické legendy, jako je "Achilles "v domě" Lykoméda". Ty jsou zaznamenány v rytinách vytvořených v 18. Století Guérineauem. Primaticcio pravděpodobně provedl štukatérské práce v pokoji Františka I., stejně jako v jiných místnostech a používáním motivů z Mantovy přispíval k originálnímu zkrášlování zámku. Co se týče výzdoby ve Fontainebleau, jsou zde dominantní ornamentální prvky. Například natolik propracované rámy, že obrazy uvnitř působí téměř nepodstatně. V pokoji královny je z roku 1534–1537 dekorace kolem krbu, tvořená komplexem štukových figur, girland a masek. Jiný příklad je obraz Venuše a Adonise, jehož rám celou fresku zastiňuje. V letech 1535–1541 vznikla u vstupu do Fontainebleau zlacená brána také z rukou Primaticcia. Díla z tohoto období ukazují jeho zájem v monumentální muskulatuře Michelangelových aktů, stejně jako v jeho měkčích a elegantnějších konturách.  Protože si ho král František I. velice oblíbil, poslal ho roku 1540 do Říma, kde pro něj nakupoval umělecká díla. Jak píše Vasari, sloužil mu velice dobře, a tak během krátké doby nasbíral 125 děl. Během jeho pobytu v Římě zemřel ve Francii Rosso Fiorentino. Dlouhá galerie, která byla vytvořena podle jeho návrhů, a z velké části byla zdobena štukem, zůstala nedokončená. Vrátil se proto zpátky do Francie a přivezl s sebou formy antických postav, podle kterých zde odlil kopie. Ty byly velice věrné originálům a ke králově velké spokojenosti byly umístěny do zahrady ve Fontainebleau. Tyto kopie byly vynikající, co se týče napodobení římských originálů a jejich povrch byl dokonce tak hladký, že ho nebylo třeba ani leštit. Po roce 1540 vytvořil schéma pro místnosti vévodkyně z Etampes, které dekoroval scénami ze života Alexandra Velikého. Tento pokoj zůstal jako součást královského schodiště a tak je i štuková práce stále dobře zachovaná.  Během toho, co se zabýval rozsáhlými dekorativními schématy, prováděl také menší práce. Malba Svaté rodiny datována do brzkých 40. let 16. století je přičítána právě jemu, ačkoliv objekt je v jeho díle neznámý. Neformálnost figurálních skupin připomíná podobné kompozice Correggia a Parmigianina, vycházející z Raffaela, zatímco architektonická stránka díla má více společného s Pontormem. Tato práce, pokud je opravdu od Primaticcia, ukazuje jeho úsilí o napodobení italských protějšků a také demonstruje jemnost manipulace, která není viditelná na freskách, z nichž mnohé byly malovány asistenty nebo byly poškozeny. Práce v galerii Odyssea, projekt dokonce větší než galerie Františka I., začala na konci 30. let 16. století. Galerie, která byla zničena v roce 1738 Ludvíkem XV., byla okolo 150 m dlouhá, s 16 zákoutími a valenou klenbou. Klenba byla nejspíše dekorována jako první, protože jako některé další prostory nesla značku Františka I., který zemřel roku 1547. Dekorace galerie byla zaznamenána v popisech, malbách a tiscích, které zahrnují důležitou sérii prací ze 17. století od Théodore van Thuldena. Schéma bylo velmi komplexní, obsahující řadu prostředků, které přispívaly k bohatším efektům, čímž připomíná Raffaelovy práce, konkrétně lodžie v Římě. Valená klenba byla hustě pokryta freskami, groteskami a zlaceným štukem. V galerii Odyssea je mnoho Primaticciových maleb, některé z nich, jež jsou provedené na klenbě, připomínají Correggiovy práce, konkrétně dóm S. Giovanni Evangelisty v Parmě z roku 1521. Propracovaný povrch dekorace klenby nejspíše sloužil k oddělení rozsáhlejších scén, s důrazem na ilusionismus figur a architekturu. V malbě scény Minerva navštěvující Jupitera a Juna je tento jev velice zřejmý a dramatická deformace připomíná cyklus Giulia Romana Kupid a Psyché v Paláci del Te. Efekt celé galerie je velmi poutavý s bohatou kombinací práce ve štuku, grotesek a ilusionistických maleb. Galerie Odyssea byla pro něj mistrovským dílem.  Jeho hlavním dílem byl zámek ve Fontainebleau, ale pracoval také na dalších místech ve Francii. Například ve francouzském městě nedaleko Paříže zvaném Meudon vytvořil mnoho dekorací pro kardinála Lorraina. Nacházely se ve velkém paláci nazývaném Jeskyně, místo podobné prastarým stavbám, které by mohlo být nazývané jako termální, z důvodu velkého počtu lodžií, schodů a veřejných i soukromích bytů. Nejkrásnější místnost nazval Pavilónem. Ta se dělí na různé prostory s tvarovanými štukaturami, které jsou dělány pro podhled, stejně jako zploštělé postavy v nich. Pod ním se nachází místnost s několika fontánami a prostory, které jsou vyplněny postavami, lasturami a dalšími produkty z moře a přírody. V témže místě provedl také mnoho postav ve štuku sochař Ponzio.  Po smrti Františka I. posuzoval umělecká díla pro Jindřicha II., vymaloval pro něj také Galerii Jindřicha II. a taneční sál scénami hodujících bohů a motivy hudby. Jeho silná pozice mu dovolovala soustředit se jen na jeho práci a mít několik asistentů, mezi nimiž byl Nicoló dell ́Abate, který přinesl ideje z Modeny a Bologni. Jiní umělci, kteří tou dobou navštívili Francii, a mohli tak mít vliv na jeho díla, jsou Jacopo Vignola a Sebastiano Serlio. Po smrti Jindřicha II. roku 1559 pracuje i pro dalšího francouzského krále Františka II. V roce 1563 navštívil Bolognu, kde se seznamuje s Vasarim. Ten mu následně věnuje jednu z kapitol ve svém díle Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů. Na konci svého života se věnoval architektuře. V této době vytvářel smuteční kapli v opatství Saint-Denis, jejíž stavba byla dokončena až po jeho smrti. Jednalo se o márnici se sloupořadím, ve které se nacházela hrobka rodu z Valois. Roku 1719 byla tato kaple zničena. Roku 1568 vytvořil také jedno křídlo na zámku Fontainebleau: Aile de la Belle Cheminée. Zemřel v Paříži v roce 1570 (podle Vasariho v roce 1576).

