Historie.

1878–1918: Dělnické hnutí a sociální demokracie na území Čech a Moravy.

Počátky českého dělnického hnutí lze nalézt v 60. letech 19. století. Tehdy vznikly první odborové a vzdělávací spolky českého dělnictva. Roku 1868 bylo ustanoveno svépomocné družstvo Oul vedené Františkem Ladislavem Chleborádem. V roce 1870 proběhla na Ještědu masová demonstrace českých a německých dělníků, takzvaný „tábor lidu“. 7. dubna 1878 se v břevnovském hostinci U Kaštanu konal ustavující sjezd zvláštní organizace českých sociálních demokratů v rámci celorakouské sociálně demokratické strany pod názvem Sociálně demokratická strana českoslovanská v Rakousku.  Proces osamostatňování české sociální demokracie z tzv. rakouské internacionály, vyústil v prosinci roku 1893 na sjezdu konaném v Českých Budějovicích, a to v založení takticky a organizačně samostatné Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické. Již o další 4 roky později byla zastoupena v říšské radě. V ní roku 1897 učinilo pět sociálně demokratických poslanců (Arnošt Berner, Petr Cingr, Josef Hybeš, Josef Steiner a Karel Vrátný) protistátoprávní prohlášení, které vedlo ke vzniku ČSNS. Programově se hlásila k II. internacionále, prosazovala uznání osmihodinové pracovní doby, všeobecné volební právo a úpravu mzdových poměrů.  Ve volbách do Říšské rady 1907 česká sociální demokracie pod vedením Antonína Němce poprvé kandidovala mimo rámec rakouské sociální demokracie. V českých zemích zvítězila, avšak po přepočtení na kurie skončila až za agrární stranou a celkově získala 6. nejpočetnější klub. Ve volbách do Říšské rady 1911 strana ještě posílila a klub českých sociálních demokratů získal další 3 poslance, avšak situace se opakovala. Strana získala 4. nejpočetnější klub za Českým klubem na 3. místě. Během první světové války strana odmítala odbojovou činnost a byla plně loajální k Rakousku-Uhersku.

1918–1926.

Československá sociálně demokratická strana dělnická (ČSDSD) vznikla přejmenováním Českoslovanské sociálně demokratické strany dělnické na sjezdu v prosinci 1918. Od vytvoření samostatného státu byla druhou nejsilnější politickou stranou, která měla v Revolučním národním shromáždění 47 poslanců (vycházelo se z výsledků voleb v roce 1911). Tomu odpovídalo zastoupení třemi ministry v první československé vládě. V druhé (rudozelené) vládě v roce 1919 zaujal sociálnědemokratický vůdce Vlastimil Tusar místo předsedy vlády.  Ve volbách v roce 1920 obdržela vítězná ČSDSD 25,7 %, a získala tak 74 mandátů. V době zdánlivého rozmachu však již ve straně probíhal politický rozkol mezi vedoucím státotvorným proudem a marxisticko-leninskou opozicí, která se hlásila ke Komunistické internacionále. Opoziční část se sešla na sjezdu v září roku 1920, ustavila se jako ČSDSD-levice a přijala samostatný program. V říjnu téhož roku pak 23 poslanců tohoto křídla vytvořilo svůj vlastní poslanecký klub. Rozkol strany byl prakticky dovršen sjezdem zbytku strany v listopadu 1920, na kterém byl přijat nový Dělnický hospodářský program a byly odmítnuty zásady Komunistické internacionály. Nakonec v květnu 1921 vznikla samostatná Komunistická strana Československa (KSČ). Toto rozdvojení ČSDSD oslabilo natolik, že ve volbách roku 1925 obdržela pouhých 8,9 % (KSČ 13,2 %). I přesto se mimo let 1926–29 (období vlády panské koalice) strana podílela na všech vládách tehdejšího Československa. Hlavním tiskovým orgánem bylo Právo lidu.  Na sjezdu v roce 1924 byl novým předsedou zvolen bývalý tajemník Svazu kovodělníků a poslanec NS Antonín Hampl, který vystřídal Antonína Němce, místopředsedou (až do roku 1933) kladenský starosta Karel Kindl. O dva roky později se stal generálním tajemníkem ČSDSD mladoboleslavský senátor Vojtěch Dundr. V letech 1918–1926 patřila mezi největší spojence ČSDSD Československá národně socialistická strana a německá Německá sociálně demokratická strana dělnická v ČSR. U obou stran se uvažovalo o sloučení, které se ale neuskutečnilo kvůli některým rozlišně chápaným programový bodům (internacionální politika, pohled na německou menšinu v Československu). Kvůli rozkolu s komunisty a jejich protistátotvornému postoji však příliš rozvrstvená československá levice ztratila post rozhodujícího vládního člena a ve volbách se pravidelně umisťovala až za Agrární republikánskou stranou.

Od „Panské koalice“ k Národní straně práce.

Až do sjezdu v roce 1930 se strana hlásila k tradicím marxismu, teprve na tomto sjezdu byl přijat nový stranický program, který dosavadní orientaci revidoval. Po přijetí Mnichovské dohody v roce 1938 byla strana rozpuštěna a někteří členové spoluzaložili Národní stranu práce.  Československá sociální demokracie rozvíjela též kontakty s ostatními evropskými sociálně demokratickými stranami a byla aktivní členkou Socialistické dělnické internacionály (dlouhodobě ji zde zastupoval František Soukup a posléze i Betty Karpíšková a Lev Winter). Od druhé poloviny 20. let spolupracovala s Německou sociálně demokratickou stranou v ČSR (založenou na podzim 1919 Josefem Seligerem) a po roce 1933 organizovala pomoc německé (a později též rakouské) demokratické a socialistické emigraci v Československu. Ve druhé polovině 30. let podporovala boj španělské levice proti povstalcům a výrazně se angažovala v zápase na obranu ČSR. Plně sdílela a podporovala Benešovu koncepci kolektivní bezpečnosti (ženevský protokol, Malá dohoda, východní Locarno, Východní pakt, obranné smlouvy s Francií a SSSR, Hodžův plán).

Sociální demokracie v letech 1938–1945.

"viz Národní strana práce a Národní hnutí pracující mládeže"  Během druhé světové války se řada bývalých členů sociální demokracie zapojila do odbojové činnosti, strana měla zastoupení v československé vládě v Londýně a ve Státní radě Československa.

Léta 1945–1948.

Roku 1945 byla Sociální demokracie (Československá sociální demokracie, ČSSD) obnovena jako jedna ze čtyř povolených českých stran Národní fronty a ve volbách roku 1946 obdržela 15,6 %, což bylo nejméně ze všech čtyř českých stran (většina levicových voličů se přiklonila ke KSČ, případně k ČSNS). Její představitelé se zúčastnili práce Národního shromáždění a Zdeněk Fierlinger se stal předsedou první poválečné vlády. Ve straně však opět vykrystalizovaly dva proudy, přičemž na sjezdu v listopadu 1947 zvolen předsedou centrista Bohumil Laušman (díky pomoci zastánce samostatného vývoje strany Václava Majera) a komunisty ovládnuté Fierlingerovo křídlo bylo dočasně poraženo. Německá sociálně demokratická strana obnovena být nemohla. Prokomunistické křídlo a prokomunistická infiltrace existovaly v té době už ve všech českých stranách, ovšem u sociálních demokratů dosáhly větších rozměrů. Za únorového převratu se sociální demokracie nepřidala k hromadné demisi ministrů za Národně socialistickou stranu, Lidovou stranu a Demokratickou stranu, čímž spolu s Janem Masarykem zmařila jejich snahu o vynucený pád vlády a umožnila Gottwaldovi doplnit na místa rezignujících ministrů spolupracovníky KSČ (nutno podotknout, že dva ministři ze tří za sociální demokracii posléze nerespektovali rozhodnutí své strany a rezignovali, problematická se ukázala i nedostatečná komunikace od ostatních nekomunistických stran k ČSSD).  V prvních týdnech po převratu odešli někteří vedoucí představitelé sociální demokracie do exilu a v květnu 1948 ustavili v Londýně ústřední výkonný výbor strany v zahraničí. Dne 27. června 1948 byla protiprávně ukončena činnost strany nuceným sloučením s KSČ, v rozporu se stanovami ČSSD. Slučovací přihlášku následně odmítlo podepsat přes 200 000 členů strany.

Sociální demokracie v exilu.

Po likvidaci ve vlasti pokračovala tak Československá sociální demokracie ve své činnosti v exilu; v jejím čele stál dočasně Blažej Vilím, od září 1948 Václav Majer. Generálním tajemníkem byl v letech 1948–50 Blažej Vilím, poté až do roku 1970 Václav Holub. K dalším reprezentantům patřili Vilém Bernard, František Němec, Mirko Sedlák a Arno Hais, z mladé generace pak Radomír Luža a Jiří Horák.  Sídlem ústředního vedení se stal Londýn, kde také v letech 1950–64 vycházel tiskový orgán – časopis Demokracie a socialismus. V jednotlivých státech se postupně formovaly zemské organizace v čele se zemskými důvěrníky. Další centra stranické činnosti vznikla v Paříži, v USA, ve Švýcarsku, v SRN a ve Vídni, kde v rámci rakouské SPÖ působila Československá socialistická strana v Rakousku. Někteří bývalí sociální demokraté se v různých zemích podíleli na vytvoření zelených stran, které vyjadřovaly odpor jak k západnímu kapitalismu, tak sovětskému komunismu. Většina členů, kteří přešli do KSČ, byla ze strany vyloučena po porážce pražského jara. Roku 1968 byl učiněn pokus o obnovu samostatné strany, avšak tyto plány zhatila invaze sovětských vojsk.  Samostatnou izolovanou zahraniční skupinu tvořili členové tzv. Zinnerova okruhu, přesvědčení němečtí sociální demokraté loajální Československu a odkazu Ludwiga Czecha. Ti se ostře vymezili proti křídlu bývalé německé sociální demokracie Wenzela Jaksche a Seliger-Gemeinde, která byla ochotná spolupracovat se sudetoněmeckým landmanšaftem.

Strana po roce 1989.

Ačkoli bylo obnovení sociální demokracie plánováno již v roce 1968, uskutečnilo se až po roce 1989. V pořadí 9. předsedou se stal Slavomír Klaban, jenž ke členům sociální demokracie patřil již před únorem 1948. Obnovovací XXIV. sjezd se konal 24. a 25. března 1990 v Praze – Břevnově a navázal na tradice předválečné ČSDSD. Předsedou byl zvolen Jiří Horák, významnou roli hrál ve straně jeden z hlavních aktérů Sametové revoluce Valtr Komárek. V konkurenci s Občanským fórem (její členové mohli v prvních volbách kandidovat i za OF) nebyla strana moc úspěšná, navíc opět utrpěla vnitřními rozpory.  V následujících letech významně stoupl její vliv, po rozpadu Občanského fóra v roce 1991 se ve Federálním shromáždění utvořil Klub poslanců sociálně demokratické orientace, v němž zasedaly mnohé osobnosti, jež v následujících měsících vstoupily do ČSSD. V parlamentních volbách roku 1992 získala Československá sociální demokracie 16 mandátů. Na sjezdu v roce 1993 změnila strana název na Českou stranu sociálně demokratickou (ČSSD) a novým předsedou strany byl zvolen Miloš Zeman. V parlamentních volbách v červnu 1996 se ČSSD stala druhou nejsilnější stranou Česka. V následujících dvou letech zůstala v opozici a tolerovala menšinovou vládu koalice ODS, KDU-ČSL a ODA (druhá Klausova vláda). Miloš Zeman byl zvolen do čela Poslanecké sněmovny. V předčasných parlamentních volbách v červnu 1998 zvítězila a sestavila menšinovou vládu (pod Zemanovým předsednictvím), jejíž čtyřleté působení umožnila tzv. opoziční smlouva, uzavřená mezi ČSSD a ODS v červenci 1998. O čtyři roky později znovu zvítězila v parlamentních volbách a sestavila vládu v koalici s KDU-ČSL a US-DEU. Tato koalice ovšem disponovala pouze těsnou většinou (101 hlasů). Předsedou vlády se stal Vladimír Špidla, jenž v dubnu 2001 na XXX. sjezdu vystřídal Miloše Zemana v čele strany. Stranu provázela nejednota v koalici i v samotné straně. Opoziční ODS jí kritizovala jako příliš levicovou, naopak další opoziční strana KSČM tvrdila, že ČSSD na levicové hodnoty rezignovala. Po neúspěchu v eurovolbách odstoupil z čela strany a vlády Vladimír Špidla. Nový premiér Stanislav Gross vydržel ve funkci necelý rok a odstoupil kvůli bytové aféře. Dalším premiérem se stal Jiří Paroubek, který stranu sjednotil a zlepšil její postavení (nárůst preferencí – získání hlasů voličů jak KSČM, tak nerozhodnutých). Strana se však před parlamentními volbami v roce 2006 potýkala s mnoha aférami. Ve volbách samých pak strana skončila i přes svůj historicky nejlepší volební výsledek druhá za ODS. Na podzim roku 2008 strana vyhrála krajské volby a získala všech 13 hejtmanů, rovněž ve volbách do Senátu Parlamentu ČR slavila úspěch, když získala 23 nových senátorů z 27 možných. V roce 2010 ČSSD vyhrála volby do Poslanecké sněmovny, ale počet získaných mandátů nestačil na vytvoření levicové vlády (s podporou KSČM). ČSSD proto vstoupila do opozice. V roce 2011 se předsedou strany stal Bohuslav Sobotka.

Před sněmovními volbami v roce 2013.

ČSSD zvítězila v předchozích volbách, přičemž získala 22,1 % a 56 poslaneckých mandátů. V den rozpuštění Poslanecké sněmovny disponovala 54 mandáty. ČSSD šla do voleb s heslem "Prosadíme dobře fungující stát". Jejím celostátním lídrem byl předseda strany a bývalý ministr financí Bohuslav Sobotka, kterého do pozice premiérského kandidáta prosadilo nejprve jednomyslně předsednictvo strany a posléze v tajné volbě 57 % hlasů i ÚVV ČSSD. Mezi cíle ČSSD patřilo mimo jiné snížení DPH, progresivní zdanění osob s vysokými příjmy či opětovné otevření otázky církevních restitucí. Sociální demokraté byli podle předvolebních průzkumů jednoznačným favoritem voleb, přesto se ve straně projevoval vnitrostranický rozpor mezi stoupenci (Hašek, Škromach aj.) a názorovými oponenty (Sobotka, Zaorálek, Dienstbier aj.) prezidenta republiky Miloše Zemana. Strana měla též problém s žalobami, které podali někteří členové strany, kteří neuspěli ve vnitrostranických primárkách. To se poté projevilo během takzvané lánské schůzky, kdy se stoupenci prezidenta Miloše Zemana sešli na prezidentově zámku v Lánech a pokusili se domluvit na dosazení Michala Haška do čela strany a odstavení Bohuslava Sobotky od moci.

Severočeská vzpoura.

Po komunálních volbách v roce 2014 byla v severočeském Duchcově zformována radniční koalice mezi ČSSD, KSČM a DSSS, která je nástupnickou organizací neonacistické Dělnické strany. Vedení ČSSD v čele s Bohuslavem Sobotkou vzniklou situaci ostře odsoudilo a navrhlo zrušení stranické organizace v Duchcově. Krajské vedení ČSSD se odmítlo podřídit pokynům z centra a duchcovskou buňku nezrušilo.

Před parlamentními volbami 2017.

V reakci na stále se snižující volební preference 15. června 2017 odstoupil dosavadní předseda ČSSD Bohuslav Sobotka z čela strany. Tehdy vznikl takzvaný triumvirát: premiérem zůstal Bohuslav Sobotka, dočasným předsedou ČSSD se stal statutární předseda Milan Chovanec a volebním lídrem tehdejší ministr zahraničí Lubomír Zaorálek. I přes veškerou snahu však v parlamentních volbách ČSSD získala nejhorší výsledek ve svých novodobých dějinách, pouhých 7,27 %.

Sjezd ČSSD v roce 2018.

Mimořádný 40. sjezd ČSSD začal 18. února 2018. Důležitost sjezdu vyplývá z nejhoršího výsledku v parlamentních volbách od roku 1992 a více než půl roku trvající období bez řádně zvoleného předsedy strany. Tuto důležitost podtrhují také slova některých straníků o boji o přežití. „Bojujeme o přežití a k tomu je třeba, aby všichni, kterým na ČSSD záleží, zapomněli na osobní neshody a začali táhnout za jeden provaz,“ řekl například místopředseda strany a kandidát na předsedu Jan Hamáček. To, že se ČSSD nachází na rozcestí, dokládá i fakt, že na post předsedy kandidovalo celkem sedm lidí, a to od zkušených politiků po poměrně neznámé tváře. Kromě Jana Hamáčka (měl pět nominací od krajských organizací ČSSD) to byli Milan Chovanec (tři nominace od krajských organizací ČSSD), Jiří Zimola (jedna nominace), Antonín Staněk (jedna nominace), Romana Žatecká (jedna nominace), Jan Jukl (žádná nominace) a Miroslav Krejčík (jedna nominace). Kolem 18. hodiny byl novým předsedou sociální demokracie zvolen Jan Hamáček, který zvítězil ve druhém kole nad exhejtmanem Jihočeského kraje Jiřím Zimolou. Sjezd později zvolil Jiřího Zimolu statutárním místopředsedou. Po 20. hodině byl sjezd přerušen až do 7. dubna 2018.  V dubnu 2018 pak byli řadovými místopředsedy strany zvoleni v prvním kole Jaroslav Foldyna, Martin Netolický a Jana Fialová; ve druhém kole následně Roman Onderka. Delegáti sjezdu zároveň posvětili konec jednání ČSSD o vládě s hnutím ANO.

Sjezd ČSSD v roce 2019.

Ve dnech 1. a 2. března 2019 se v Hradci Králové uskutečnil 41. sjezd ČSSD. Předsedou byl znovu zvolen Jan Hamáček, který jako jediný kandidát na tuto funkci obdržel 433 hlasů (proti bylo 57 hlasů a 11 hlasů bylo neplatných). Protikandidát na předsedu strany Jaromír Landsman se nemohl účastnit volby, neboť nesplňoval podmínky ke kandidatuře na tuto funkci. Statutárním místopředsedou se stal Roman Onderka; také on byl jediným kandidátem na tuto funkci: získal 410 hlasů, proti bylo 80 delegátů a 5 hlasů bylo neplatných. Řadovými místopředsedy byli v prvním kole volby, ve kterém hlasovalo 472 delegátů, zvoleni Michal Šmarda (392 hlasů), Jana Maláčová (390 hlasů), Ondřej Veselý (313 hlasů) a Tomáš Petříček (256 hlasů). Pátý řadový místopředseda nebyl zvolen ani ve druhém kole volby.

Volby do Evropského parlamentu v Česku 2019.

ČSSD se zúčastnila voleb do Evropského parlamentu v roce 2019, kde obhajovala čtyři mandáty (Jan Keller, Olga Sehnalová, Pavel Poc a Miroslav Poche). Jejím heslem bylo „Pro férovou Evropu“ a v kampani se zaměřovala na témata jako dvojí kvalita potravin, sazby mobilních operátorů nebo rozdílné platy. Lídrem kandidátky byl Pavel Poc. V těchto volbách získala ČSSD 3,95 % a nezískala tak ani jeden mandát. Tehdejší předseda Jan Hamáček uvedl: „Výsledek je tvrdá rána, to je fakt. Na analýzy příčin je asi brzy. Teď můžu asi říct, že jsme voliče nedokázali zaujmout tím správným tématem a jako vládní strana logicky nefungujeme jako protestní volba. Ta kampaň a hlavně ten výsledek dal jasnou zprávu, že ten restart sociální demokracie musí být silnější a jasnější.“

Frakce v ČSSD.

V ČSSD existují některé platformy zaměřené na konkrétní politickou agendu:  Dále však byly v ČSSD vyhlášeny i uskupení více podobné běžným názorovým frakcím, z nichž téměř žádné není v současné době příliš aktivní:  Kromě oficiálních frakcí a platforem lze v ČSSD rozeznat minimálně dvě názorová křídla: liberální a konzervativní. Liberální proud se projevuje mj. vyšší citlivostí k ochraně občanských a politických práv (včetně práv 4. generace), ochraně životního prostředí, problematice menšin a veřejné kontroly politiků. Mezi nejvýraznější představitele liberálního proudu patří Vladimír Špidla či Lubomír Zaorálek, nebo bývalý předseda strany Bohuslav Sobotka. Konzervativní proud v ČSSD dává přednost jednostranné podpoře zaměstnanosti a sociálních práv před ostatními občanskými a politickými právy. Mezi jeho nejvýraznější představitele lze započítat Zdeňka Škromacha, Michala Haška nebo Jiřího Zimolu. V prezidentských volbách 2013 liberální křídlo podporovalo Jiřího Dienstbiera, zatímco konzervativní křídlo podpořilo Miloše Zemana, a to často včetně prvního kola volby (tedy proti oficiálnímu kandidátovi ČSSD). Podobná situace se opakovala v prezidentských volbách 2018, kdy předseda Senátu ČR Milan Štěch, několik sociálnědemokratických hejtmanů či Bohuslav Sobotka podpořili Jiřího Drahoše, pozdější předseda ČSSD Jan Hamáček a další podpořili Miloše Zemana, oficiálně však tehdy značně rozštěpená ČSSD nepodpořila žádného z kandidátů.

Preference.

Během Horákova vedení byly preference ČSSD nevýrazné, po nástupu Miloše Zemana na post předsedy se však začala podpora navyšovat. Ta pak slábla během opoziční smlouvy, vyšplhala se znovu roku 2002. Pár měsíců po vzniku Špidlovy vlády však sociální demokracii začala podpora prudce klesat, kolem 12 % a i KSČM měla více hlasů. V eurovolbách 2004 se podpora snížila na 9 %. Během Grossova vedení se zpočátku preference zvýšily, jeho aféra však důvěru znovu podlomila. Po nástupu Paroubka se preference zlepšily a kolem roku 2008 měla ČSSD až 40 % podporu, podpora se snížila během pádu Topolánkovy vlády. Za vlády Petra Nečase jakožto opoziční strana znovu sílila, v předčasných volbách ale oproti průzkumům dostala jen 20 %. Podle některých průzkumů by dostala v listopadu 2014 pouze 16 procent a dle Trendy Česka, který pro ČT v březnu 2017 připravila společnost TNS Kantar dokonce pouze 12,5 %. Poslední znatelný propad zaznamenala sociální demokracie v několika posledních dnech až týdnech před parlamentními volbami v roce 2017, kdy stranu kauza lithium připravila o několik procent a z předpovídaných deseti až jedenácti procent se propadla na 7 procent ve volbách. V prvním průzkumu po volbách se sociální demokracie přiblížila pětiprocentní hranici, získala pouhých 5,5 %, v další průzkumech pak zesílila. V prosinci 2017 průzkumy sociální demokracii věštily 10 procent, v lednu 2018 již opět 12,5 procenta.  Preference ČSSD se od roku 2018 pohybují kolem 5%.

Politické grémium.

Ve dnech 1. a 2. března 2019 bylo na 41. sjezdu v Hradci Králové zvoleno nejužší vedení strany.  Předsednictvo strany:  Další členové grémia:

Ekonomická orientace strany.

ČSSD se nachází na levé části politického spektra, prosazuje sociálně tržní hospodářství. Ekonomicky staví na myšlenkách keynesiánství, v praxi však neusilovala o splácení státního dluhu v době hospodářské konjunktury, což za její vlády (v době prosperity) způsobilo nárůst těchto dluhů. Schodky vytvářené v letech 2000 až 2002 jsou kombinací cyklických a strukturálních (vytvořených politickým rozhodnutím) schodků, hluboké rozpočtové schodky vzniklé po roce 2003 patří ke schodkům strukturálním, neboť vznikly v čase ekonomického růstu. Nejvyšší strukturální rozpočtový schodek byl vytvořen v roce 2006 v čase vysokého hospodářského růstu kombinovaného s vysokými sociálními předvolebními výdaji. K druhému a třetímu nejhlubšímu strukturálnímu rozpočtovému schodku patří schodky z roku 2003 a 2004.  ČSSD navrhuje zavedení zvláštní bankovní daně, která umožní část bankovních zisků udržet v českém státním rozpočtu. Podle Bohuslava Sobotky je Česko „daňovým rájem“ pro zahraniční banky a mezi roky 2000 a 2017 „odplynulo ve formě dividend z bank do zahraničí 460 miliard korun“.

Kritika.

ČSSD je často kritizována pravicovou veřejností a politiky za svoji, ač nepřímou, spolupráci s komunisty při prosazování některých zákonů v roce 2006. Spolupráci s KSČM straně teoreticky zakazuje tzv. Bohumínské usnesení. Příznivci ČSSD namítají, že komunisté jsou naopak jedinou silou, která je schopná a ochotná podpořit levicové návrhy strany.  Před volbami v roce 2006 byla ČSSD politiky ODS obviněna ze zneužívání policie k politickým cílům. Jako důkaz měla sloužit tzv. Kubiceho zpráva, ovšem nic z jejího obsahu se dosud nepotvrdilo. Naopak po volbách 2006, kdy zvítězila ODS, ČSSD obvinila ODS z nelegální kampaně, právě na základě údajně nesprávného zacházení s utajovanými materiály, které vedlo k úniku tzv. Kubiceho zprávy na veřejnost.

Volební výsledky strany.

Od 1990.

Senát.

Přehled zisku mandátů v jednotlivých volbách do Senátu Parlamentu.

Česká strana sociálně demokratická (zkratka: ČSSD) je levicová sociálnědemokratická a nejstarší česká politická strana, která je členem Socialistické internacionály, Progresivní aliance a Strany evropských socialistů.


Životopis.

Von Gloeden se prohlašoval za příslušníka nižší aristokracie z Meklenburska. Rodina von Gloedenů nicméně soustavně prohlašovala, že nikdo takový k nim nepatří. Posledním baronem z Gloedenu byl Falko von Gloeden, zemřelý roku 1885. Kvůli domnělé diagnóze TBC odcestoval Wilhelm v roce 1876 do Taorminy na Sicílii. Fotografovat se naučil zřejmě od svého vzdáleného příbuzného, Wilhelma von Plüschow, se kterým ho spojoval podobný osud i tematika: homosexualita. Žák nicméně učitele přerostl a naprosto zastínil. Byl bohatý a o profit z prodeje fotografií se spravedlivě dělil se svými modely. Značný peněžní prospěch, který takto přinášel relativně chudé oblasti Itálie, by mohl vysvětlovat, proč byly homosexuální aspekty von Gloedenova života jeho okolím vcelku tolerovány. Z bezvýznamné obce Taormina učinil svou přítomností turistickou destinaci. Když se jeho příbuzný von Plüschow dostal do potíží kvůli své homosexualitě (byl donucen Itálii opustit), a celá záležitost se začala otírat i o von Gloedena, postavili se za něj obyvatelé městečka.  V roce 1889 se intimně sblížil s tehdy čtrnáctiletým Pancraziem Buciunim (1879–1963), přezdívaným pro snědou africkou vizáž Il Moro, který se stal jeho celoživotním partnerem i modelem. Von Gloeden provozoval dvojí živnost. Tradičnější fotografie, ve kterých byly homosexuální akcenty spíše potlačeny, mu získávaly široké uznání. Spíše soukromými cestami se šířil druhý zdroj jeho příjmů, fotografie smělejší, zpracovávající v duchu starořeckých pastýřských idyl homoerotické motivy.  Obdivovateli jeho díla byli mimo jiné Anatole France, Richard Strauss nebo zbrojař Friedrich Alfred Krupp. Von Gloeden vytvořil kolem 3000 fotografií, z toho 2500 zničila v roce 1936 Mussoliniho policie jako pornografii. Wilhelm von Gloeden prožil bohatý, šťastný a úspěšný život v láskyplném celoživotním vztahu v době, která homosexuálům vůbec nepřála.

Dílo.

Z moderního úhlu pohledu spočívá hodnota jeho díla v práci s hrou světel a stínu, jakož i v elegantních pózách jeho modelů. Mistrovského efektu svých děl dosahoval inovativní metodou práce se světelnými filtry a používání make-upu na celém těle svých modelů. Už za života se proslavil na obou stranách Atlantiku. Thomas Waugh ho nazval „nejvýznamnějším gay umělcem před 1. světovou válkou“  Popularitu jeho díla si lze nejspíše vysvětlit třemi důvody

Srovnání.

Srovnání kompozic u různých autorů v různých dobách. Podobné kompozice vytvářeli Wilhelm von Gloeden, Fred Holland Day, Hippolyte Flandrin, Wilhelm von Plüschow, Gaetano D'Agata, