Historie.

Návrh zákona o modernizaci teritoriální správy, který přijala druhá vláda Jeana-Marca Ayraulta, zpočátku předpokládal jen koordinaci v oblasti bydlení v unité urbaine de Paris. Nicméně tento návrh byl zamítnut již v prvním čtení v Senátu společným hlasováním pravice a komunistů.  Nový návrh na meziměstské společenství předložili socialisté pro území čtyř departementů řízené radou s asi 200 členy (zástupce z každé obce a za každých 30 000 obyvatel další zástupce, pro Paříž maximálně čtvrtina členů rady). S návrhem souhlasila i Anne Hidalgová, která v roce 2014 kandidovala na post pařížského starosty.  Dne 19. července 2013 odhlasovalo Národní shromáždění články 12 a 14 zákona, na jichž základě může od 1. 1. 2016 vzniknout Métropole du Grand Paris s předpokladem, že jeho metropolitní rada bude od roku 2020 volena přímo.  Novela byla schválena Senátem ve druhém čtení 8. října 2013 s poměrem hlasů 156 pro a 147 proti. Národní shromáždění schválilo text i ve druhém čtení 10. prosince 2013. Definitivní text schválily obě komory 19. prosince 2013.  Dne 16. ledna 2014 premiér Jean-Marc Ayrault oznámil, že je nakloněn zrušení tří departementů přiléhajících k Paříži (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne), které budou začleněny do Métropole du Grand Paris.  Dne 23. ledna 2014 potvrdila Ústavní rada, že vytvoření Métropole du Grand Paris je v souladu s ústavou.  Prezident Národního shromáždění Claude Bartolone a bývalý předseda generální rady departementu Seine-Saint-Denis oznámil 2. února 2014, že se bude ucházet o místo předsedy métropole a bude kandidovat ve volbách za město Le Pré-Saint-Gervais.

Vymezení.

Métropole du Grand Paris bude veřejné meziměstské společenství s vlastním rozpočtem a zvláštním statutem. Bude zahrnovat 129 obcí – 124 obce se stanou automaticky řádnými členy a pět obcí bude mít opční právo.  124 řádných členů tvoří město Paříž a 123 obcí ze sousedních departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.  Členové s opčním právem jsou obce z ostatních departementů v regionu Île-de-France, které k 31. prosinci 2014 patřily do některého z mezikomunálních svazků tvořených obcemi z departementů Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne a zároveň jejich městská rada do 30. září 2014 odsouhlasila připojení k métrople. Jedná se o čtyři obce Wissous, Verrières-le-Buisson a Varennes-Jarcy v departementu Essonne a Vélizy-Villacoublay v departementu Yvelines.  Opční právo získalo rovněž všech 42 obcí sousedících s departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis nebo Val-de-Marne, pokud připojení odsouhlasila městská rada do 30. září 2014. Z nich však práva využily v daném termínu jen dvě obce – Argenteuil (Val-d'Oise) a Paray-Vieille-Poste (Essonne). Čtyři další obce se usnesly o připojení až po termínu 30. září 2014: Athis-Mons (Essonne), Vigneux-sur-Seine (Essonne), Chelles (Seine-et-Marne) a Verrières-le-Buisson (Essonne). Jejich připojení bude možné pouze po novelizaci zákona. Se započtením opčních obcí bude métropole zahrnovat 6 806 689 obyvatel (k roku 2011), 785,76 km (tj. 8663 obyvatel/km) a 348 radních.

Pravomoci.

Článek L5219-1 zákona o teritoriální správě určuje, které kompetence métropole přebírá od obcí, které tak svoji vlastní rozhodovací moc v této oblasti ztrácejí. Jedná se zejména o městské plánování, rozvoj veřejné infrastruktury a telekomunikačních sítí, bytová politika (sociální bydlení, renovace, místa určená pro kočovné obyvatele), sociální a ekonomická integrace, prevence zločinnosti, vznik a správa průmyslových, obchodních, živnostenských, turistických, přístavních nebo letištních zón, ekonomický rozvoj, výstavba a provoz kulturních, výchovných a sportovních institucí, spolupráce na přípravách velkých mezinárodních kulturních a sportovních událostí, ochrana životního prostředí (boj proti znečištění ovzduší, proti nadměrnému hluku, šetření energií, podpora obnovitelných zdrojů energie, prevence proti záplavám). Métropole naopak nepřebírá kompetence v oblasti veřejné dopravy, která zůstává ve správě STIF a Société du Grand Paris.  Další pravomoci mohou obce přenést na métropole dobrovolně při shodě metropolitní rady a městských rad zastupujících více než polovinu obyvatelstva.  Ze strany státu budou na métropole přeneseny pravomoci v oblasti bytové výstavby (výstavba nových bytů, renovace starší zástavby).

Fungování.

Podle zákona zahájí métropole svou činnost 1. ledna 2016. Métropole du Grand Paris bude řízena radou metropole, ve které budou zasedat volení zástupci z každé obce (na každých 25 000 obyvatel připadá jeden radní). Výjimku má pouze Paříž, které má v radě metropole zajištěno 90 míst, které budou odrážet politické zastoupení v pařížské radě. Řádní členové mají celkem 337 míst, obce s opčním právem mají zajištěno až 68 míst podle počtu obyvatel z roku 2011.  Po ustavení métropole budou její radní zvoleni obecními radami. V obcích, které mají více zástupců, budou voleni poměrným volebním systémem. V roce 2020 mají proběhnout již řádné a přímé všeobecné volby, jejich podmínky musejí být zákonem stanoveny do 1. ledna 2017. Rada metropole bude mít svého předsedu a místopředsedu.  Vedle rady se minimálně jednou za rok musí sejít i shromáždění starostů, aby prodiskutovali plán a zprávu o činnosti métropole.  Métropole bude vybavena rozvojovou radou ("conseil de développement") tvořenou zástupci z ekonomické, sociální a kulturní sféry. Jedná se o poradní orgán posuzující hlavní směřování métropole. O způsob její fungování rozhodne rada metropole.  Pro zajištění bezpečnosti a prevence kriminality vznikne bezpečnostní rada ("conseil métropolitain de sécurité et de prévention de la délinquance"), koordinující hlavní zásady v této oblasti na území métropole. V tomto směru bude spolupracovat s pařížskou policejní prefekturou a pařížskou hasičskou brigádou, které již dnes operují v oblasti Paříže i přilehlých departementech Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne.

Métropole du Grand Paris je meziměstské společenství typu métropole v regionu Île-de-France. Métropole zahrnuje město Paříž, obce tří okolních departementů a sedm měst vzdálenějších departementů.


Život.

Marie Terezie vyrůstala v prostředí uměnímilovné knížecí rodiny Thurn-Taxisů v rodném Řezně. O bohatství repertoáru tehdejší doby vypovídá sbírka historických hudebnin v Řezenském dvoře ("Regensburger Hof") ve Vídni. O jejím skladatelském a klavíristickém vzdělání není nic známo. Jedna z jejích pozdějších symofonií je v RISM současně uvedena jako dílo českého skladatele Františka Xavera Pokorného (1729–1794), který byl v letech 1766 - asi 1770 angažován u řezenské dvorní kapely. Díky této duplicitě je možné usuzovat na vztah učitel-žákyně, což však dosud nebylo doloženo.  Od roku 1780, v roce její svatby, jak je uvedeno v "The New Groove Dictionary of Women Composers" (1994), žila Marie Terezie v braniborském markraběcím městě Ansbach obklopena hudbou, obohacenou o ansbaškou dvorní kapely. Diese war zehn Jahre zuvor nach der Übersiedlung der ehemals Bayreuthischen dvorní kapely bedeutend erweitert worden. V Ansbachu se Ahlefeldtová spřátelila s anglickou básnířkou, pozdější markraběnkou, Lady Elizabeth Cravenovou.  Poté, co byl roku 1791 markraběcí dvůr zrušen, usadili se manželé Ahlefeldtovi v Kodani, kde její manžel dostal funkci ředitele Královského divadla, a kde ona několikrát veřejně vystupovala se svými skladbami a jako klavíristka.  Její nejznámější skladbou je její operní balet "Télemachos a Kalypsó" zkomponovaný v Ansbachu roku 1782, který měl premiéru v Kodani 28. prosince 1792 v kodaňském Královském divadle a do roku 1812, i v době po její smrti, byl uveden celkem 37krát. Jeden z klavírních výtahů opery, který Ahlefeldtová napsala vlastní rukou, má německý nadpis: "TELEMAK / auf der Insel Calypso / Ein Opera Ballet in IV Acten / vom / Ballet=Meister Galeotti / in Music gesezt, und zum Klavir [!] eingerichtet / von / Gräfin M: T: von Ahlefeldt / geborene Princess: von Thurn und Taxis". Podle RISM byl autorem (ansbašského) textu baletní mistr Vincenzo Galeotti, tato informace však také vyžaduje ověření.  Ahlefeldtová zkomponovala ještě několik oper, vokálních skladeb a jednu či dvě symfonie. Poté se však rodina dostala do potíží a po několika letech museli Dánsko opustit. Po dvouletém pobytu v Drážďanech, kam byl hrabě Ahlefeldt roku 1798 povolán jako vyslanec, se v roce 1800 odstěhovali do Prahy. Zde žila Marie Terezie z Ahlefeldtu s manželem až do své smrti v roce 1810. Také hrabě zemřel v Praze, avšak další podrobnosti o jejich činnosti v této době nejsou známy.

Dílo.

Přesný počet titulů není dosud zcela znám. RISM OPAC udává 9 opusů, z toho jedna symfonie je připisována také českému skladateli Františku Xaverovi Pokornému.  Opera-balet: symfonie: Vokální skladby: Balet:

Marie Terezie z Ahlefeldtu roz. princezna z Thurn-Taxisu (německy "Maria Theresia von Ahlefeldt", 28. února 1755, Řezno – 20. prosince 1810, Praha), byla německá hudební skladatelka a klavíristka. Kvůli sňatku v roce 1780 s dánským diplomatem a královským komorníkem Ferdinandem hrabětem z Ahlefeldtu (1747–1815) a jejímu dlouhodobému pobytu v Dánsku je považována za „první dánskou skladatelku“.


Historie.

Sbírka současného umění byla založena v roce 1958 rozhodnutím samosprávy města Bělehradu. Vznikla tzv. Moderní galerie, která však neměla své sídlo. Bylo nezbytné pro sbírky proto pro veřejnost vybudovat nové muzeum. Současná budova vznikla v letech 1960–1965 na Novém Bělehradu. Slavnostně byla otevřena dne 20. října 1965, architekty stavby byli Ivan Antić a Ivanka Raspopović. Architektonická soutěž na tuto budovu se uskutečnila v roce 1959 a autoři vítězného návrhu získali řadu ocenění za svoji práci. Budovu obklopuje rozsáhlý park, který byl doplněn sochami známých jugoslávských sochařů 20. století. Původní návrh stavby počítal se zdmi z hrubého betonu, Protić nakonec u architektů usilovně vyjednával o změně projektu, a ti poté přistoupili na obklad z bílého mramoru.  Samotná budova muzea byla rozčleněna do šesti hranolů se seříznutými střechami. Obklad budovy tvoří v nižší části sklo, ve vyšších bílý mramor. Vrchní části hranolových prvků budov jsou rovněž prosklené. Vnitřní výstavní prostor je rozčleněn do různých úrovní a jednotlivé exponáty je tak možné pozorovat zvrchu i zespoda. Kromě toho se návštěvníkům nabízí výhled na veletoky Dunaj, Sávu a střed města. Úrovně jsou někdy rozdělené podle jednotlivých částí objektu, jindy spojené do větších výstavních prostor.  V současné době čítá sbírka současného umění v srbské metropoli na na 8000 děl. Expozice je rozdělena do řady celků, které tvoří malby z doby před rokem 1945 a po roce 1945. Nachází se zde také kolekce několika stovek prací zahraničních autorů. Speciální expozice pak tvoří i sbírky soch a kreseb.  Budova byla v letech 2007–2017 uzavřena a procházela komplexní rekonstrukcí. V roce 1987 byla budova prohlášena kulturní památkou.

Muzeum současného umění (srbsky Музеј савремене уметности/Muzej savremene umetnosti) se nachází v srbské metropoli Bělehradě. Muzeum je umístěno v lokalitě Ušće na soutoku řek Sávy a Dunaje. Jeho budova, která vznikla v architektonickém stylu brutalismu je dobře viditelná z historického centra města a parku Kalemegdan.


Vývoj a popis.

Souběžně s letouny F8U-1 a F8U-2 vývojový tým letounů Crusader také pracoval na ještě větším letounu, který měl mít ještě lepší výkony. Tento projekt dostal interní označení V - 401. Ačkoliv se z vnějšku podobal letounu Crusader a používal i některé stejné prvky, jako například křídlo s měnitelným sklonem, byl nový letoun větší a byl poháněn motorem Pratt & Whitney J75-P-5A s tahem 131 kN při přídavném spalování. Aby se konstruktéři vypořádali s podmínkami při rychlostech překračujících dvojnásobek rychlosti zvuku, byl letoun vybaven velkými svislými plochami pod ocasem letounu, které se při přistání sklápěly do vodorovné polohy. K zajištění dostatečného výkonu Vought plánoval vybavit letoun přídavným raketovým motorem na kapalné palivo Rocketdyne XLF-40 s tahem 35,6 kN. Avionika zahrnovala počítač pro řízení palby AN/AWG-7, radar AN/APG-74 a datové spojení AN/ASQ-19. Systém umožňoval současně sledovat až šest cílů a provádět palbu na dva cíle současně.  Vzhledem k velkým odlišnostem oproti letounu F8U-1 a vzhledem ke skutečnosti, že letoun F8U-2 byl někdy označován jako „Crusader II“, dostal letoun XF8U-3 oficiální označení „Crusader III“.

Operační historie.