Charakteristika.

Byl především malířem, ale také sochařem a architektem. Dále se věnoval interiérům královských sídel, tapisériím, výšivkám a smaltům. Jeho obrazy a štukatérské práce jsou dělány ve vysokém reliéfu. Jeho velkou inspirací byl Raffael, kterým se nechal ovlivnit, co se týče dekorativismu a témat z mytologie. Jeho charakteristická kompozice se skládá z přeplněných scén. Typické pro jeho tvorbu jsou malé hlavy a postavy s dlouhými elegantními končetinami. Primaticcio velice ovlivnil malíře francouzské renesance a manýrismu svým počínáním na zámku Fontainebleau. Právě jeho práce ve štuku ovlivňovala dalších sto padesát let štuky a dekorativní umění ve Francii. Jeho dekorativní fresky jsou typickým příkladem italského manýrismu. Ten byl oblíben především v dvorském prostředí v 16. století severně od Alp. V neposlední řadě nesmíme zapomenout, že byl členem Fontainebleauské školy.

Fontainebleauská škola.

Při zámku ve Fontainebleau vznikly dvě vynikající školy architektury a dekorace. První byla založena králem Františkem I. ve 30. letech 16. století. Shromáždil na svém dvoře mnoho umělců a řemeslníků. Například malíře, sochaře, návrháře, štukatéry, zlatníky, spisovatele atd. Většina z těchto umělců pocházela z Itálie, a tak se italské umění šířilo dále do Evropy. Právě do této skupiny patřili malíři Fiorentino a Primaticcio, kteří se podíleli na výzdobě královského paláce ve Fontainebleau.  Druhá Fontainebleauská škola vznikla v roce 1589 za krále Jindřicha IV. Mezi její hlavní malíře patřili Ambroise Dubois a Toussaint Dubreuil.

Francesco Primaticcio, francouzsky Le Primatice (30. dubna 1504–1505, Bologna – 15. května/14. září 1570, Paříž) byl italský malíř, štukatér a architekt pocházející z Itálie a působící ve Francii. Ve Francii byl od roku 1532 a stal se tam nejvlivnějším italským umělcem 16. století. Francesco Primaticcio a Rosso Fiorentino kombinovali ve výzdobě interiéru manýristickou malbu a štukový reliéf.


Vývoj konstituce.

Konstituce jako taková je jednou ze dvou, které se během projednávání velmi významně odlišily od předkoncilních návrhů. Než byla přijata, byla konstituce vypracována celkem v osmi zněních a konečná podoba se od prvních velmi liší. Za počáteční impuls k sepsání je považováno poselství koncilních otců celému světu ze dne 20. října 1962. První schéma vypracované na jaře 1963 se na koncilu nedostalo k projednávání. Znění tedy bylo pod vlivem kardinála Suenense z Mechelen přepracováno, avšak dopadlo stejně jako minulé. Lépe přijat byl až návrh z jara 1964, který se transformoval do tzv. "schématu 13". O tom se začalo mluvit v říjnu a listopadu 1964. Jeho znění se pak nadále diskutovalo a upravovalo až do posledního osmého znění. K závěrečnému hlasování došlo 7. prosince 1965 a konstituce byla schválena poměrem hlasů 2309 ku 75 (7 se zdrželo).

Obsah.

Konstituce zejména vytyčuje vztah mezi církví a okolním světem. Církev se nechce uzavírat sama do sebe, ale otevřít se světu. Problémy světa jsou i problémy církve. To deklarují už první slova konstituce:  První část dokumentu – "Církev a povolání člověka" – má vyložit jakou důstojnost má lidská osoba a jaký osobní a společenský úkol má ve světe plnit. Druhá část – "Některé naléhavější problémy" – je pak věnována konkrétním problémům dnešního světa, jak je vidí církev. Dotýká se otázek důstojnosti manželství a rodiny, rozvoje kultury, hospodářsko-společenského rozvoje, solidarity mezi národy, mírových snah. V tomto duchu odsuzuje např. závody ve zbrojení, vyzývá k odstranění obrovské hospodářské nerovnosti mezi národy či se staví proti potratům jako možnosti regulace porodnosti.

Gaudium et Spes (), aneb Pastorální konstituce o církvi v dnešním světě, je jedním z dokumentů Druhého vatikánského koncilu (1962–1965). Název, jako většiny ostatních církevních textů, je odvozen z prvních slov dokumentu. Jako zkratka pro citace se používá "GS".


Klubová kariéra.

AS Řím.

Delvecchio přestoupil k AS Řím na podzim 1995, a to z Interu Milán.  V ročníku 1998/99 se stal s 18 brankami čtvrtým nejlepším střelcem v Serii A, před ním byli pouze Amoroso (22), Batistuta (21) a Bierhoff (20). Druhá sezona trenéra Zdeňka Zemana dopadla pátým místem, římské mužstvo sice dávalo hodně branek, ale postrádalo pevnou defenzívu.  V ročníku 1999/2000 to byla pátá Delvecchiova sezona v římském velkoklubu. Novým trenérem se stal Fabio Capello, který měl napravit 5. místo z předchozí sezony, po prvním roce ale skončil na 6. místě, titul navíc bralo rivalské Lazio. Delvecchio se nově musel popasovat s konkurencí v podobě forvarda Vincenza Montelly, který dal v první sezoně za římský klub 18 gólů, oproti tomu Delvecchio „pouze“ 11. Přesto dostával od trenéra Capella důvěru v základní sestavě. Delvecchio se gólově prosadil v úvodním zápase 1. kola Poháru UEFA proti portugalské Vitórii Setúbal (7:0), k jednomu gólu přidal navíc dvě gólové nahrávky Aleničevovi. V úvodním zápase 3. kola proti Newcastle United zařídil důležitý gól, když jej fauloval Charvet. Následná penalta proměněná Tottim byla jedinou brankou dvojzápasu. V osmifinále ale AS Řím nestačil na Leeds United.  V ročníku Serie A 2000/01 se konkurence v útoku navýšila příchodem Argentince Gabriela Batistuty, ale Capello přesto spoléhal na Delvecchiovu pracovitost, přestože oproti ostatním útočníkům vstřelil o dost méně branek. V lize se trefil třikrát, ale v Poháru UEFA zaznamenal pětici branek. Ačkoliv v Poháru UEFA tým vypadl už v osmifinále s FC Liverpool, v italské lize získal kýžený mistrovský titul.  Do sezóny 2001/02 se znovu zvýšila konkurence mezi forvardy, když římský klub koupil z AS Bari mladého nadaného útočníka Antonia Cassana. Delvecchio si Capellovu důvěru držel nadále, ale v lize se vzmohl na pouhé 2 branky. Zadařilo se mu na konci října, v derby proti Laziu 27. října 2001 šel do druhé půle za Batistutu a hned ve 49. minutě dal gól na 1:0. V nastavení pojistil výhru 2:0 Totti a AS tak ovládlo zápas s rivalem. O pár dní později se prosadil v domácím zápase Ligy mistrů proti Anderlechtu, čímž zajistil remízu 1:1. Římané ale měli postup do druhé fáze skupin zajištěn. Tam ale neuspěli a skončili za dvojicí Barcelona, Liverpool. Druhý gól vstřelil Delvecchio až v dubnu proti Parmě během domácí výhry 3:1. Titul se ale o bod nepodařilo obhájit a uzmul ho nenáviděný Juventus tažený novými posilami Buffonem, Nedvědem či Thuramem.  V ročníku 2002/03 již nebyl v italské lize tak využívaný, přesto si za 16 zápasů připsal 4 góly. V prvním zápase čtvrtfinále italského domácího poháru Coppa Italia proti Vicenze Calcio přispěl gólem k výhře 2:1. Domácí odvetu odehrál rovněž celou a zaznamenal hattrick při vítězství 6:3. Ve finále, které se hrálo doma i venku, ale AS Řím neuspěl proti AC Milán. V Lize mistrů vstřelil gól proti AEK Athény a získal tak pro AS bod v závěrečném zápase skupinových bojů. Řím postoupil do druhého skupinového kola, kde v úvodu přivítal Arsenal. Už ve čtvrté minutě se Delvecchio odpoutal od soupeřova obránce Lužnyje a nahrál na gól Cassanovi. Thierry Henry ale hattrickem otočil zápas ve prospěch Arsenalu. AS Řím prohrál i další dvě utkání a nakonec ani Řím ani Arsenal nepostoupily.

AC Parma.

Mezi roky 2005 až 2006 hrál za prvoligovou Parmu. Angažmá nebylo úspěšné, odehrál jen několik zápasů a zbytek sezony strávil na lavičce náhradníků. Jediný gól trefil do sítě Juventusu, ale soupeř dvěma góly otočil skóre na konečných 1:2.

Ascoli Calcio.

V ročníku 2006/07 hrál 33letý Delvecchio za Ascoli Calcio. V záříjovém zápase doma se Sampdorií Janov otevřel skóre v 16. minutě, ovšem v 65. minutě srovnal jeho „jmenovec“ v janovském dresu Gennaro Delvecchio a zápas skončil remízou 1:1. V říjnu dal důležitou branku na půdě AS Řím, která zajistila cennou remízu 2:2. Od konce listopadu už však prakticky nebyl využíván a nepomohl tak v nakonec neúspěšných bojích o záchranu v Serii A.

Styl hry.

Delvecchio spoléhal na hru tělem a jeho síla v útočné fázi spočívala ve hře hlavou. Jeho pracovitost a napomáhání obraně oceňoval italský trenér Fabio Capello, který jej v letech 1999 až 2004 vedl v AS Řím. I proto jej upřednostňoval před gólovějším Vincenzem Montellou.

Úspěchy.

Zdroj:

Marco Delvecchio (* 7. duben 1973, Milán, Itálie) je bývalý italský profesionální fotbalista, který hrál na pozici útočníka. Deset sezon hrál za italský klub AS Řím. Nastoupil do více než dvaceti zápasů za reprezentaci Itálie, se kterou se účastnil ME 2000 a MS 2002.


Původ a vývoj.

Křížek se vyvinul z varianty značky obelos, původně graficky reprezentované vodorovnou čárou − nebo čárou s jednou nebo dvěma tečkami ÷. Představuje kovový rožeň, šíp nebo hrot oštěpu a symbolizuje tak vypíchnutí nebo vyříznutí podezřelé části textu. Obelos zřejmě zavedl homérský učenec Zénodotos v rámci systému edičních značek. Těmi označoval sporná nebo poškozená slova či pasáže v rukopisech Homérových eposů. Jeho systém zdokonalil jeho žák Aristofánes z Byzance, který zavedl asterisk a pro obelos používal symbol ve tvaru <unk>; dále pak Aristofanův žák Aristarchos ze Samothráky.  Zatímco "asterisk" se používal pro editorské doplňky, "obelos" označoval korektorem odmazané chybné rekonstrukce. Jednalo se o nedoložená slova rekonstruovaná pouze za účelem argumentace a označení implikovalo, že autor nevěřil, že takové slovo či slovní tvar skutečně někdy existovaly. Někteří učenci používali "obelos" ve dvojici se znakem "metobelos" („konec obelu“), který měl podobu dvou teček nad sebou, malé gamy (γ), kladívka nebo diagonální čáry, někd s jednou nebo se dvěma tečkami. Metobelos se umisťoval na konec označované fráze.  Velmi podobným způsobem pozdější učenci označovali rozdíly mezi jednotlivými překlady či verzemi bible a jiných rukopisů. Órigenés (přibližně 184–253) takto označoval rozdíly mezi jednotlivými verzemi Starého zákona ve své edici "Hexapla". Epifan ze Salaminy (31?–403) používal vodorovnou linku nebo háček (s tečkami či bez nich) a vzpřímený, mírně skloněný mečík představující obelus. Svatý Jeroným (asi 347–420) používal prosté vodorovné lomítko, ale pouze pro pasáže Starého zákona. Popisuje použití hvězdičky a mečíku takto: <q>hvězdička rozsvěcuje světlo, mečík krájí a bodá</q>.  Isidor ze Sevilly (asi 560–636) popsal užívání znaku takto: <q>Obolus se připojuje ke slovům nebo frázím nadbytečně opakovaným, jakož i k místům, u nichž bylo zaznamenáno odlišné chybné čtení, aby, podoben šípu, zahubil () nadbytečné a probodl () chybné. [...] Obolus s tečkou nahoře ukazuje místa, o nichž je pochybnost, mají-li být vymazána či ne.</q>  Středověcí písaři hojně používali tyto symboly pro kritické značky v rukopisech. Krom toho byl křížek v raném křesťanství používán jako znaménko pro menší pomlku při zpěvu žalmů. Užíval se také společně s hvězdičkou jako značka pro nádech při recitaci, a vyskytuje se proto často ve spojení s čárkou.  V 16. století tiskař a učenec Robert Estienne užíval křížek pro označení označení rozdílů ve slovech či pasážích mezi různými verzemi řeckého Nového zákona.  Vzhledem k počtu variant a různému použití není shoda na tom, které symboly lze vlastně považovat za "obelos". Značky <unk> a ÷ se někdy považují za odlišný druh obelu. V užším smyslu lze za obelos považovat pouze vodorovnou čáru a symbol křížku.

Moderní užití.

V novější typografie se křížek používá pro označení úmrtí, vymření, zániku, zrušení nebo zastaralost. Hvězdička (asterisk) a křížek umístěné u letopočtů či dat označují čas narození a úmrtí. Umístění křížku bezprostředně před nebo za jméno osoby označuje osobu zemřelou; čísicí se někdy udává věk, ve kterém osoba zemřela. Ve slovnících označuje křížek slovo nebo tvar zastaralý, již neužívaný. V genealogii se užívá i v kombinaci s hvězdičkou (†* = narozen mrtev; *† = zemřel v den narození; †† = vymření rodu či linie) Navzdory své současné grafické podobě křížek není odvozen od „latinského“ kříže (v základní podobě uveden v Unicode na pozici U+271D) a nemá bezprostřední souvislost s křesťanstvím. Tím lze ospravedlnit i jeho užívání ve významu úmrtí u osob nehlásících se ke křesťanskému vyznání, případně u křesťanů z denominací odmítajících uctívání kříže. Přesto se v praxi některé komunity užívání tohoto znaku vyhýbají. Křížek se také užívá k označení poznámky pod čarou, pokud už v daném úseku textu byla dříve použita hvězdička (popř. i dvě a tři hvězdičky). Další poznámky se po využití dvou a tří křížků označují dvojitým křížkem, popřípadě kombinacemi hvězdičky a křížku.  Další užití:

Křížek (†) je typografický znak používaný k několika účelům. Pro odlišení od znaků # a ♯, nazývaných rovněž „křížek“, a od kříže jakožto symbolu křesťanství se také někdy nazývá dlouhý křížek, filologický křížek, obelisk nebo (zvláště v informatice) anglickým slovem. Je to jeden ze symbolů, které se postupně vyvinuly ze značky obelos užívané řeckými gramatiky. Existují i varianty dvojitý křížek (‡, diesis), trojitý křížek a obrácený křížek.


Činnost a záběr agentury.

Agentura vydávala zprávy a informace o sociálně-politických, ekonomických, vědeckých a finančních tématech na internetu a posílá e-mailem v hlavních evropských jazycích, stejně jako v perštině, japonštině, čínštině a arabštině. Měla zpravodajskou síť v Rusku, Společenství nezávislých států a více než 40. dalších zemích mimo SNS. Mezi její klienty patřili prezidentská administrativa, ruská vláda, Rada federace, Státní duma, ministerstva a vládní úřady, správy ruských regionů, zástupci ruských a zahraničních obchodních kruhů, diplomatické mise, a veřejné organizace.

Historie.

Historie agentury sahá do 24. června 1941, kdy dva dny po napadení Sovětského Svazu byla založena Sovětská informační kancelář ("Советское Информационное Бюро; Совинформбюро"). Byla založena usnesením vlády Sovětského svazu a ÚV KSSS. Jejím hlavním úkolem bylo přinášet informace o zahraničních vojenských událostech a o událostech v domácím životě. V jisté době byl vydáván bulletin v papírové podobě a vysílán v rádiu (od 14. října 1941 do 3. března 1942). Hlavním úkolem bylo sestavovat zprávy o situaci na frontové válečné linii, situaci na domácí frontě a v partyzánském hnutí.  Ruská informační agentura Novosti vznikla v září roku 1991 na základě spojení IAN a RIA. Vyhláškou ruského prezidenta ze dne 22. srpna 1991 podléhala RIA Novosti kompetencím Ministerstva tisku a informací. RIA Novosti měla přibližně 80 kanceláří v zahraničí, více než 1500 odběratelů v zemích SNS a asi sto v dalších zemích. Poslední hlavní editorkou a generální ředitelkou agentury byla Světlana Mironjuková.

Zánik.

Dne 9. prosince 2013 podepsal ruský prezident Vladimir Putin dekret o zrušení této agentury a rozhlasové stanice Hlas Ruska a jejich sloučení do nově vzniklé agentury Rusko dnes (Rossija segodňa).  RIA Novosti byla poslední ruskou státní organizací, která se díky nárokům klientů z celého světa snažila o vyvážené zpravodajství. Informovala i o tématech, s nimiž měl Kreml problémy, a o stanoviscích opozice. Novou agenturu Rusko dnes povede Putinův příznivce, ultrakonzervativní Dmitrij Kiseljov. Podle kritiků a opozice se tak dovršuje trend velmi silné státní kontroly nad ruským státním mediálním sektorem.

Abecední seznam fotografů.

Pro agenturu pracovali nebo pracují následující fotoreportérky a fotoreportéři:

Dar.

V roce 2011 darovala sto historických fotografií ze svých archivů, které byly nahrány na úložiště volných obrázků Wikimedia Commons.

RIA Novosti, Ruská informační agentura Novosti (rusky "Российское агентство международных новостей «РИА Новости»") byla ruská státní zpravodajská agentura pro mezinárodní informace se sídlem v Moskvě. Dne 9. prosince 2013 podepsal ruský prezident Vladimir Putin dekret o zrušení této agentury a rozhlasové stanice Hlas Ruska a jejich sloučení do nově vzniklé agentury Rusko dnes (Rossija segodňa).


Rozloha.

Ukrajina je s rozlohou 603 700 km2 největším ze států, jejichž celé území leží na území Evropy. Sousedící evropská část Ruska (jehož většina území se nachází v Asii), má však rozlohu 3,953 milionu km2 a je tak více než šestkrát větší než Ukrajina.

Vodstvo.

Řeky.

Celková délka říční sítě je okolo 170 000 km. Největší hustota je v Ukrajinských Karpatech, ve vysočině Doněcký krjaž a na západě Polesí. Celkem 22 523 řek je delších než 4 km a z toho 117 je delších než 100 km. Většina jich patří do úmoří Azovského a Černého moře a jen 4 % území patří k úmoří Baltského moře. Hlavní vodní tepna je Dněpr s přítoky (Pripjať, Desna, Teteriv, Ros, Sula, Psjol, Vorskla a Inhulec), který protíná Ukrajinu ze severu na jih a dělí ji na dvě části. Jeho povodí tvoří severní a střední část země a zaujímá přibližně polovinu rozlohy republiky. Jihozápadní svahy Středoruské vysočiny a severní svahy Doněckého Krjaže patří k povodí Severního Donce (pravý přítok Donu). S jižních svahů Doněckého Krjaže stékají nevelké řeky do Azovského moře. Řeky na západě a jihozápadě země patří k povodím Jižního Buhu a Dněstru. Zakarpatská oblast patří do povodí Tisy (přítok Dunaje). Na území Černovické oblasti pramení řeka Prut. Na samém jihozápadě protéká po hranici s Rumunskem Dunaj, většina jeho delty však náleží Rumunsku).  Řeky jižní stepní části v létě částečně vysychají (s výjimkou největších) a dolní levý břeh Dněpru (západně od řeky Moločna) postrádá povrchový odtok. Zdrojem rovinných řek jsou především tající sníh (50 až 80 %), zatímco u horských řek to jsou deště. Rovinné řeky mají jasně vyhraněné jarní zvýšení hladiny a nízké stavy v létě, nevýznamný podzimní nárůst a opět zimní snížení stavu. Průměrný roční odtok je 1 až 4 l/s z 1 km2. V zimě většina řek zamrzá. Led vydrží 2 až 3,5 měsíce. Při oblevách někdy řeky v zimě rozmrzají. Velké řeky se využívají pro lodní dopravu a na mnohých řekách (Dněpr, Dněstr, Jižní Buh) jsou hydroelektrárny. Pro zavlažování a zásobování průmyslových objektů a měst vodou byly vybudovány kanály (Severní Doněc-Donbas, Dněpr-Krivoj Rog, Dněpr-Donbas a také Severokrymský kanál).

Jezera, limany, přehradní nádrže.

Na Ukrajině je více než 7 000 jezer (s rozlohou 0,1 km2 a větších). Jejich celková rozloha je 2 000 km2. Největší rozlohu mají jezera v Budžaku v údolích Dunaje (Jalpuh, Kahul, Katlabuch), Dněpru, Děsny a Pripjati. Na pobřeží Černého a Azovského moře se rozkládají jezera Sasyk, Šahany, Alibej; v okolí Oděsy leží limany Kujalnycký, Chadžybejský a Dněsterský, který je svou rozlohou (360 km2) největší přirozenou vodní plochou Ukrajiny. Ve Volyni a Polesí je mnoho krasových jezer (Sviťazské, Pulemecké). V Ukrajinských Karpatech je nejvýznamnější jezero Siněvir. Na Ukrajině je více než 21 000 rybníků a přehrad. Největší jsou Kremenčucká (2 250 km2), Kachovská (2 155 km2), Kyjevská (922 km2) a Kamjanská (567 km2).

Ukrajina je stát ve východní, částečně i ve střední Evropě. Je druhým největším státem Evropy po Ruské federaci a největším státem, jehož celé území se nachází v Evropě. Jižní hranice je tvořena Azovským a Černým mořem, mezi něž vybíhá Krymský poloostrov.


Historie.

Stavitel mostu není známý, ale první most byl dřevěný. Roku 115 př. n. l. byl most přestavěn konzulem Marcusem Scaurusem na kamenný a stal se součástí Via Flaminia. V roce 78 př. n. l. se na Campus Martius nedaleko mostu odehrála bitva mezi Quintem Lutatiem Catulem a Marcem Aemiliem Lepidem, v němž zvítězil Catalus. Další bitva se u mostu odehrála v roce 312, kdy se v bitvě u Milvijského mostu střetl Konstantin I. Veliký a Maxentiem. Maxentius v boji o císařský trůn, během bitvy spadl do Tibery a utopil se. Vítěz, Konstantin Veliký poté vládl Římu dalších 25 let. V roce 538 byl Milvijský most místem další bitvy, když se Belisar pokoušel připojit Ostrogóty k Justiniánově Byzantské říši. Poslední významnější událostí na tomto místě bylo střetnutí mezi rodem Orsiniů a Collonů v roce 1335. Most byl poté rekonstruován mnichem jménem Acuzio.  Významné opravy se uskutečnily v roce 1432, kdy byl most rekonstruován architektem Francescem da Genazzanem. Jednalo se o zakázku papeže Martina V. u příležitosti korunovační cesty císaře Zikmunda Lucemburského do Říma. V průběhu 18. a 19. století byl most upraven architekty Giuseppem Valadierer a Domenicem Pigianim. Naposledy byl vážně poškozen Giuseppem Garibaldim roku 1849, když se pokoušel zpomalit vstup francouzské armády do Říma. Opraven byl v roce 1850 papežem Piem IX. Přes četné opravy je dodnes zachována značná část původní antické stavby. Až do roku 1956 přes něj proudila automobilová doprava, poté byl prohlášen za kulturní památku. Dnes se jmenuje, před nedávnou dobou. V době antiky nesl jméno. Zajímavostí je, že jedna ze dvou soch zdobících vstup na most je socha svatého Jana Nepomuckého.

Milvijský most () je most na řece Tibera v Římě v Itálii. První zmínka o mostě pochází pochází z roku 206 př. n. l. kdy se římský konzul Gaius Claudius Nero vrátil z vítězné bitvy nad Metaurem, kde porazil kartaginského generála Hasdrubala.


Činnost.

Obecně se soudí, že Černé září vzniklo jako odnož Fatahu, ozbrojeného křídla Organizace pro osvobození Palestiny v roce 1971. Svůj název Černé září odvozovalo od událostí z 16. září 1970, kdy po pokusu palestinských bojovníků svrhnout jordánského krále Husajna jordánská armáda zabila či z Jordánska vyhnala tisíce Palestinců. Černé září si za svůj cíl vytklo pomstít tuto porážku. Dle Bennyho Morrise, historika z Ben Gurionovy univerzity vzniklo jako odezva na požadavek některých extrémistů uvnitř OOP a Fatahu po větší bojovnosti.  Podle výslechů některých zadržených členů byl zakladatelem a faktickým vůdcem Černého září Salah Chaláf (Abú-Ijád). Černé září vytvořil z pozůstatku "Džiház ar-Razdu", výzvědné služby Fatahu. Začátkem roku 1972 se Salah Chaláf s Černým zářím rozešel, neboť síť autonomních buněk se stala nepřehlednou, začala se vymykat kontrole a navíc se jeho příslušníci zřekli původního cíle, totiž pomstít vyhnání Palestinců z Jordánska. Za svůj cíl si Černé září vytklo nejen zničení Izraele, ale bojovalo i proti tzv. "reakčním režimům" v Maroku a Saúdské Arábii. To ovšem byli tradiční podporovatelé Arafatova Fatahu. Tím se samotný Arafat dostával do nepříjemné situace, neboť tyto země požadovaly likvidaci Černého září, ale zároveň bylo Černé září mezi Palestinci populární a pokus o jeho likvidaci by mohl být Arafatovi osudným. Černé září začalo být pro svou úzkou spolupráci LFOP považováno za krajně levicovou organizaci.  Abú Ijád, Arafatův šéf bezpečnosti a jeden ze zakládajících členů OOP ve své knize "Bez státu" tvrdí, že „"Černé září nebylo nikdy teroristickou organizací"“ a „"jeho členové vždy popírali jakékoliv vazby na Fatah či OOP"“. Mohamed Oudeh naproti tomu tvrdí, že nic takového jako Černé září neexistovalo. Fatah tak podepisoval své akce, se kterými ale nechtěl být spojován. Černé září mohlo být založeno i jako způsob jak obejít prohlášení Fatahu, že nebude zasahovat do domácí politiky arabských států.  Americké Ministerstvo zahraničních věcí v roce 1981 uvolnilo dokument z roku 1973, který potvrzoval, že Fatah je mateřskou organizací Černého září.  Svou činnost Černé září ukončilo v prosinci 1974, i když ještě v roce 1988 byl proveden útok, ke kterému se kdosi přihlásil jménem Černého září.

Struktura organizace.

Podle novináře J. K. Cooleyho Černé září odstoupilo od operační a organizační struktury fidájínů. Jeho příslušníci operovali v izolovaných skupinkách tvořených asi čtyřmi členy. Buňky mezi sebou nebyly propojeny, rozkazy od velení předávali prostředníci. Tato struktura poskytovala Fatahu možnost hodnověrně se distancovat od akcí Černého září.  Dle zpravodajských informací (Mosadu se organizaci podařilo infiltrovat v roce 1971) se Černé září sestávalo ze 100 Palestinců a 15 Evropanů, zejména studentů, učitelů, obchodníků či diplomatů trvale žijících v Evropě a vycvičených v tehdejší NDR. Organizace se skládala ze dvou vnitřních okruhů. Jeden tvořili Chaláfovi žáci:  Druhý okruh byl tvořen pěšáky, kteří pouze plnili předem určené úkoly a neznali pozadí akcí.

Černé září (: منظمة أيلول الأسود, "Munattamat aylul al-aswad", : "International Black September Organization") byla palestinská teroristická skupina. Nejčastěji je Černé září zmiňováno v souvislosti s Mnichovským masakrem.