V prosinci 1955 vyhlásilo námořnictvo Spojených států (US Navy) soutěž na dodání přepadového stíhače na obranu flotily létajícího rychlostí vyšší než dvojnásobek rychlosti zvuku. Letoun XF8U-3 poprvé vzlétnul 2. června 1958. Navzdory tvrzení mnoha článků a knih, že letoun během testování překročil rychlost Mach 2,6 ve výšce 35 000 stop (10 670 m), letoun ve skutečnosti jen jednou dosáhl rychlosti Mach 2,39 a běžně nepřekračoval rychlost Mach 2,32. Tytéž zdroje uvádějí, že Vought plánoval dosažení rychlosti Mach 2,9 s použitím přídavného raketového motoru (viz výše).  Srovnávací zkoušky s jeho hlavním konkurentem, kterým byl letoun McDonnell Douglas F-4 Phantom II, ukázaly, že návrh společnosti Vought má jednoznačnou převahu v ovladatelnosti. John Konrad, zkušební pilot společnosti Vought, později prohlásil, že Crusader III mohl létat v kruzích kolem letounu Phantom II. Nicméně, XF8U-3 byl jednomístný stroj a mělo se za to, že jeden pilot může být snadno přetížen pilotáží a současným ovládáním radaru. Naproti tomu Phantom II byl dvojmístný stroj s místem pro operátora zbraňových systémů.  Kromě toho, tehdy se uvažovalo, že věk leteckých kanónů skončil, a navíc letouny Phantom II mohly nést podstatně větší užitečné zatížení včetně zbraní vzduch-země i raket vzduch-vzduch. Crusader III byl navržen jako sice rychlá, ale jednoúčelová stíhačka. Z těchto důvodů byl nakonec vybrán Phantom II, aby nahradil letouny F-8 Crusader u US Navy, ačkoliv měl původně letouny Crusader jen doplňovat.  Program F8U-3 byl zrušen poté, co bylo postaveno 5 letounů. Tři z nich létaly během testovacího programu a poté byly spolu se dvěma dalšími trupy předány k NASA pro atmosférické zkoušky. Crusader III byl schopen létat v 95 % zemské atmosféry. Piloti NASA s nimi létali z námořní letecké základny Patuxent River.  Všechny letouny Crusader III byly později sešrotovány.

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikací „The Great Book of Fighters“, „American Fighter Aircraft“ a „MiG Master“ ".

Uživatelé.

Spojené státy americké

Vought XF8U-3 Crusader III byl stíhací letoun vyvinutý společností Chance Vought jako následovník úspěšného letounu Vought F-8 Crusader a jako konkurent letounu McDonnell Douglas F-4 Phantom II. Ačkoliv byl založen na verzích letounu Crusader F8U-1 a F8U-2, a proto obdržel i „námořní“ označení F8U-3, ve skutečnosti s těmito letouny sdílel jen několik málo částí.


Život.

Thanh byl vysokým státním funkcionářem za Komunistickou stranu Vietnamu – v období 2009–2013 vedl státní ropní koncern PetroVietnam, posléze byl poslancem vietnamského parlamentu a pracovníkem ministerstva průmyslu a obchodu.  V červenci 2016 byl vyloučen ze strany a zbaven svého poslaneckého mandátu poté, co vládní inspekce z květnu 2016 odhalila v účetnictví PetroVietnamu deficit v přepočtu přibližně 83 miliard korun. Thanh začal být podezříván z korupce, ačkoli podle něj samotného se jednalo o politicky motivované obvinění; přesto uprchl přes Laos, Thajsko a Turecko do Německa, kde zažádal o politický azyl.

Únos a odsouzení.

Dne 23. července 2017 dopoledne (den předtím, než mělo začít projednávání jeho německého azylu) byl Thanh v berlínském parku unesen neznámymi pachateli a naložen do bílé dodávky s českou poznávací značkou. Automobil pronajal v Praze Vietnamec Long Nguyen Hai, jenž se k podílu na únosu doznal a byl za tento čin německým soudem nepravomocně odsouzen na čtyři roky vězení. Dva dny po únosu byl Thanh už v jiném voze převezen do Bratislavy, kde se ve stejný den konalo jednání vietnamského ministra vnitra Tô Lâma se slovenským protějškem Robertem Kaliňákem.  Únos a zejména úloha slovenského ministra vnitra Kaliňáka v celém případě se stala v létě 2018 předmětem rozsáhlé medializace. Denník N a další slovenská média upozorňovali na různá fakta a nesrovnalosti – zejména na neobvyklost zapůjčení slovenského vládního speciálu zahraniční delegaci a jeho mimořádný let do Prahy, výpovědi některých slovenských policistů o podezřelých Kaliňákových telefonátech před bratislavským vládním hotelem Bôrik a na hrubý nesoulad počtu přiletěvších (4) a odletěvších (12) členů vietnamské delegace.  Viditelně omámený Thanh, jehož museli podpírat dva příslušníci vietnamských tajných služeb, nastoupil do letadla společně s oficiální delegací a letoun následně odletěl do Moskvy. O přelet svého vládního speciálu přes území Polska zažádala slovenská strana s odůvodněním, že na palubě se nachází i sám ministr Kaliňák – ten však zůstal v Bratislavě a s partnerskou delegací se rozloučil už před hotelem. Z Moskvy pak další letoun pokračoval do vietnamského hlavního města Hanoje.  Thanh byl ve Vietnamu zatčen a za finanční machinace a korupci odsouzen na doživotí, přičemž se vzdal práva na odvolání. Podle některých zdrojů vláda Angely Merkelové usiluje o jeho vydání do Německa, přičemž existuje možnost, že kvůli snaze o uzavření obchodní dohody s Evropskou unií vietnamská strana tomuto požadavku vyhoví. Případ vyšetřuje německá, česká i slovenská policie; v srpnu 2018 bylo na Slovensku v souvislosti s vyšetřováním zbaveno mlčenlivosti celkem 44 osob.

Trịnh Xuân Thanh (* 13. února 1966 Hanoj) je bývalý vietnamský politik a podnikatel, jehož únos z Německa přes Českou republiku a další země do Vietnamu v červenci 2017 vyvolal diskusi o zapojení vietnamských tajných služeb do případu.


Kariéra.

Byl nejstarším synem ministra námořnictva a vysokého komisře v jižní Africe Williama Palmera, 2. hraběte ze Selborne (1859–1942), po matce Beatrix Cecil byl vnukem premiéra 3. markýze ze Salisbury. Studoval ve Winchesteru a Oxfordu, v letech 1910–1940 byl poslancem Dolní sněmovny (od roku 1918 zastupoval v parlamentu nově zřízení volební obvod Aldershot, největší vojenskou základnu v Británii). Za první světové války byl tajemníkem na několika ministerstvech, později zastával nižší funkce ve vládě. V letech 1922–1924 byl parlamentním tajemníkem úřadu pro obchod a v letech 1924–1929 náměstkem generálního poštmistra, v roce 1929 byl jmenován členem Tajné rady. Ve 20. a 30. letech patřil k vlivným konzervativním poslancům a po roce 1938 se soustředil na kritiku zahraniční politiky premiéra Chamberlaina. S titulem barona Selborne byl v roce 1940 povolán do Sněmovny lordů (titul hraběte zdědil po otci v roce 1942, jako otcův dědic do té doby užíval jméno "vikomta Wolmera"). Za druhé světové války působil na ministerstvu veřejných prací a v Churchillově koaliční vládě zastával post ministra pro hospodářskou válku (1942–1945) Po válce se angažoval ve vedení několika obchodních společností a bank. V roce 1945 získal Řád společníků cti, mimo jiné byl smírčím soudcem v hrabství Hampshire, kde rodina vlastnila pozemky.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1910 Grace Ridley (1889–1959), dcera ministra vnitra 1. vikomta Ridleye Měli spolu sedm dětí, nejstarší syn William Palmer, vikomt Wolmer (1912–1942), padl za druhé světové války. Jeho syn John Roundell Palmer, 4. hrabě ze Selborne (*1940) je současným představitelem rodu. Z dcer byla Mary Sophia Palmer, provdaná baronka O'Hagan (1920-2001), po druhé světové válce dvorní dámou princezny Alžběty. Rodině hrabat ze Selborne dnes patří zámek "Manderston House" ve Skotsku.

Roundell Cecil Palmer, 3. hrabě ze Selborne ("Roundell Cecil Palmer, 3rd Earl of Selborne, 3rd Viscount Wolmer, 3rd Baron Selborne") (15. dubna 1887, Westminster, Anglie – 3. září 1971, Alton, Anglie) byl britský politik, třicet let poslanec Dolní sněmovny, poté po otci člen Sněmovny lordů, po matce byl blízkým příbuzným významného klanu Cecilů. Jako člen Liberálně unionistické strany a později Konzervativní strany zastával od mládí nižší funkce v několika vládách, v Churchillově koaličním kabinetu byl za druhé světové války ministrem pro hospodářskou válku (1942–1945).


Mládí a politická kariéra.

Již v mládí se Lourenço připojil k dnešní vládnoucí straně MPLA, která bojovala za nezávislost na portugalských kolonií, která skončila v roce 1975 a byla podporována Sovětským svazem. V roce 1978 Lourenço odcestoval do Sovětského svazu a studoval na Leninské vyšší akademii, kde pokračoval ve vojenském výcviku a dokončil magisterský titul v historických vědách. V roce 1982 se vrátil zpátky do Angoly, kde se stal generálem dělostřelectva a šel do politiky. V roce 1984 byl jmenován guvernérem provincie Moxico a pokračoval v růstu v řadách vládnoucí strany. Pracoval také jako provinční komisař provincie Moxico pro MPLA, předseda Regionální vojenské rady 3. vojenské politické oblasti, první tajemník MPLA a provinční komisař provincie Benguela. Byl také předsedou parlamentní strany MPLA v Národním shromáždění v letech 1993 až 1998.  Na stranickém kongresu byl 12. prosince 1998 zvolen za generálního tajemníka MPLA. Jeho volba byla spojena s prospěchem prezidenta Josého Eduarda dos Santose a předpokládalo se, že Lourenço by mohl být potenciálně dlouhodobě generálním tajemníkem. Nicméně poté, co dos Santos řekl v roce 2001, že nebude usilovat o opětovné zvolení prezidentem, Lourenço otevřeně vyjádřil svůj zájem stát se kandidátem MPLA na prezidenta a tím poškodil jeho postavení s dos Santosem. José Eduardo dos Santos zřejmě neměl žádný skutečný úmysl vystoupit z úřadu, ale snažil se odhalit politické soupeře. Juilão Mateus Paulo byl zvolen jako generální tajemník MPLA na kongresu v prosinci 2003 a Lourenço byl prvním místopředsedou národního shromáždění v letech 2003 až 2014.  V dubnu 2014 byl jmenován ministrem obrany a v srpnu roku 2016 byl jmenován místopředsedou MPLA. Na konci prosince 2016 byl nominován jako kandidát MPLA na prezidenta. V prezidentských volbách v srpnu 2017 vyhrál a svou inauguraci měl 26. září 2017. Nahradil tak dlouhodobého prezidenta Josého Eduarda dos Santose, který už do dalšího volebního období nekandidoval. V září 2018 se stal předsedou MPLA nahradil Josého Eduarda dos Santose.

João Manuel Gonçalves Lourenço (* 5. března 1954 Lobito, Angola) je angolský politik a od roku 2017 je také 3. prezident Angoly.


Slovinské referendum o legalizaci stejnopohlavního manželství (2015)

Vypsání referenda.

3. března 2015 schválilo Národní shromáždění návrh novely Zákona o rodině měnícího ustanovení o manželství coby trvalého svazku muže a ženy na trvalý svazek dvou osob, na čež jeho oponenti nasbírali dostatečný počet podpisů pro vypsání celostátního referenda. 26. března bylo referendum ze strany Národního shromáždění zamítnuto pro jeho nekompatibilitu s ústavními zákony zakazujícími lidové hlasování o záležitostech souvisejících s ústavou a lidskoprávními oblastmi. Navrhovatelé v reakci na to dali podnět k Ústavnímu soudu, který 22. října rozhodl v neprospěch Národního shromáždění, a sice tak že není pravomocně příslušné prohlásit referendum za neústavní. Národní shromáždění na to 4. listopadu vyhlásilo konání referenda v den 20. prosince 2015.  Podle článku 90 Ústavy Slovinské republiky bude zákon zrušen referendem, pokud bude většina platných hlasů pro jeho zrušení a zároveň tato většina bude představovat minimálně jednu pětinu všech oprávněných voličů, tedy 20 % z přibližně 1,7 milionu občanů s volebním právem.  V referendu o Zákoně o rodině z roku 2012 bylo 54,55% platných hlasů pro zrušení dotčeného zákona, který rozšiřoval práva registrovaných stejnopohlavních párů.  Slovinští katolíci a papež František vyzývali lid k hlasování proti. Část evropských politiků, včetně Violety Bulc, vyzývalo k hlasování pro, stejně tak i všechny politické strany zastoupené v Národním shromáždění mimo SDS a NSi.

Veřejné mínění.

Výzkum konaný pod záštitou Delo Stik v únoru 2015 ukázal, že 51 % Slovinců návrh zákona v době, kdy se konala politická debata v Národním shromáždění, podporovalo, zatímco 42 % bylo proti.  Jiný výzkum, konkrétně od Ninamedia, v březnu 2015 ukázal pouze 42 % podporu nového zákona a 54 % nesouhlas. Podpora byla více četná u osob mladších 30 let a v Primorském regionu.  Statistika z listopadu 2015 ukázala 46 % podporu a 54 % nesouhlas. Ve statistických šetřeních byly znát zřetelné rozdíly napříč různými skupinami obyvatel. Podpora zákona byla nejvíc četná ze strany žen, ateistů a obyvatel více zalidněných oblastí, a nesouhlas zase ze strany mužů, katolíků a obyvatel řídce zalidněných oblastí. Celkově byl znát poměrně malý zájem o účast v referendu, což znamenalo, že se počítalo s jeho neplatností, a s tím související legalizací nového zákona.

Výsledky.

Předčasné volby začaly 15. prosince 2015 a pokračovaly ve dvou po sobě následujících dnech. Výsledky byly zveřejněny v neděli 20. prosince 2015 po uzavření volebních místnosti. Návrh novely zákona byl pozastaven, protože se k referendu dostavil potřebný počet voličů (více než 20 % oprávněných voličů), a většina z nich hlasovala proti. Podle slovinské ústavy jsou výsledky závazné.  Zdroj:

Následky referenda.

Parlament je povinen se po dobu jednoho roku zdržovat návrhů a legislativní činnosti v této oblasti. Iniciátoři petice slibují, že nebudou v zákonné lhůtě nijak bojkotovat legislativu, která by rozšiřovala sociální práva pro páry stejného pohlaví, pokud nebudou zahrnovat plná adopční práva a redefinici manželství. Podporovatelé opačného výsledku cítí zklamání a doufají, že počet hlasů 'pro' by mohl referendum zvrátit.

Referendum o legalizaci manželství osob stejného pohlaví proběhlo ve Slovinsku dne 20. prosince 2015. Dle předběžných výsledků je referendum platné a jasně vyhrálo odmítnutí homosexuálních manželství.


Historie.

Směnárna Coinbase byla založena v červnu roku 2012 Brianem Armstrongem a Fredem Ehrsamem. Tým se tehdy zapsal do startupového inkubátoru Y Combinator. Již v říjnu stejného roku společnost spustila služby nákup a prodej bitcoinů prostřednictvím bankovních převodů. V květnu roku 2013 firma získala investici ve výši 5 miliónů amerických dolarů od firmy Union Square Ventures vedenou Fredem Wilsonem a v prosinci pak 25 miliónů amerických dolarů od firem Andereessen Horowitz, Union Aquare Ventures a Ribbit Capital.  V roce 2014 již měla společnost jeden milión uživatelů a získala službu Blockr a Kippts a spustila trezorový systém pro bezpečné uložení bitcoinu. Během roku 2014 společnost uzavřela partnerství se společností Overstock, Dell, Expedia, Dish Network a Time Inc., kterým umožnila přijímat bitcoinové platby. To samé udělala také pro firmy Stripe, Braintree a Paypal.  V lednu 2015 firma obdržela další investice ve výši 75 milionů amerických dolarů, kterou uskutečnil Draper Fisher Jurvetson, burza cenných papírů New Yorku Stock Exchange, USAA a několik bank. Později v lednu spustila bitcoinovou burzu pro profesionální obchodníky zvanou Coinbase Exchange se zázemím v USA. V květu 2016 firma burzu Coinbase Exchange přejmenovala na Global Digital Asset Exchange (GDAY) a začala nabízet profesionálům ether, token kryptoměny Ethereum. V červenci téhož roku ho nabídla také obyčejným zákazníkům.  V lednu a v březnu roku 2017 získala společnost Coinbase společnost BitLicense a licencovala obchodování s kryptoměnami Ethereum a Litecoin u Newyorského ministerstva finančních služeb (DFS). V listopadu pak americký daňový úřad (US Internal Revenue Service) nakázal firmě, aby ohlásila každého uživatele, který za rok uskuteční transakce za alespoň 20 000 amerických dolarů. O půl roku později, 23. února 2018, informovala Coinbase přibližně 13 000 uživatelů, kteří splnili tuto podmínky, že do 21 dní poskytne americkému daňovému úřadu jejich identifikační číslo, jméno, datum narození, adresu a historické záznamy o transakcích od roku 2013 do roku 2015.  Tentýž rok 5. dubna Coinbase oznámila vytvoření fondu Coinbase Ventures, které se zaměří na investice do společností zaměřených na blockchain a kryptoměny. Dne 16. května 2018 společnost Coinbase Ventures oznámila svou první investici do společnosti Computerized Labs, což je startup vytvářející pro Ethereum chytré kontrakty podobné těm na finančních trzích.

Charakteristika.

Coinbase slouží k nákupu a prodeji kryptoměn za americké dolary, eura a britské libry. Nákup na Coinbase probíhá velmi jednoduše. Stačí, aby se klient zaregistroval, ověřil účet emailem, zadal číslo mobilního telefonu pro zasílání sms pro ověření při přihlašování a následně ověřil svou identitu jednoduchým vyfocením svého občanského průkazu webkamerou nebo chytrým telefonem. Poté už může vložit na svůj účet s pomocí platební karty nebo bankovního převodu finance. Vklad platební kartou je okamžitý, ale je zpoplatněn 4% poplatkem z vkladu, kdežto vklad bankovním převodem je zdarma, trvá však 2 – 5 dní. Nově od 2019 je možnost nakoupit také přes Paypal. Jakmile jsou peníze na Coinbase, klient může nakupovat kryptoměny. Tento nákup je zatížen jen velmi nízkým spreadem (přibližně 1 %). Coinbase neumožňuje limitní příkazy (automatický nákup za předem definovanou cenu), ale pouze opakující se nákupy.

Peněženky u Coinbase.

Na každém účtu má klient přístup hned k několika elektronickým peněženkám (BTC, ETH nebo LTC).  Každá z peněženek umožňuje snadno, rychle a poměrně bezpečně ukládat, odesílat a přijímat různé kryptoměny. Na tyto peněženky může klient posílat kryptoměny z jiné peněženky, směnárny nebo třeba bitcoinového automatu. Takto získané kryptoměny si ve směnárně Coinbase může držet, poslat je někomu dalšímu nebo je směnit za klasické měny či kryptoměny.  Ač je takové držení kryptoměn v peněženkách ve směnárnách praktické, není z bezpečnostních důvodů doporučováno.

Externí odkazy.

Coinbase - oficiální webová stránka směnárny Coinbase  Coinbase - Návod a tipy jak se vyznat na Coinbase směnárně  Coinbase - Recenze internetové směnárny Coinbase na portále Investplus  Coinbase - Recenze a srovnání směnárny Coinbase

Coinbase je online směnárna se sídlem v San Franciscu v Kalifornii. Zprostředkovává bitcoinové transakce a směnu BTC, BCH, ETH, XRP, ETC, LTC, EOS, XTZ, XLM, LINK, DASH, ATOM, ZEC, REP, ZRX, DAI, KNC, OXT, BAT, a USDC s eurem, americkým dolarem a britskými librami ve 31 zemích světa a uskladnění bitcoinu nabízí v 190 zemích po celém světě.


Dětská kariéra.

Sancho se narodil v londýnské čtvrti Camberwell rodičům do rodiny přistěhovalců z Trinidadu a Tobaga. Jedním z důvodů jejich stěhování bylo právě aby jejich syn mohl vyrůstat ve Velké Británii. Společně s rodiči a sestrami vyrůstal v londýnské čtvrti Kennington. Ve škole se díky vášni pro fotbal zapsal do školního fotbalového týmu, kde dostal možnost si zahrát několik soutěžních zápasů. Po škole se učil, rozvíjel a zdokonaloval své fotbalové dovednosti hraním na ulici. Jednoho dne šel malý Sancho se svými nejlepšími kamarády, kterými byli Reiss Nelson a Ian Carlo Poveda ven si zakopat. Jak hráli proti ostatním kamarádům, objevil se u hřiště londýnský trenér Sayce Holmes-Lewis a začal malé kluky sledovat. Byl velmi zaujat a rozhodl se, že dá klukům šanci vyzkoušet si profesionální fotbal.

Watford.

Sedmiletý Sancho se tak díky pomoci, kterou on a jeho kamarádi od Holmese-Lewise dostali, stal hráčem Watfordu. Kvůli problémům s dojížděním do 35 kilometrů vzdálené akademie mu Watford poskytl ubytování a Sancho začal navštěvovat jeho partnerskou školu, harefieldskou akademii. Holmes-Lewis trénoval Sancha a jeho kamarády v týmu největších jiholondýnských talentů. V celolondýnské mládežnické soutěži pak Sancha a jeho kamarády dovedl k vítězství v kategorii do 11 let. Jedenáctiletý Sancho také začal odmítat nabídky připojit se k Arsenalu nebo Chelsea, protože preferoval Watfordské nastavení, které mu umožňovalo pravidelně trénovat a chodit do školy. Právě v této době začal v akademii ukazovat, jak moc dobrý je. V teenagerských letech se začal Sancho více než na školu zaměřovat na sledování YouTubových videí s Ronaldinhovými či Neymarovými fintami a triky. Stával se tak typologicky především takovým hráčem, jako jeho idoly a jeho schopnosti pracovat s míčem neustále lákaly skauty velkých anglických klubů.

Manchester City.

V březnu 2015 v rámci programu EPPP přestoupil do Manchesteru City za počáteční cenu 66 000Ł, která i s bonusy mohla dosánhout 500 000Ł. V modré části Manchesteru však nepřestal překvapovat, vyhrával různá ocenění a rychle se stal jednou z největších hvězd akademie. Po dvou letech, předseda City Khaldoon Al Mubarak oznámil, že Sancho bude jedním z mladíků, které se Citizens budou snažit zapracovat do seniorského mužstva. V červenci 2017 se však Sancho těsně před odletem City na předsezónní turné po USA rozhodl, že s ostatními nepoletí. Trval na tom, že potřebuje novou výzvu a že už ho nebaví stále jen čekat na šanci. Pep Guardiola byl tímto rozhodnutím velice překvapen, protože už měl pro Sancha přichystanou novou smlouvu. ""Snažili jsme se hodně. Snažili jsme se přesvědčit jeho otce, matku i agenta, ale jestliže hráč stále opakuje ne, nejde s tím nic dělat,"" vyjádřil se Guardiola.

Klubová kariéra.

Borussia Dortmund.

Sezóna 2017/18.

31. srpna 2017 podepsal Sancho smlouvu s německou Borussií Dortmund, kam přestoupil za téměř 8 000 000€. Jednou z podmínek ve smlouvě bylo, že se zařadí na soupisku a-týmu, s čímž Dortmund rozhodně problém neměl, jelikož se Sanchem počítal jako s náhradou za francouzského křídelníka Ousmane Dembélého, kterého o několik dnů dříve koupila španělská FC Barcelona. Od Dembélého také zdědil číslo 7. Později uvedl, že se po odchodu do zahraničí, díky jeho předchozím zkušenostem ze stěhování mezi Watfordem a Manchesterem, cítil sebejistě. I tak to ale pro něj nebylo jednoduché, a to zejména kvůli jazykové bariéře.  Na příležitosti v dresu BVB si musel počkat a 21. října se nakonec dočkal svého debutu, když proti Eintrachtu Frankfurt nastoupil k posledním šesti minutám a stal se tak prvním Angličanem v historii, který nastoupil za Dortmund v bundesligovém zápase. V základní sestavě nastoupil poprvé 14. ledna 2018, když při bezbrankové remíze s Wolfsburgem trefil břevno. První asistenci si připsal 19. ledna, když přihrál Shinjimu Kagawovi na vyrovnávací gól na 1:1 proti Herthě Berlín. Po dvouměsíčním léčení poraněného vazu se mu 21. dubna proti Leverkusenu podařilo vstřelit svůj první gól za Borussii a dalšími dvěma asistencemi zakončil výhru 4:0. Do konce sezóny přidal ještě asistenci proti Mohuči a pomohl Dortmundu ke 4. místu a kvalifikaci do Ligy Mistrů.

Sezóna 2018/19.

V předsezónní přípravě v USA se Dortmund utkal se Sanchovým bývalým klubem Manchesterem City a BVB se podařilo vyhrát 1:0. ""Měl jsem co dokazovat a mysím, že jsem si vedl dobře,"" podotkl Sancho. Novou sezónu začal Sancho 20. srpna asistencí na vítězný gól Marca Reuse ve 121. minutě pohárového zápasu proti Greutheru Fürth. V dalším kole byl u toho, jak Dortmund porazil Union Berlín znovu gólem Marca Reuse ve 121. minutě a pohárová sezóna pro BVB skončila únorovou prohrou v osmifinále s Werderem Brémy na penalty. Mezitím v Bundeslize Sancho podával jeden skvělý výkon za druhým. Už v prvním zápase proti Lipsku si připsal asistenci a o měsíc později přispěl svým prvním gólem v sezóně a asistencí k porážce Norimberku 7:0. Nejlepší měsíc ze Sanchova pohledu však byl říjen. 2. října prodloužil smlouvu s Dortmundem do roku 2022, připsal si asistenci proti Augsburgu, dal gól Stuttgartu, Herthě Berlín dal dva góly a obdržel cenu pro hráče měsíce Bundesligy. Již zmíněnými dvěma góly proti Herthě se také stal prvním hráčem narozeným ve 21. století, který vstřelil dva góly v jednom Bundesligovém zápase a zároveň nejmladším hráčem BVB, kterému se to kdy povedlo. Do konce roku se pak ještě trefil do sítě Schalke a Mönchengladbachu. Ve skupinové fázi Ligy Mistrů se Dortmund mezitím setkal s Atléticem Madrid, Monacem a Clubem Bruggy. V zápase proti Monacu si připsal asistenci, gólem přispěl k vítězství 4:0 nad Atléticem a pomohl týmu k 1. místu ve skupině. V osmifinále přidělil Dortmundu los anglický Tottenham, po dvou prohrách však německý klub ze soutěže vypadl. Hráči Borussie se tak mohli plně soustředit na Bundesligu. V únoru se Sancho trefil proti Hoffenheimu a stal se tak nejmladším hráčem, který vstřelil 8 Bundesligových gólu v jedné sezóně. O patnáct dní později dal gól Leverkusenu a pro změnu překonal rekord Lukase Podolskiho a stal se nejmladším hráčem, který kdy vstřelil 9 Bundesligových gólů v jedné sezóně. 13. dubna překonal další rekord, když vstřelil dva góly do sítě Mohuče a stal se tak nejmladším hráčem v historii Dortmundu, který vstřelil alespoň 10 gólů v jedné Bundesligové sezóně. Do konce sezóny pak ještě dal po jednom gólu Freiburgu a Mönchengladbachu a poté co v lize nastřílel 12 gólů a přidal 17 asistencí byl jmenován v týmu sezóny Bundesligy. Dortmund se tak umístil na 2. místě za Bayernem o pouhé dva body.  Poté co si v této sezóně Sancho připsal celkem 13 gólů a 19 asistencí, zájem velkoklubů o talentované křídlo na sebe nenechal čekat. Už od začátku této sezóny se o něj seriózně zajímal Manchester United a mluvilo se o částce okolo 100 000 000€. Později zájem projevili i kluby jako např. PSG nebo Real Madrid, který za mladého Angličana nabídl dokonce 150 000 000€. Sportovní ředitel Dortmundu Michael Zorc se však několikrát nechal slyšet, že Sancho v BVB zůstane ještě minimálně následující sezónu. Přestupové spekulace skončily až poté, co 21. srpna 2019 Sancho podepsal novou smlovu s Borussií Dortmund.

Sezóna 2019/20.

Další sezónu v dresu "černožlutých" začal Sancho přesně tam, kde skončil. Na začátku srpna se Dortmund utkal v německém superpoháru s konkurenčním Bayernem a Sancho o sobě dal vědět. Jeden gól vstřelil, na druhý přihrál a Borussia se mohla radovat z vítězství 2:0 a Sancho z první profesionální trofeje. V Bundeslize ve svých výkonech pokračoval. Hned v prvním kole přispěl gólem a asistencí k výhře nad Augsburgem a ve druhém kole přispěl gólem a asistencí k porážce Kölnu. O týden později pak přihrál na jediný gól Dortmundu v zápase proti Unionu Berlín a byl nominován na hráče měsíce Bundesligy.

Reprezentační kariéra.

Juniorské reprezentace.

27. října 2015, hned při svém prvním zápase za anglickou reprezentaci do 16 let proti Japonsku se Sanchovi podařilo skórovat. V únorovém přátelském utkání proti USA dokázal dvěma góly otočit skóre z 1:2 na 3:2 pro Anglii.  25. srpna 2016 se teprve po dvou minutách na hřišti za anglickou sedmnáctku už mohl radovat z gólu, kterým přispěl k vítězství nad Belgií 6:0 a hned v dalším zápase přispěl gólem a asistencí k vítězství nad Chorvatskem 5:0. Následně v kvalifikaci na EURO 2017 do 17 let se Sanchovi podařilo ve čtyřech zápasech vstřelit čtyři góly a připsat si jednu asistenci. V již zmíněném EURU si později i zahrál. Ve třech zápasech základní skupiny dal tři góly a na tři přihrál. Ve čtvrtfinále proti Irsku dal jediný gól zápasu a v semifinále proti Turecku se blýskl gólem a asistencí. Ve finále prohrála Anglie po remíze 2:2 na penalty se Španělskem, ale pro Sancha mohlo být útěchou alespoň jmenování v týmu turnaje. V září 2017 byl Sancho nominován na Mistrovství světa 2017 do 17 let, s čímž však jeho zaměstnavatel Dortmund nesouhlasil. Nakonec se s Anglickou FA dohodli, že po skupinové fázi Sancho zamíří zpátky do Vestfálska. Společně s Anglií postoupil ze základní skupiny, např. poté co proti Chile dva góly dal a na jeden přihrál a z turnaje odjel. Anglie později turnaj vyhrála a Sancho tak mohl v Německu slavit.  Do výběru Anglie do 19 let byl Sancho poprvé povolán v listopadu 2017 na zápasy kvalifikace na EURO 2018 do 19 let. První zápas v této mládežnické kategorii tak odehrál proti Faerským ostrovům a hned v tomto zápase si připsal tři asistence. Proti Bulharsku a Maďarsku vstřelil gól a pomohl Anglii kvalifikovat se na šampionát, na který se však sám nepodíval.

Seniorská reprezentace.

Po úspěšném startu do sezóny 2018/19 byl Sancho 4. října 2018 povolán do Anglické seniorské reprezentace na zápasy Ligy Národů 2018/19 proti Chorvatsku a Španělsku. Debutoval proti Chorvatsku, když v 78. minutě přišel na hřiště jako náhradník za Raheema Sterlinga a zápas skončil 0:0. 22. března 2019 nastoupil v základní sestavě při svém prvním soutěžním utkání za Anglii a asistencí na gól Sterlinga přispěl k výhře nad Českem 5:0 v kvalifikačním zápase o EURO 2020. S Anglií se mu poté podařilo získat bronz v Lize Národů 2018/19, po výhře nad Švýcarskem po penaltách. První a po chvíli i druhý gól za Anglii se Sanchovi podařilo vstřelit v dalším kvalifikačním zápase o EURO 2020, tentokrát proti Kosovu, když v nastavení prvního poločasu zvýšil z 3:1 na 5:1 pro Anglii.

Statistiky.

Klubové statistiky.

"pozn. Z = Zápasy, G = Góly, A = Asistence"

Góly.

<graph>{ }</graph>

Asistence.

<graph>{ }</graph>

Reprezentační statistiky.

Seniorská reprezentace.

Jadon Malik Sancho (* 25. března 2000, Londýn, Velká Británie) je anglický fotbalista, hrající v německém klubu Borussia Dortmund a za anglickou reprezentaci, který hraje na pozici křídelníka.


Popis.

Osinák má protáhlé štíhlé tělo s krátkýma nohama a bez ocasu dorůstá délky 40–50 cm. Dospělý jedinec váží asi 3 kg. Na rozdíl od ostatních dikobrazovitých má menší a lehčí ostny, které mu vyrůstají jen na zadní části hřbetu. Zbytek těla pokrývají krátké ploché štětiny. Ocas je dlouhý a šupinatý a je zakončen štětkou tuhých chlupů, které mohou, když jimi zvíře potřásá, vydávat šustivý zvuk.

Rozšíření.

Osinák africký žije v oblasti tropického deštného lesa na území Beninu Kamerunu, obou konžských republik, Rovníkové Guineje, Gabonu, Gambie, Ghany, Pobřeží slonoviny, Keni, Libérie, Sierry Leone, Jižního Súdánu, Toga a Ugandy, až do výšek 3000 m n. m.

Způsob života.

Osináci obývají obvykle výše položené lesy, kde žijí v malých rodinných seskupeních, jež tvoří rodičovský pár a mláďata, celkem asi osm jedinců. O zdroje potravy se může dělit i několik takových rodin. Zaútočí-li na osináka afrického dravec, naježí ostny, takže vypadá, že je dvakrát větší, začne potřásat ocasem, aby chlupy na jeho konci šustily, a dupe nohama. Stejně jako ostatní dikobrazovití se natočí k útočníkovi zády a pokouší se ho zranit svými bodlinami. Je-li třeba, uchylují se osináci před nebezpečím na stromy, neboť dovedou obratně šplhat a skákat.  Tito hlodavci jsou noční tvorové, kteří přes den spí v norách či ve skalních rozsedlinách. Jsou to býložravci, kteří se živí převážně spadanými listy, květy a plody. V případě nutnosti nepohrdnou ani kořínky. Nacházejí-li se políčka kukuřice, manioku či banánovníků blízko lesa, mohou škodit na úrodě.

Rozmnožování.

Samec a samice vytvoří v době říje pár. Samice je březí déle než samice ostatních hlodavců – asi 100–110 dní – a rodí 1–4 dobře vyvinutá mláďata, která dospívají asi po 2 letech.

Užití.

Domorodci loví osináky ve značném množství jako potravu.

Chov v zoo.

Osinák africký byl na konci roku 2017 v Česku chován v šesti zoologických zahradách. V roce 2018 se stala chovatelem také Zoo Olomouc. Na počátku roku 2020 tak byl chován v sedmi zoo.  Na Slovensku tento druh chová od roku 2018 Zoo Bojnice. V celé Evropě byl v roce 2018 chován v necelé dvacítce zařízení, na počátku roku 2020 ve 20 zoo, takže české zoo zaujímají významné postavení, když tvoří přibližně třetinu všech veřejných chovatelů.

Chov v Zoo Praha.

Historie chovu v Zoo Praha se začala psát v roce 2007. Na počátku i konci roku 2018 byl chován pár.

Osinák africký ("Atherurus africanus") je africký hlodavec z čeledi dikobrazovitých. Jeho domovem je široký pás tropické Afriky od Guineje na západním pobřeží až po Keňu na východě. Přestože ho domorodci loví pro potravu, je díky svému rozšíření považován Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) za málo dotčený druh.


Život.

Saakadze byl příslušníkem gruzínské nižší šlechty - "aznaurů", Jeho otec Šio Saakadze byl dvořanem krále Šimona I. z Kartli a ve službách tohoto panovníka začal svou kariéru také mladý Girogi. Za jeho syna Luarsaba II. byl ustanoven správcem Tbilisi a Osetie. Roku 1608 porazil osmanská vojska v bitvě u Tašiakari, byl povýšen do knížecího stavu a stal se jedním z nejmocnějších feudálů v Gruzii. Roku 1611 se král Luarsab oženil s jeho sestrou Teklou Saakazde, čímž Giorgioho moc ještě vzrostla. To se vůbec nezamlouvalo příslušníkům staré rodové šlechty, kteří se cítili jeho kariérou ohroženi. Následujícího roku se kníže Šadiman Baratašvili pokusil Saakadzeho zavraždit a úspěšný vojevůdce musel uprchnout do Persie. Zde konvertoval k islámu a vstoupil do služeb perského šáha Abbáse. Několik let bojoval pro šáha proti Osmanům, Mughalům a roku 1614 byl nucen vést perské tažení do Gruzie. Roku 1614 sesadil svého švagra, krále Luarsaba a vydal ho šáhovi. Luarsab byl Peršany uvězněn a popraven. Giorgi Saakadze se stal perským regentem v Gruzii, ale roku 1623 se od šáha odvrátil. Spojil se s vůdci protiperské strany: bratrem své ženy princem Zurabem z Aragvi a vládcem Kachetie Tejmurazem. Společně pak vyhlásili nezávislou křesťanskou Gruzii. Perský šáh proti nim vyslal trestnou výpravu, ale tu Saakadze rozdrtil roku 1625 v bitvě u Martkopi. Jako reakci na tuto zradu nařídil šáh Abbás popravu Saakadzeho syna Paaty, který žil od roku 1612 na šáhově dvoře. Mezi Saakadzem a Tejmurazem z Kachetie došlo brzy k otevřenému sporu o vládu nad Gruzií. Spory postupně vyústily v domácí válku, v níž roku 1626 zvítězil Tejmuraz, podporovaný vysokou šlechtou. Tejmuraz se pak sám vyhlásil králem sjednocené Gruze a Giorgi Saakadze byl vypuzen ze země. Stárnoucí Saakadze se uchýlil do Istanbulu, kde byl přijat sultánem Muradem a vstoupil do osmanských služeb. Získal hodnost paši a správu nad vilajetem Konya. V této hodnosti válčil proti Peršanům, na nichž pro Turky dobyl město Erzurum. Saakadzeho nepřítelem se stal velkovezír Erkem Hüsrev Paša, který se cítil ohrožen jeho úspěchy. Obvinil proto svého rivala ze zrady a impulzivní sultán nařídil jeho likvidaci. Girogi Saakadze a jeho syn Avtandil byli zavražděni 3. října 1629 v Alepu. Giorgiho druhý syn Ioram zůstal po otcově vyhnání s matkou v Gruzii a stal se zakladatelem gruzínského knížecího rodu Tarchan-Mouravi.

v kultuře.

Přes svou kontroverzní kariéru je Giorgi Saakadze pokládán za národního hrdinu Gruzie. Za vlády Stalina, který byl údajně se Saakadzem vzdáleně rodově spřízněn, byl význam této osobnosti až nekriticky přeceňován.

Reference.

Anna Arnoldovna Antonovskaja: "Veliký Mouravi". Praha, Svět sovětů, 1953.

Giorgi Saakadze (gruzínsky: გიორგი სააკაძე) (1570 – 3. října 1629) byl gruzínský politik a vojevůdce, jedna z nejvýznamnějších osobností Gruzie v 1. polovině 17. století. byl znám pod titulem Veliký mouravi - gruzínsky დიდი მოურავი, "didi mouravi", persky Mūrāv-Beg a turecky Maghraw-Bek. "Mouravi" znamená gruzínsky správce či regent.


Charakteristika.

Rajka vlajková je přibližně 28 cm dlouhá a olivově hnědá. Samci mají leskle fialovou korunku, smaragdově zelená prsa a hnědá záda. Nejvýraznějším rysem samců jsou dvě dvojice dlouhých bílých chocholů, které vyplynuly z ohbí křídel. Samci s nimi dokáží hýbat. Ocasní pera mají samci poněkud krátká. Samci jsou polygamní a při námluvách se shromažďují a předvádí své letecké umění, takto si získávají samice, se kterými se spáří, o mláďata se dále nestarají. Samice mají taktéž fialovou korunku, zbytek těla mají hnědý aby neupoutával pozornost nepřátel. Vzrůstově jsou samice menší než samci, ale mají delší ocasní pera. Rajka vlajková je endemický druh, vyskytující se jen na souostroví Moluky a ve východní Indonésii a je tak nejzápadněji hnízdícím druhem rajek. Živí se především hmyzem, členovci a ovocem.

Historie.

První rajky se do Evropy dostaly díky mořeplavci Ferdinandu Magellanovi. Když byla jeho posádka v prosinci 1521 v Tidore, byl jim panovníkem z ostrova Bacan (souostroví Moluky) nabídnut dar krásných mrtvých ptáků, mořeplavci je měli předat Španělskému králi. Na základě úvah kronikáře Antonia Pigafettyho byli tito ptáci pravděpodobně rajky vlajkové. Alternativní popis představil Maximilianus Transylvanus, byl to termín Manucodiata (složenina slov: Malay Manute-Dewata, Bird of the Gods), který se používal pro rajky až do 19. století. George Robert Gray z Britského muzea pojmenoval tento druh na počest Alfreda Russela Wallace, který objevil Rajku vlajkovou v roce 1858. Po jeho původním objevu rajku vlajkovou neviděl nikdo téměř 60 let, bylo ohlášeno pouze párkrát, že tohoto ptáka někdo spatřil, ovšem žádné z těchto hlášení nebylo doloženo. Poté bylo další pozorování ohlášeno britským ornitologem Davidem Bishopem, který se domníval že objevil nový druh a pustil se do detailního pozorování.

Rajka vlajková ("Semioptera wallacii") také známá pod anglickým názvem Wallace’s Standardwing je jediný druh ptáka z rodu "Semioptera". Má dva poddruhy – "Semioptera wallacii halmaherae" a "Semioptera wallacii wallacii".


Historie.

Za vznikem humanistického písma stály dvě důležité dobové skutečnosti. Za prvé označení všeho gotického za barbarské ze strany renesančních humanistů (tedy včetně lámání písma) a vznik knihtisku, což výrazně ovlivňovalo nároky na podobu písma. A samozřejmě se stále zvyšovala potřeba psát vůbec. Knihtisk výrazně omezil psané knižní písmo.

V Itálii.

První knižní písmo vzniklé okolo poloviny 15. století bylo knižní okrouhlé humanistické písmo ("humanistica rotunda libraria saeculi XV"). To vycházelo z původně římské kvadrátní kapitály a písma vzniklého v karolínské renesanci, karoliny. Písmena jsou svislá, nedochází k jejich propojování. Mezi poznávací znaky patří dlouhé s a f, které končí na řádku a nejdou pod řádek. Toto písmo bylo velmi záhy nahrazeno tiskovou velmi podobnou variantou, antikvou. Kvůli nárůstu počtu písemností a potřebě rychlejšího psaní se prosazuje v písemné podobě polokurzíva (dodnes poněkud nepřesně nazývaná kurzíva, která vzniká posléze a je ještě lépe formovaná k psaní), jejíž podoba vychází z kaligrafické školy ve Florencii. Pro tento typ písma je charakteristické zaoblování, které může vytvářet na dlouhých dřících až smyčky, a náklon doprava. Znalost polokurzívy se šířila z Itálie pomocí velmi podobné tiskové obdoby hojně užívané od počátku 16. století dnes známé jako italika. Druhou cestou byly písemnosti vydávané papežskou kanceláří, která psanou humanistickou polokurzívu používala od Mikuláše V., nejprve pro všechna brevia, tato polokurzíva je známá jako "lettera dei brevi". V 16. století získává polokurzíva z papežské kanceláře jednotnou podobu a je nazývána "humanistica semicursiva papalis". Toto písmo získalo také tiskovou podobu, která je nazývána cellaresca a poprvé se objevuje v práci Ludovica Vincentina La Operina (1522). Různé obdobi tohoto písma jsou dnes známa jako "humanistica semicursiva italica". Humanistická kurzíva se formuje živelně z polokurzívy a až do 17. století nemá ustálený tvar.

Ve Francii.

V 17. století se již také postupně přesouvalo centrum humanistického písma z Itálie do Francie. Ve Francii nikdy nemělo humanistické písmo tak jasnou převahu jako v Itálii. Dostalo se sem v 16. století, ale navrch zprvu získalo jen u panovníka, vysoké šlechty a vzdělanců, v kaligrafických učebnicích se objevilo až v druhé polovině století. Zároveň docházelo k míšení novogotického a humanistického písma, které se nazývá "financière", "rondo" nebo "bastarda", v 18. století vzniklo tzv. coulée, které se objevovalo i mimo Francii (u nás také jako francouzské písmo).

V Anglii.

V anglických písemnostech se humanistické písmo také začalo objevovat v 16. století, ale zprvu narazilo na konzervativní odpor soudů a v úřadech. Naopak oblibu si našlo u vzdělanců, například na univerzitě v Cambridge. Teprve v 17. století je zavedeno toto písmo do škol pod názvem "Italina hand", ze kterého se záhy vyvinulo "English round hand". V 18. století již centrum humanistického písma přesunulo do Anglie. Varianta známá jako "English hand", která se do Česka dostala pomocí korespondence, se stala základem pro české humanistické písmo.

V Německu.

V Německu bylo přijetí asi nejodmítavější a prosazení humanistického písma trvalo nejdéle. Poměrné záhy, na přelomu 15. a 16. století byl přijat zvyk, že jazykově německé písemnosti budou psány novogoticky a latinské (nebo i jiné) humanisticky, který zformoval Philipp Melanchthon. Tento zvyk byl dodržován velmi důsledné i pro slova s cizojazyčným základem; udržel se až do 20. století. O zavedení humanistického písma se neúspěšně pokoušeli Gottfried Wilhelm Leibniz, Friedrich Gottfried Klapstock nebo Jacob Grimm. Tvary humanistického písma byly podobné jako v Itálii či Francii, u kurzívy je patrný vliv novogotiky. Novogotické písmo bylo nahrazeno humanistickým, tzv. normálním písmem v roce 1941.

V českých zemích.

Přijetí humanistického písma v českých zemích bylo obdobné jako v Německu, tedy v první fázi se prosadilo pouze u jazykově latinských textů. Existuje více proudů, jak se do Čech (českých zemí) dostávala znalost humanistického písma. Uvádí se pronikání přes Uhersko (do české kanceláře za Ladislava Pohrobka), případně přímo z Itálie od nekatolických kněží (Hilarius Litoměřický). Z počátku 16. století je již doložena učebnice psaní obsahující humanistické písmo.  V naší zemi nebyl biskup, takže kněžské svěcení musel vykonávat italský. A tím se Čechy dostaly do kontaktu s humanistickou kulturou, tedy i včetně písma. Italská církev ovlivňovala nejen písmo, ale i změnu osobního náboženského postoje. Přesto se katolické prostředí nedá úplně považovat za zdroj šíření humanistického písma v zemi. Jeho stopy se objevují ve 2. polovině 15. a počátkem 16. století ve spisech arcibiskupských administrátorů, ale administrátorské písemnosti z daného období se nedají označit za úplně humanistické. Mezi humanistické znaky objevující se v písemnostech pražského arcibiskupství se dají zařadit velmi zaoblená písmena a užívání dlouhých dříků písmen bez smyček. Ale často používané zkratky působí spíše goticky.  Řeholní instituce na našem území byly zpravidla poškozeny husitstvím, některé kláštery dokonce zanikly. Ale existovaly i konventy, které se v této době dokázaly rozvíjet, například premonstrátský klášter v Teplé. Do tohoto kláštera přicházeli františkánští observanti, kteří sebou mimo jiné přinesli některé prvky italského humanismu. Proto lze v některých filiačních listech Jana Kapistrána (původem italský mnich působící na našem území) nalézt široké okrouhlé písmo velmi blízké humanistickému. V jiných písemnostech stejného autora ale písmo připomíná spíše středoevropské gotické. Zdá se, že se františkáni postupně přizpůsobovali domácímu prostředí a domácím písařům. Italské humanistické písmo je možné objevit i v listinách vikáře františkánského řádu Pavla z Moravy nebo v soukromých spisech Bohuslava Hasištejnského z Lobkovic, to je však velmi ojedinělé.  Výrazné prosazování humanistického písma v českém prostředí na konci 18. století souvisí se slovanskou vzájemností, kdy má tato forma posloužit jako základ vzájemné abecedy, která by byla například ještě rozšířena o některé znaky z cyrilice. Teoretici těchto snah byly především Josef Dobrovský, Bartoloměj Kopitar, Antonín Jaroslav Puchmajer, nebo Antonín Marek. Dále je možné připomenout úředně zaváděný novogotický kurent do škol, který vzbuzoval nevoli a diskuze o výhodnosti humanistických tvarů (Josef Vlastimil Kamarýt a Josef Hořčice). První tiskař, který v letech 1799 a 1800 obstaral litery antikvy a italiky, byl František Jan Tomsa.  Ve školách se děti poprvé setkávaly s humanistickým písmem po reformách v 18. století, a to i v triviálních školách, kde nebyla vyučována latina, proto se musely objevovat humanistické ukázky i z češtiny. V 19. století byl velkým obhájcem humanistického písma Jan Svoboda, který dal základy české humanistické kurzívě, v roce 1859 pak navrhl Petr Mužák oblíbený vzor na základě anglické kurzívy. Speciálně pro češtinu vytvořil návrh Jan Ladislav Mašek a Vojtěch Kryšpín v roce 1882. Psanou podobu, která je používaná dodnes, má česká humanistická kurzíva od zavedení v roce 1933.

Humanistické písmo (spíše dříve prostě latinka) je dnes prakticky jediná používaná forma latinského písma. Tato forma vznikla paralelně s novogotickým písmem okolo poloviny 15. století, ale na rozdíl od něho odmítlo (naprosto v souladu s renesančním pohledem) gotické lámání a při formování tvarů minuskul vycházelo z karoliny a pro tvary majuskul potom z kapitály. Tak vzniklo knižní okrouhlé humanistické písmo, které sice nebylo používáno dlouho a bylo nahrazeno antikvou, ale všechna dílčí humanistická písma z něho dodnes vycházejí. Toto písmo již v polovině 16. století nahradilo novogotické písmo v jazykově latinských textech ve všech zemích u ostatních jazyků to bylo pozvolnější, nejprve to byla italština a naopak nejpozději němčina.


Název.

Název Fanum Cocidi byl pevnosti přiřčen na základě faktu, že z devíti oltářů objevených v této lokalitě je šest zasvěcených bohu Cocidiovi.

Popis.

Pevnost byla mezi římskými pevnostmi neobvyklá svým tvarem, protože tvořila spíše nepravidelný šestiúhelník než obvyklý obdélník. S plochou téměř 24 tisíc čtverečních metrů zabírala celou malou náhorní plošinu tohoto tvaru nad Kirk Beck a patřila k větším pevnostem.  S pevností Banna ji spojovala římská silnice známá jako Maiden Way. Mezi těmito dvěma pevnostmi byly objeveny dvě signalizační věže, které pravděpodobně sloužily předávání signálů z Bewcastlu do Birdoswaldu.

Fáze výstavby pevnosti.

Probíhala ve čtyřech fázích. Pevnost byla postavena přibližně ve stejnou dobu jako pevnosti Hadriánova valu (120-140, případně 122-139/42), měla hliněné valy a byla ze dřeva, ale přinejmenším jednu bránu postavili z kamene a také budovu velitelství. Je dílem první kohorty Dáků, "Cohors I Dacorum", ale pevnost byla opuštěna, když ve 40. letech 2. století hranici posunuli na sever k Antoninovu valu.  Když se od něj vojsko stáhlo zpět, pevnost znovu fungovala od přibližně od roku 163, s hradbou zesílenou vrstvou kamenů. Pravděpodobně ji vybudovala legie V1 neboli legio VI Victrix (fáze 2).  Ke konci 2. století pevnost radikálně přestavěli s cílem zvýšit její kapacitu; první Nervova kohorta Germánů, pěší a jízdní, 1000 mužů. Pevnost měla čtyři brány na čtyři světové strany, přičemž západní byla ta hlavní. Dům velitele ("praetorium") ležel přibližně ve středu šestiúhelníku, budova velitelství ("principia") od něj bezprostředně na sever. V jihovýchodní části pevnosti se nacházely lázně v Hadriánově stylu.  Nápisy na stavbách nalezené na místě dokládají, že na budování pevnosti se v celém průběhu její existence podílely odloučené oddíly přinejmenším tří legií: druhé (umístěné v Caerleonu ve Walesu), šesté (se sídlem v Yorku) a dvacáté legie (se sídlem v Chester)u.  Ve 2. století tvořila posádku první kohorta Dáků, což byla jednotka pěchoty v síle tisíc mužů. Ve 3. století pevnost držela první kohorta Cohors I Nerviorum (částečně jízdní). Fáze 3: ke konci 3. století byla pevnost opět radikálně přestavěna. Na západní a severní straně byly vybudovány nové hradby, čímž se plocha pevnosti zmenšila, zřejmě v souvislosti s méně početnou posádkou. Budovy byly znovu přestavěny a lázně přeměněny na kasárenský blok. Fakt, že lázně stály uvnitř hradeb, svědčí o tom, že pevnost obklopovalo nepřátelské prostředí. A nevznikla u ní ani civilní osada.  Fáze 4. Pevnost byla téměř zničena v roce 343, když byl dobyt Hadriánův val. Pak ji znovu postavili, ale po invazi barbarů v roce 367 byla definitivně opuštěna a zničena. Důkazy v podobě mincí nasvědčují tomu, že byla opuštěna v 1. polovině 4. století (i když počet nalezených mincí je poměrně malý), ale zvědové ji mohli využívat až do roku 367, kdy jejich činnost byla ukončena.

Archeologické práce.

V letech 1937, 1954 a 1957 v lokalitě probíhaly vykopávky, ale zjistily jen, kde se nacházely budovy uvnitř pevnosti, a našly několik oltářů.

Současný stav.

Valy a příkopy pevnosti jsou dosud viditelné. Jižní část lokality zabírá kostel s hřbitovem, na kterém se nachází slavný Bewcastleský kříž.  Na severovýchod od tohoto místa se zachovaly ruiny Bewcastleského hradu. Tento normanský hrad byl postaven okolo roku 1092, s využitím kamene z římské pevnosti. Hrad údajně zničil Oliver Cromwell v roce 1641.

Bewcastle byla římská pevnost, kterou postavili severně od Hadriánova valu jako základnu určenou pro průzkum a výzvědnou službu, na obranu proti nenadálým útokům ze severu a na podporu místního kmene Brigantů, jejichž územím Hadriánův val procházel.


Životopis.

Mason se narodila v Miami na Floridě, ale vyrůstala ve městě Pinecrest. Ve třech letech začala navštěvovat hodiny baletu a flamenca, poté studovala jazz, akrobacii, hip-hop a moderní scénický tanec. Na jaře roku 2014 odmaturovala na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.  Její sestra Alexis se zúčastnila konkurzů osmé řady soutěže "Umíte tančit?" a dostala se do TOP 20 tanenčíků.

Kariéra.

Umíte tančit?

V 18 letech se rozhodla zúčastnit se páté řady americké taneční soutěže "Umíte tančit?" a stala se nejmladší vítězkou historie soutěže. Prvních pět týdnů soutěže byla spárovaná s tanečníkem Phillipem Chbeebem. Během šestého týdne tančila moderní scénický tanec s Jasonem Gloverem, v choreografii Travise Walla. Později tančila s Brandonem Bryantem, Adem Obayomim, Evanem Kasprzakem a Kaylou Radomski.  Během podzimu 2009 vyjela na turné po Spojených státech s nejlepší dvanáctkou tanečníků souteže.

Herecká kariéra.

Krátce po vítězství v soutěži "Umíte tančit?" se vrhla na herectví. Kariéru nastartovala v seriálu stanice Nickelodeon "Big Time Rush". V roce 2011 si zahrála roli Bosso v televizním filmu stanice Lifetime "The Bling Ring". V roce 2013 získala vedlejší roli Cozzette v seriálu stanice ABC Family "Bunheads". Během let 2011 až 2014 si zahrála v seriálech "The Secret Life of the American Teenager", "Kriminálka Las Vegas"", Nešika, Nejsem do tebe blázen" nebo "Námořní vyšetřovací služba: L. A.". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". V únoru roku 2018 bylo oznámeno, že získala hlavní roli Liz Ortecho v seriálu stanice The CW "". Seriál měl premiéru dne 15. ledna 2019.

Osobní život.

Od roku 2011 chodí s hercem Beau Mirchoffem.

Jeanine Marie Mason (* 14. ledna 1991 Miami, Florida) je americká herečka a tanečnice. Po vítězství páté řady taneční soutěže "Umíte tančit?", se začala věnovat své herecké kariéře. Objevila se v seriálech jako "Bunheads", "Nešika", "Námořní vyšetřovací služba: L. A.", "Kriminálka Las Vegas" nebo "Big Time Rush". V roce 2017 získala vedlejší roli Dr. Sam Bello v seriálu stanice ABC "Chirurgové". Od roku 2018 hraje hlavní roli v seriálu stanice The CW "".


Umělecká kariéra.

Po maturitě na střední škole v roce 1996 vystudoval herectví na Akademii divadla, rozhlasu, filmu a televize, autonomní součásti Lublaňské univerzity, kterou absolvoval roku 2001.  V dalších letech pracoval pro Slovinský rozhlas a televizi, objevoval se v radiopořadu Saši Hribara "Radio Ga-Ga" a televizní show "Hri-bar". Těžištěm jeho práce se stala komika a politická satira. Vytvořil postavu venkovského burana Ivana Serpentinšeka z Hornokraňska. Věnoval se také imitování veřejně známých osob, mezi jinými napodoboval Janeze Drnovšeka, Usámu bin Ládina, Fidela Castra, Antona Ropa, Jelka Kacina, Janeze Janšu či Andreje Bajuka. Působil také jako novinář a editor.

Politická kariéra.

Dvakrát byl zvolen starostou Kamniku. Nejdříve v roce 2010 jako člen strany Zorana Jankoviće Pozitivna Slovenija. Pro komunální volby 2014 založil vlastní subjekt Kandidátku Marjana Šarece, za nějž byl znovuzvolen.  Zúčastnil se prezidentských voleb 2017, v jejichž prvním kole obdržel 25 % hlasů a postoupil do druhé fáze. V listopadovém druhém kole těsně podlehl vítězi Borutu Pahorovi.  V předčasných červnových volbách 2018 do dolní komory, Státního shromáždění, skončil se svou stranou na druhém místě se ziskem 12,6 % a třinácti poslaneckými mandáty. Pro neschopnost vítěze, protiimigrační Slovinské demokratické strany expremiéra Janeze Janši, složit kabinet, schválil parlament 17. srpna 2018 Šarecovu premiérskou nominaci od prezidenta republiky. Většinu 55 poslanců z 90členného zákonodárného sboru mu zajistili vládní koaliční partneři a strana Levice v roli podporovatele kabinetu.  Pětičlennou koaliční vládu menšinového charakteru vytvořily Kandidátka Marjana Šarece, sociální demokracie (SD), Strana moderního středu (expremiéra Mira Cerara), Aliance Alenky Bratušekové (expremiérky Bratušekové) a Demokratická strana důchodců Slovinska (DeSUS). Ve shromáždění na počátku volebního období disponovaly 43 mandáty. Nový středově orientovaný kabinet byl jako v pořadí třináctý jmenován 13. září 2018. Stal se tak vůbec první menšinovou vládou, s šestnácti členy, včetně dvou ministrů bez portfeje.  V lednu 2020 odstoupil místopředseda vlády a ministr financí Andrej Bertoncelj, když se odmítavě postavil k premiérově návrhu zákona, aby ztráty ve zdravotnictví sanoval státní rozpočet. Šarec pak 27. ledna téhož roku rezignoval na premiérský post, protože v rámci minoritního kabinetu nebyl schopen prosazovat přijímání nutných reformních zákonů a vyzval k vyhlášení předčasných voleb. Úřad opustil v březnu 2020, kdy jej nahradil Janez Janša.

Marjan Šarec (* 2. prosince 1977 Lublaň) je slovinský herec a politik, v letech 2018–2020 předseda vlády Slovinska. Uměleckou dráhu začínal jako komik a politický satirik. Následně vstoupil do politiky a roku 2014 se stal předsedou nově založeného subjektu Kandidátka Marjana Šarece.


První manželství.

V dubnu 1285 probíhala jednání s Florisem V. jednalo se o Alžbětinu zasnoubení s Florisovým synem Janem, holandským hrabětem. Nabídka byla přijata a Jan byl poslán na vychování do Anglie. Dne 8. ledna 1297 se v Ipswich konala svatba. Svatby se zúčastnila Alžbětina sestra Markéta, její otec, bratr Eduard, a Humphrey de Bohun, 4. hrabě z Herefordu. Očekávalo se, že Alžběta po svatbě odjede s manželem do Holandska, Alžběta však nechtěla, takže Jan musel nakonec odjet sám.  Po nějaké době bylo rozhodnuto, že by Alžběta měla následovat svého manžela. Otec jí doprovázel, cestovali přes Jižní Nizozemí mezi Antverpami, Mechelenem, Lovaní a Bruselem, poté skončili v Gentu. Tam zůstali dva měsíce, strávili Vánoce s jejími dvěma sestrami Eleonorou a Markétou. Dne 10. listopadu 1299, Jan zemřel na úplavice, ačkoli také kolovaly zvěsti o vraždě. Z tohoto manželství se nenarodily žádné děti.

Druhé manželství.

Na zpáteční cestě do Anglie, projela Alžběta Brabantem, kde se setkala se sestrou Markétou. Když přijela do Anglie, seznámila se s nevlastní matkou Markétou, se kterou se její otec oženil, zatímco ona byla v Holandsku. Dne 14. listopadu 1302 se Alžběta ve Westminsterském opatství provdala za Humphreyho de Bohun, 4. hraběte z Herefordu, 3. z Essexu a konstábla Anglie.

Potomci.

Alžběta s Humphreym měli tyto potomky:

Pozdější život.

Během Vánoc 1315, když byla Alžběta po jedenácté těhotná, jí navštívila její švagrová, královna Izabela Francouzská. To byla velká pocta, ae stres mohl způsobit neznámé zdravotní problémy, které později přispěly k Alžbětině smrti při porodu. Dne 5. května 1316 porodila dceru Isabelu. Alžběta i její dcera zemřly krátce po porodu, a byly spolu pohřbeny ve Waltham Abbey.

Alžběta Anglická nebo také z Rhuddlanu (; 7. srpen 1282 – 5. květen 1316) byla osmá a nejmladší dcera krále Eduarda I. Anglického a Eleonory Kastilské. Ze všech sourozenců měla nejblíže k bratrovi Eduardovi, který byl jen o dva roky mladší než ona.


Průběh bojů.

Obsazení Pražského hradu a Malé Strany.

Po neúspěšném obléhání Brna byla švédská vojska nucena ukončit tažení na Vídeň a stahovala se zpět do Švédska. 15. července se však generál Königsmarck spojil s Arnoštem z Ottowaldu, který mu o deset dní později zajistil vniknutí na Malou Stranu a na Pražský hrad. Švédské jednotky, které využily malou bdělost stráží v souvislosti s oslavou svatby císaře, nepozorovaně pronikly stezkou dovnitř. Po obsazení západních částí Prahy začali žoldnéři ihned rabovat. Lup vojáků činil 12 miliónů zlatých, do zajetí bylo zavlečeno 80 význačných osobností, za které bylo možno požadovat výkupné. Cenné sbírky, které na Pražském hradě nashromáždil císař Rudolf II., však Königsmarck nevydal svým lidem, ale prohlásil je za státní kořist a postavil k nim silné stráže. Tyto předměty pak byly odvezeny do Švédska, mnoho z nich se stalo součástí výzdoby Švédského královského paláce.

Obléhání pražských měst.

Po obsazení západního břehu Vltavy švédskými vojsky začal velitel pražské posádky Rudolf Colloredo organizovat obranu Starého a Nového Města pražského. Švédové sice spoléhali na to, že budou v pražských městech vítáni jako osvoboditelé z habsburského jha, jak je o tom ujišťovali čeští emigranti, ovšem situace byla jiná.  Hrabě Colloredo zorganizoval měšťanské sbory a přivítal i založení studentské legie složené z posluchačů pražské univerzity. Studentskou legii vedl jezuita z Klementina, Jiří Plachý-Ferus, který se sám přímo účastnil boje. Königsmarckovo vojsko však mělo plné ruce práce s loupením, takže útok prozatím neprovedlo. 31. července však dospěla k Praze další švédská armáda pod vedením generála Wittenberga a začalo tak obléhání. 3. a 4. srpna byla pražská města mohutně bombardována oběma švédskými armádami. K přímému útoku se však Švédové neodhodlali a Wittenbergovo vojsko táhlo na jih od Prahy, aby si mohli jeho vojáci nakrást stejně, jako ti Königsmarckovi.  Obležená Praha si mohla několik dní odpočinout a přistoupit k naléhavým opravám městských hradeb. Koncem září se Wittenbergovo vojsko vrátilo zpět a s ním přitáhla další švédská armáda pod velením Karla Gustava, následníka švédského trůnu. První útok všech tří armád proběhl 6. října, ovšem největší boje se odehrály ve dnech 10. až 11. října. 24. října byl podepsán vestfálský mír, ale o něm nevěděli ani útočníci, ani obležení. Ten den se konal čtvrtý velký útok na město. Švédové se pokoušeli o průlom v městských branách a dosáhli i částečných úspěchů. Pražané se udatně bránili, podnikali protiútoky, avšak docházely jim zásoby střelného prachu. Hrabě Colloredo již začal vyjednávat se Švédy, ale podmínky byly tak potupné, že je Pražané odmítli. 1. listopadu dostal Karel Gustav zprávu, že byl uzavřen mír a třicetiletá válka skončila. Boje ztichly a švédská vojska se stáhla. Pražané mohli pohřbít 219 padlých obránců města.

Důsledky.

Staré Město od císaře Ferdinanda III. dostalo do znaku "„ruku s mečem, která se chystá hájit otevřenou bránu proti vetřelcům.“" Tato "„ruka s mečem“" je dnes součástí znaku hlavního města Prahy. Podobně Ferdinand III. za zásluhy při obraně Starého Města udělil cechu židovských řezníků z židovského Města privilegium používat dvouocasého lva ve svém cechovním znamení. Na památku zachránění Prahy byl také, jako projev díkuvzdání Panně Marii, postaven na Staroměstském náměstí Mariánský sloup, který však byl roku 1918 zbořen v mylném domnění, že se jednalo o symbol Rakouské monarchie.  Události z roku 1648 dodnes připomíná nápis na domě na Novotného lávce následujícího znění:

Švédská kořist.

Na přímý rozkaz královny Kristýny I. byly z Prahy švédskými vojáky odvezeny zbytky Rudolfovy "Kunstkomory", které vojska dřívějších okupantů nestačila odnést. Mezi nejvýznamnější kusy císařské sbírky patří Codex gigas nebo Codex Argenteus, na 500 obrazů, 70 bronzových soch, 370 vědeckých přístrojů, 400 indických kuriozit, stovky korálů, slonoviny, drahých kamenů, jantarů apod. Později byla uloupena také knihovna Rudolfa II. Mezi uměleckými předměty byla díla světových mistrů, jako např. Leonarda da Vinciho, Rafaela, Tiziana, Corregia, Tintoretta, Rubense, Paola Veroneseho, Caravaggia, Breughela, Cranacha, Dürera či Hieronyma Bosche.

Reference v kultuře.

O obléhání Prahy pojednává i píseň "1648" od švédské skupiny Sabaton z alba Carolus Rex.

Švédské obležení Prahy bylo poslední střetnutí třicetileté války, které se odehrálo v roce 1648, když se švédská vojska operující v Čechách pokoušela obsadit Prahu. Švédské armádě generála Jana Kryštofa Königsmarcka se pomoci přeběhlého císařského důstojníka Arnošta z Ottowaldu podařilo obsadit Malou Stranu a Pražský hrad již 26. července. Na pravém břehu Vltavy se však obyvatelé Starého a Nového Města pražského připravovali na obranu a ve dnech 31. července až 1. listopadu úspěšně odolávali útokům švédských armád.


Zmocnění se Cicera.

V roce 1923 přesunula zločinecká organizace Johnnyho Torria a Ala Capona, známá také jako Chicago Outfit, po tom, co byla z města vyhnána starostou Williamem Deverem, své operace z Chicaga do chicagského předměstí, Cicera. Během roku se cicerský starosta Joseph Z. Klenha i členové městského výboru ocitli na výplatní listině gangu. Při primárních volbách v roce 1924 přistoupil Frank a další členové Outfitu k hlasovacím kabinám se samopaly a upilovanými brokovnicemi v ruce, aby na průběh voleb „dohlédli“. Frank vedl útok na volební centrálu oponenta, prohledal jeho kancelář a fyzicky napadl několik jeho zaměstnanců pracujících na jeho kampani. 1. dubna odmítl pustit voliče k volebním kabinám, dokud nepotvrdili, že budou volit Klenhu. Při jednom incidentu byl pracovník kampaně demokratů Michael Gavin střelen do obou nohou a zadržován proti své vůli s dalšími osmi pracovníky, dokud volební den neskončil.

Policejní posily.

Když se zprávy o volebním podvodu dostaly k soudci Edmundu J. Jarekimu z Cook County, přivedl s sebou do Cicera 70 chicagských policistů a uvedl je do úřadu zástupců šerifa pod vedením detektiva seržanta Williama Cusicka. Při jejich setkání s Frankem, Alem, jejich bratrancem Charlesem Fishchettim a Davidem Hedlinem Frank na policisty vystřelil, protože si je spletl se členy znepřátelené mafiánské organizace North Side Mob. Policie střelbu opětovala a Franka Capona přitom zabila.

Pohřeb.

Frankovi se dostalo velmi nákladného a působivého pohřbu, s květinovou výzdobou v hodnotě 20 000 dolarů, zakoupenou květinářstvím Schofield's Flower Shop Deana O'Baniona. K uctění jeho památky bylo nařízeno uzavření cicerských hráčských doupat a lokálů po dobu dvou hodin.

Frank Capone (leden 1895 – 1. dubna 1924) byl člen zločineckého gangu, který se zúčastnil pokusu o převzetí moci nad městem Cicero ve státě Illinois zločineckou organizací svého bratra, proslulého krále chicagského podsvětí Ala Capona.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle "Kilkenny Castle" v Irsku jako druhorozený syn 1. vévody z Ormonde. Mládí strávil v Irsku, poté absolvoval kavalírskou cestu se studiem ve Francii a Nizozemí, v roce 1652 odjel do Anglie, kde byl pro podezření z royalismu uvězněn (1655-1656). Poté odešel do Nizozemí a spolu s otcem se podílel na restauraci Stuartovců v roce 1660. V roce 1660 byl jmenován členem irské Tajné rady, v letech 1661-1662 byl poslancem irského parlamentu, od roku 1662 byl jako "hrabě z Ossory" irským peerem. Zároveň zasedal v anglické Dolní sněmovně (1662-1666; v parlamentu zastupoval přístav Bristol), poté získal anglický titul barona a vstoupil do anglické Sněmovny lordů, od roku 1666 byl též členem anglické Tajné rady.  Souběžně pokračoval v kariéře ve vojsku a námořnictvu, od roku 1665 byl v hodnosti generálporučíka jedním z velitelů v Irsku, v letech 1664-1665 a 1668-1669 zastupoval svého otce ve funkci irského místokrále (1668-1669 byl fakticky místokrálem). Jako úspěšný námořní velitel vynikl ve válkách proti Nizozemí (1665 a 1672), v roce 1672 byl mimořádným vyslancem ve Francii, kde dostal nabídku ke vstupu do námořních služeb Ludvíka XIV.. Po návratu do Anglie získal Podvazkový řád (1672) a v námořnictvu dosáhl hodnosti viceadmirála (1673), byl též velitelem v Severním moři. V letech 1675-1679 byl jedním z lordů admirality, spolu s otcem zasedal také ve výboru Tajné rady pro obchod a kolonie (1675-1680). Mimoto zastával funkce u dvora a v letech 1678-1680 byl lordem komořím královny Kateřiny. V roce 1680 byl jmenován guvernérem v Tangeru, ale funkci nepřevzal, protože náhle zemřel.

Rodina.

Během exilu v Nizozemí se v roce 1659 oženil s Amelií Nassau (1635-1684) z vedlejší linie oranžského rodu, tento příbuzenský vztah později rod Butlerů přivedl k podpoře nástupu Viléma Oranžského v roce 1688. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, z nichž dva synové zdědili titul vévody z Ormonde. Titul vévodů byl v roce 1715 potomkům odňat.  Potomstvo:

Thomas Butler, hrabě z Ossory ("Thomas Butler, Earl of Ossory, 1st Baron Butler of Moore Park") (8. července 1634, Kilkenny Castle, Irsko – 30. července 1680, Londýn, Anglie) byl anglický a irský vojevůdce, státník a dvořan. Pocházel ze starého irského rodu Butlerů, jako syn a dědic vévody z Ormonde užíval titulu "hraběte z Ossory". Dosáhl nejvyšších hodností v armádě i námořnictvu a krátce byl místokrálem v Irsku. Byl rytířem Podvazkového řádu. Jeho nejstarším synem a dědicem byl James Butler, 2. vévoda z Ormonde.


Návštěva.

Les se nachází v okresech Snohomish, Whatcom, Skagit, King, Pierce a Kittitas a jeho celková rozloha činí asi 10 357 km2. Les je rozdělen do čtyř správních obvodů, od severu to je obvod Mount Baker se stanicemi v Sedro-Woolley a Glacieru, darringtonský obvod se stanicemi v Darringtonu a Verlotu, skykomishský obvod se stanicí v obci Skykomish a snoqualmijský obvod se stanicemi v North Bendu a Enumclaw.  3,6 milionu obyvatel, což činí asi 62 procent populace státu Washington se nachází do 110 kilometrů od lesa a obyvatelé kanadského okresu Metro Vancouver se také nacházejí blízko severní části lesa. Tento fakt, společně s dobrou přístupností, dělá les druhým nejnavštěvovanějším národním lesem ve Spojených státech.

Geografie.

Hory.

V národním lese se nachází mnoho míst, které jsou významné buď historicky nebo svou malebností. Hory postupně rostou od 1 800 metrů na jihu lesa po 2 400 metrů na severním konci. Metry nad přilehlé hřebeny se zde výší vulkány Mount Baker a Glacier Peak.

Ledovce.

Les je domovem nejvíce ledovců ze všech národních lesů vyjma těch aljašských. Největší ledovce jsou:  Počet ledovců na území lesa se snížilo z 295 v roce 1971 na 287 v roce 1998, za což může jev ustupování ledovců. Lesní ledovce ztratily mezi lety 1984 a 2006 až 40 procent svého objemu kvůli teplému počasí a negativnímu vyvažování přídavnou hmotností. Ledovec "White Chuck" na hoře Glacier Peak už nepatří mezi velké ledovce lesa, jelikož z 3,1 km2 z roku 1958 zbylo v roce 2002 pouze 0,9 km2. Díky zmenšování ledovců se letní ledovcový odtok snížil až o 80 procent, což zpomaluje proud a snižuje sedimentaci vodních toků, což nepříznivě ovlivňuje lososy i jiné druhy ryb.

Konzervace.

Severní a východní části lesa jsou výjimečně drsné a malebné a v roce 1968 byla jeho část přeměněna na národní park Severní Kaskády. Studie lesní správy z roku 1993 odhaduje rozlohu pralesů na zhruba 260 tisíc hektarů. Od roku 1964 zde americký Kongres založil následující divočiny:  Tato starodávná území poskytují čistou vodu, izolaci a ochranu pralesům v téměř polovině národního lesa.  V roce 1978 Kongres založil také ochranný systém pro řeku Skagit, kterou tak povýšil na divokou a malebnou řeku. Jedná se o celkem 201 kilometrů toků Skagit, Cascade, Sauk a Suiattle, což nabízí ochranu důležitému životnímu prostředí a příležitost pro rekreaci. Jedná se o jedno z největších zimovišť orla bělohlavého.

Národní les Mount Baker-Snoqualmie se nachází v americkém státě Washington, kde se rozpíná 230 kilometrů po boku západních svahů Kaskádového pohoří, od kanadské hranice po národní park Mount Rainier. Sídlo lesní správy se nachází ve městě Everett.


Život.

Otec skladatele byl významný vídeňský hudební kritik a jeho matka byla česká učitelka klavíru. Studoval na Pražské konzervatoři hru na klavír u Romana Veselého a mistrovskou školu u Karla Hoffmeistera. Absolvoval i kurz hry na čtvrttónový klavír a často koncertoval i na cembalu. Skladbu studoval soukromě u Fidelia Finka. Zahájil velmi úspěšnou koncertní kariéru v Praze i v zahraničí. Zaměřil se zejména na díla soudobých skladatelů. Např. v roce 1938 provedl v Praze poprvé souborné klavírní dílo Leoše Janáčka. Působil ve spolku "Přítomnost" i v uměleckém sdružení "Mánes". Dirigování studoval u George Szella. V letech 1934–1937 působil jako dirigent pražského Německého divadla.  Prahu opustil 13. března 1939, dva dny před obsazením Čech a Moravy německou armádou. Za pomoci britského žurnalisty a pracovníků vyslanectví přijel do Spojeného království. V Anglii vytvořil "České trio", které za podpory Jana Masaryka, tehdejšího československého velvyslance v Londýně, získalo v Británii řadu koncertních příležitostí.  V roce 1942 se stal dirigentem operního souboru "Carl Rosa Opera Company" a v roce 1944 s tímto souborem uskutečnil své první gramofonové nahrávky. Po válce se již do Československa nevrátil a po komunistickém puči v roce 1948 požádal o britské občanství, které mu bylo bez problémů uděleno. Již jako britský občan vystoupil v roce 1964 na hudební festivalu Pražské jaro.  V letech 1946–1952 působil jako šéfdirigent "Royal Scottish National Orchestra" v Glasgow. Poté odcestoval do Austrálie a až do roku 1955 vedl "Melbourne Symphony Orchestra". Po krátkém působení v Izraeli byl jmenován ředitelem "Toronto Symphony Orchestra". V Torontu pak působil až do roku 1965. Vyučoval zde rovněž dirigování na královské konzervatoři ("The Royal Conservatory of Music"). Od roku 1968 byl dirigentem "Saint Louis Symphony Orchestra". V roce 1971 zahajoval newyorskou operním sezónu v divadle "New York City Opera" Janáčkovou operou "Věc Makropulos".

Hans Walter Süsskind, také Jan nebo Hanuš (1. května 1913 Praha – 25. března 1980 Berkeley, Kalifornie) byl britský klavírista, dirigent a hudební skladatel českého původu.


Historie.

První informace o tahači Tesla Semi se objevily v plánech firmy Tesla v roce 2016. Tehdy Tesla uvedla, že existuje funkční prototyp, který používá několik elektrických motorů Tesla Model 3. Samotný prototyp tahače Tesla Semi byl odhalen až na tiskové konferenci 16. listopadu roku 2017 v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Ve stejný den bylo uveřejněno také krátké představující video.

Specifikace.

Provoz tahače Tesla Semi má být o dvacet procent levnější než provoz dieselového tahače. Při plném naložení ujede 805 km, přičemž utáhne až 36 300 kg. Očekávaná cena sériově vyráběných verzí s baterií pro dojezd 483 km a 805 km bude 150 tisíc amerických dolarů a 180 tisíc dolarů (v přepočtu 3 215 000 Kč nebo 3 860 000 Kč bez započtení daní). Společnost také nabídne speciální edici pod označením Founders Series. Její cena bude 200 tisíc dolarů a zájemcům o tento model společnost zaručí získání jednoho z prvního tisíce vyrobených tahačů. Žádné další výhody nejsou známy.  Tesla v listopadu roku 2017 uvedla, že tahač Tesla Semi bude poháněn čtyřmi elektromotory stejného typu jako má Tesla model 3. V plánu jsou dvě konfigurace baterií s dojezdem 483 km a 805 km, které budou umístěné v podlaze kabiny. Zrychlení tahače z 0 na 100 km bude za 5 sekund (klasický tahač to zvládne za 15 s), v případě plně naloženého tahače pak za 20 sekund (klasickému tahači to trvá minutu). Společnost nabídne záruku dojezdu 1,6 miliónů kilometrů.  V předvedeném prototypu se sedadlo řidiče nacházelo uprostřed prostorné kabiny. Kabina nebyla tak protažená jako u klasického tahače. Kolem sedadla byly umístěné dva dotykové panely, nic víc. K dispozici bylo i odnímatelné vyklápěcí sedadlo pro dalšího cestujícího. Místo na spaní nebylo přítomné. Generální ředitel Tesly Elon Musk mimo jiné uvedl, že čelní sklo bude odolné proti výbuchu. Místo zpětných zrcátek používá tahač kamery, což zajistí také jeho lepší aerodynamičnost. Ta dokonce překonává sporťák Bugatti Chiron. Tesla má koeficient aerodynamického odporu 0,36, Bugatti Chiron 0,38.  Standardním vybavením tahače Tesla Semi má být pokročilý autopilot (Enhanced Autopilot), který mu dodá poloautonomní schopnosti. Použití více radarových zařízení a kamer než mají Tesla auta, tahači dovolí bez zásahu řidiče zůstat na dálnici ve vlastním pruhu a v bezpečné vzdálenosti od ostatních vozidel. Tahač bude schopen sám nouzově zpomalit nebo upozornit řidiče na případná nebezpečí v blízkosti vozidla.  Musk dále uvedl, že autopilotní systém dovolí jízdu několika tahačů v konvoji za sebou. Řidič musí být přítomen pouze v prvním z nich. To by z této dopravy udělalo levnější alternativu dokonce i k železniční dopravě. Taková jízda v kolonách je však momentálně povolena např. jen v 8 amerických státech a ve všech je třeba řidiče v každém z tahačů. Uskutečnění této vize tedy předpokládá změnu legislativy.  Výhodnost provozu tahače Tesla Semi má ale i další háčky. Cena samotného provozu tahače je závislá na ceně elektřiny v místě nabíjení. Dražší elektřina může výhodu levnějšího provozu snadno smazat. Výhodnost tahačů zpochybnili i výzkumníci z prestižní Carnegie Mellon University. Ti na základě analýz zjistili, že by tahače Tesla Semi musely jezdit v konvojích minimálně 7 vozů, aby byly ekonomicky konkurenceschopné.  Tahač Tesla Semi si lze objednat v USA, Kanadě, Velké Británii, Norsku a Nizozemsku. S dodávkami na evropský trh se počítá až v roce 2020.

Tesla Semi je prototyp tahače třídy 8 s elektrickým pohonem, který byl odhalen 16. listopadu 2017 firmou Tesla v prostorách SpaceX v kalifornském Hawthorne. Jeho výroba je naplánovaná na rok 2019. Tento tahač ujede na jedno nabití 805 km, přičemž 80 % jeho baterie lze dobít solární nabíjecí stanicí „Tesla Megacharger“ do 30 minut. Tahač bude standardně vybaven autopilotem Tesla Autopilot, který umožňuje z části automatizovanou jízdu po dálnici.


Konference OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích

Souvislosti.

Konference OSN o změně klimatu v Paříži v roce 2015 (COP 21) schválila Pařížskou dohodu ("Světová dohoda o klimatu"), která omezuje globální oteplování na maximálně 1,5 ° C. Podle Zvláštní zprávy IPCC zveřejněné na začátku října na základě požadavku Pařížské konference stoupla celosvětová průměrná teplota v roce 2018 o jeden stupeň nad úrovní před industrializací. Zpráva ukazuje, že je výrazný rozdíl mezi tím, jestli se další růst teploty zastaví na úrovni 1,5 °C či na úrovni 2 °C. Nárůst o pouhou polovinu stupně navíc by znamenal, podle zprávy, že vyhynou téměř všechny korály, nenávratné tání Grónského ledovce a také předpovídá, že chudoba zasáhne o stovky milionů lidí více. Současná celosvětová politika v oblasti klimatu by přitom vedla ke globálnímu oteplování přibližně o tři stupně.  Poté, co Spojené státy opustily Pařížskou dohodu, převzala Čína vedoucí úlohu tím, že uspořádala mnoho přípravných schůzek v týdnech před vlastní konferencí. Těsně před konferencí vydala Světová meteorologická organizace zprávu, která uvádí, že v roce 2017 dosáhly koncentrace atmosférického oxidu uhličitého 405 ppm, což je úroveň, která na Zemi nebyla během posledních tři až pět milionů let.

Obsah.

Úkolem COP 24 v Katovicích je rozhodnout, jaká práva a jaké povinnosti jednotlivé státy mají, aby bylo dosaženo cíle 1,5 °C předpokládaného v Paříži. Zásadní roli hrají jednotné nebo přinejmenším srovnatelné metody měření emisí skleníkových plynů – dosud existují pouze pro "průmyslové země"; "rozvojové země" v této souvislosti stále potřebují vytvářet systémy korektního měření.  Během konference mělo dojít ke schválení Zvláštní zprávy IPCCC ke globálnímu o oteplení o 1,5 °C, Spojené státy, Rusko, Saúdská Arábie a Kuvajt, tedy státy, které jsou největšími producenty fosilních paliv odmítli tuto zprávu přijmout.

Průběh.

Konference byla prodloužena více než o jeden den, protože mezi zeměmi přetrvávali některé rozpory. Největším problémem bylo vytvoření mezinárodního trhu s emisními povolenkami a také kompenzace škod, způsobených klimatickými změnami rozvojovým zemím. Českou delegaci na konferenci vedl ministr životního prostředí Richard Brabec. V závěru konference blokovaly uzavření dohody především požadavky Brazílie na započítání velkých ploch deštných pralesů do schémata pro obchodování emisními povolenkami, zatímco další delegáti oponovali, že by to znamenalo započítání těchto emisí dvakrát – tento problém byl odložen na příští konferenci stran. Problémem byl také požadavek Turecka na to, aby byla v dohodě počítána jako rozvojová země.

Závěry.

Pozdě večer 15. prosince 2018 byl schválen výsledný kompromisní text, který by měl zajistit omezení růstu průměrných teplot pod 2 ° C vzhledem k hodnotám před průmyslovou revolucí (1850–1900). Hlavní závěry konference jsou:

Výsledky.

Bylo dosaženo několika úspěchů:  Mnozí říkají, že v rozhodnutích COP existuje "nedostatek naléhavosti", ale některá dobrá rozhodnutí byla přijata.

Kritika.

Ani po katovické konferenci není o moc jasnější, zda se podaří plnit cíle Pařížské dohody – zda se povede zabránit oteplení o více, než 1,5 °C, nebo snad o 2 °C. Chybí jasný souhlas všech, že nejpozději do dvou let zpřísní své závazky ke snížení emisí. Pokud se má zabránit tragickým dopadům klimatické změny, musejí emise alespoň od roku 2020 začít klesat v roce 2020 by měly být o více než polovinu nižší než dnes. Podle projekcí UNEP mají ovšem emise naopak růst nejméně do roku 2030. Evropská unie sice podpořila koalici ambiciózních států, ale plán na důraznější omezení evropských emisí není ani měsíc starý a členské státy ho teprve musí schválit.

Konference Organizace spojených národů o změně klimatu 2018 je 24. konference smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu: (COP24), také známá jako Konference o změně klimatu v Katovicích. Konala se ve dnech 2. až 15. prosince 2018 v polských Katowicích. Hlavním cílem konference je dohodnout pravidla, která by umožňovala úplnou realizaci Pařížské dohody z roku 2015, která je součástí Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu. Konference se zúčastnilo 196 zemí. Pozdě v noci 15. srpna přijala konference dohodu všech účastníků, mnoho problémů ale bylo odsunuto na konferenci COP 25, která se bude konat za rok v Chile.


Děj hry.

Zápletka hry je velmi jednoduchá. Baronesa Štralová se zamilovala do knížete Zvjozdiče, ale protože jí pokrytecká morálka petrohradské smetánky nedovolovala, aby dala své city najevo zpříma, využila maškarního plesu, a pod maskou, aby ji kníže nepoznal, mu vyznala své city. Jako jejich důkaz mu darovala náramek, který předtím nalezla náhodou na zemi. Indiskrétní kníže všude veřejně maskovanou ženu hledal a ukázal darovaný náramek také knížeti Arbeninovi. Ten je ústřední postavou hry. Jde o typického romantického hrdinu, na jedné straně citově vyprahlého a na straně druhé plného nejrůznějších běsů, stínů a vášní. Arbenin je bohatý muž, bývalý hazardní hráč znuděný životem, který na své cestě k bohatství a úspěchu využíval hlavně svou bezohlednost, chytrost a dravost, a který se na radu svých přátel oženil s mladou a krásnou Ninou. Ta v něm vzbudila velkou lásku a stala se středem jeho života. Nyní v náramku poznal jeden z jejích šperků. Zachvátilo ho zoufalství, zloba a nedůvěra k vlastní ženě, a to tak silně, že odmítl uvěřit prostému vysvětlení celé věci, totiž že Nina svůj šperk nešťastnou náhodou na plese ztratila. Běsi Arbeninova nitra, kteří se zdáli utišeni a zapomenuti, byli znovu probuzeni. Pod tlakem dalším náhod, nedorozumění a také cílených pomluv se v podstatě nicotná událost změnila v tragédii. Arbenin, hnán nepříčetnou žárlivostí, otrávil svou ženu zmrzlinou. Když se pak vše vysvětlilo, Arbenin zešílel.  Kníže Arbenin není jednoznačná postava. Přes svou silně zápornou roli v dramatu totiž nikdy nepůsobí pouze jako člověk, který uctívá zlo. Je to také člověk niterně osamělý, kterému nakonec zbude jen pocit, že se kromě sebe samotného nemůže opřít o nic a o nikoho. Pro jeho činy lze těžko najít omluvu, ale přesto se nelze zbavit pocitu, že i on je svým způsobem člověkem trpícím.

Maškaráda (1836, "Mаскарад") je veršovaná tragédie ruského romantického básníka, dramatika a prozaika Michaila Jurjeviče Lermontova (1814–1841). Lermontov dopsal "Maškarádu" pět let před tím, než byl na Kavkaze zastřelen v souboji. Text hry několikrát upravoval a přepisoval, přesto však nikdy nevyhověl požadavkům cenzury, takže nebyla za jeho života na jevišti uvedena (první provedení bylo povoleno až roku 1862). Bylo tomu tak především proto, že hra nebyla jen tragédií lásky, žárlivosti a msty, ale že v ní Lermontov velmi přesvědčivě zachytil období po nevydařeném děkabristickém povstání proti carovi Mikuláši I., kdy téměř všechny intelektuální a kulturní výboje, které směřovaly k individualismu a novátorství, byly vnímány jako ohrožení obecného klidu. Společenská smetánka té doby, uzavřená do vlastního „"polosvěta"“, aby si sama pro sebe vytvořila alespoň zdání normálnosti, si nasazovala masky nahrazující skutečnost bizarností, jejíž součástí bylo také dodržování nejrůznějších pokryteckých pravidel, zatímco jiná, pro společnost mnohem důležitější, byla úplně ignorována. Lermontov ve své hře zachytil charaktery lidí, kterým takováto společenská atmosféra vyhovovala nejvíc, tj. lidí, kteří byli schopni a ochotni bez skrupulí využít jakékoliv situace pro svůj prospěch a neohlíželi se přitom téměř na nic.


Geologie.

Důležitým rysem Mongolska je vysoká nadmořská výška, třetinu země zabírají velehory, průměrná výška Mongolska je přibližně 1580 metrů nad mořem. V západní části země, na hranicích s Čínou, se nachází v Altaji, se nachází nejvyšší hora země Chüjten s nadmořskou výškou 4374 metrů. V jeho blízkosti se nachází také na Potaninův ledovec s délkou 14 km, rozlohou největší v Mongolsku, ale v důsledku změny klimatu se vůči minulosti výrazně zmenšil. V roce 1970 bylo v Altaji 36 ledovců o celkové rozloze 160 km. Potaninův ledovec měl tehdy délku 20 km. Mongolská část pohoří, kde se nachází ledovec, je chráněna národním parkem Altai Tavan Bogd s rozlohou 6 362 tisíc km. Zde jsou jezera Khoton (50 km), Khurgan a Dayan (67 km). Mongolská plošina je oblastí velmi bohatou na přírodní zdroje. Těží se zejména uhlí, ale i diamanty, dolomit, železné rudy, fluorit, zlato, měď, molybden, fosforit, stříbro, křemičitany, wolfram, uran, zinek a cín, stejně jako různé vzácné zeminy. Jsou zde též naleziště ropy a zemního plynu. Ropa má vysoký obsah parafínu. Těžba přírodních zdrojů se vyznačuje s velkým znečištěním životního prostředí.

Hydrologie.

Rozloha vodních ploch se odhaduje na 10 560 km a vzhledem k rozloze mongolské státu je příliš nízká. Počet jezer je velmi vysoký a v zimě na dlouhou dobu zamrzají. Podíl vodních v Mongolsku se skládá 10 procent z ledovců a 84 procent z jezer. V roce 2007 bylo v zemi okolo 260 ledovců o celkové rozloze 660 km. Celková plocha všech jezer byla 16 003 km, z toho 83,7 procent je menších než 0,1 km. V Mongolsku se nachází 3 060 jezer o rozloze větší než 0,1 km. Největší jezera v zemi jsou Uvs núr s rozlohou 3 350 km, a Chövsgöl núr s rozlohou 2760 km. Chövsgöl núr má průměrnou hloubku 138,5 metrů a objem vody v jezeře je 383,7 km; obsahuje 74 procenta zásob pitné vody v Mongolsku. Nejdelší řekou v Mongolsku je Orchon gol. Pramení v Changajském pohoří v centrálním Mongolsku.  Známá je poušť Gobi v jižní části Mongolska, která se zasahuje daleko do Číny. Poušť vznikla proto, že Tibetská náhorní plošina zabraňuje putování dešťových mraků na sever. Jedná se relativně chladnou poušť, která se šíří i v současnosti díky nevhodnému využívání půdy.

Geografie Mongolska zahrnuje území dnešního mongolského státu s rozlohou 1 564 116 km, rozlohou je Mongolsko na 19. místě na světě, a Vnitřní Mongolsko je autonomní oblast v Čínské lidové republice s rozlohou 1 218 698 km. Historické pojetí Vnějšího Mongolska pokrývá přibližně území dnešního nezávislého mongolského státu. V kontrastu s rozlohou má země početně malou populaci, která je v současnosti 3 068 243 osob, což představuje hustotu zalidnění 1,96 obyvatel na km. Mongolsko je v současnosti nejřidčeji osídlená země na světě. Naproti tomu čínské "Vnitřní Mongolsko" má hustotu osídlení 20,51 obyvatel na km.


Fu.

Bůh štěstí, přesněji řečeno Hvězda dobrého osudu (Fu-sing 福星), je dárcem všeho dobra obsaženého ve znaku "fu" 福, tedy ne jenom samotného štěstí, ale též bohatství, služebního postupu, radosti, klidného stáří atd. Protože pojem "fu" 福 je velice široký, nemá bůh štěstí svá znamení striktně vymezená. Nejčastěji je zobrazován v oděvu v oděvu penzionovaného úředníka-učence, bohatě zdobeném znakem "fu" 福, stylizovanými netopýry a motýly. Všechny jeho atributy a symboly mají naznačovat, že je ochoten poskytnout „vše, co nebesa nadělí“. Buď si hraje s květy, nebo nese květinový koš evokující nebeské dary. V jedné ruce může držet malého chlapce, symbol nepřerušené rodové linie, záruku blaženého stáří a posmrtných obětin. Do druhé mu zase dávají lidový umělci krátké, esovitě prohnuté „žezlo všech přání“.

Lu.

Druhým ze tří hvězdných bohů je Lu. Odnepaměti je spojován se souhvězdím Ursa Major. Bůh kariéry neboli Hvězda služebních prožitků (Lu-sing 祿星) naznačuje cestu k prosperitě přes úřední postavení. Ačkoliv se v Číně bohatství mohlo získat obchodem či díky vlastnictví půdy, společensky akceptovatelný zdroj majetku představovali především příjmy z výkonu úřední funkce, což byl status dosažitelný po dlouhých letech studia, vykonání zkoušek a získání hodnosti, které přinášejí výhody a privilegia. Bůh kariéry je většinou bohatě oděn v zelené úřednické róbě, protože slovo lu (祿), označení pro zelenou barvu, zní podobně jako čtení znaku lu (祿), což doslova znamená „příjmy z úředního postavení". Na hlavě obvykle nosí obřadní Čapku s křidélky, zvanou kuan (冠). Obrázek boha kariéry mohou doplňovat další atributy a symboly. V některých případech ho dokonce i plnohodnotně zastupují. Jeho nejběžnějším a také velice dekorativním společníkem bývá bohatě kvetoucí keřová pivoňka, oficiálně pojmenovaná mu-tan (牡丹), květ bohatství a vznešenosti.

Šou.

Ze tří hvězdných božstev má zřejmě nejdelší tradici bůh dlouhého života, Hvězda dlouhověkosti (Šou-sing <unk>星) někdy též zván Stařec dlouhého věku (Šou-lao 壽老). Představuje ho usměvavý stařík se snadno identifikovatelnými, výraznými črtami. Zpravidla má dlouhou bílou bradu a vousy, dlouhé převislé obočí, velkou protaženou lebku a na vystouplém čele tři vrásky. Jeho oděv je často zdoben půvabnými medailony ze stylizovaného znaku Šou (<unk> -dlouhý život). Bývá doprovázen malým chlapcem, symbolem početného potomstva. Většinou na lidových obrázcích či narozeninových pozdravech jeden z nich drží v ruce větvičku z pohádkové broskvoně, která v zahradě Královny matky Západu rozkvétá pouze jednou za deset tisíc let a kouzelné broskve nesmrtelnosti na ní dozrávají až po dalších deseti tisíci letech. Stařík má též často hůl ze sukovitého dřeva, na níž je uvázána lahvovitá tykev, typická nádoba na taoistický elixír nesmrtelnosti. Podle čínských mýtů tento bůh na jižním pólu nebe v zahradě plné hřibů a rostlin poskytujících nesmrtelnost. Právě on určuje délku lidského života, a proto jeho obrazy slouží jako oblíbené narozeninové dary nebo se věší do obytných místností starších členů rodiny. Šouova podobizna je i častou dekorací narozeninových dortů. Snědením takového dortu do sebe člověk dostává kousek ze Šouovi mystické moci.  Šou dle legend ovládá i životní cyklus smrtelníků. Rozhoduje, kdo bude žít a kdo zemře. Pokud má někdo zemřít, Šou jej zapíše na svůj pergamen.

Fu (Fu-sing 福星), Lu (Lu-sing 祿星), Šou (Šou-sing <unk>星) jsou známé bytosti z čínského panteonu božstev. Jsou trojicí takzvaných San Xing, Tří Hvězdných bohů štěstí, dlouhověkosti a služební kariéry. Spojeni jsou se souhvězdím Ursa Minor, Jupiterem a nejjasnější hvězdou souhvězdí Lodního kýlu Canopus. Hvězdná božstva mohou vystupovat ve skupince nebo každý samostatně. Jejich obrázky často najdeme na vnitřních dveřích tradičních domovů, sošky zpravidla zdobí čínské restaurace, ale můžeme je najít všude tam, kde žijí Číňané. Většinou jsou tato božstva vyobrazována jako trojice šťastných staříků se symboly štěstí a nesmrtelnosti, nebo dlouhověkosti.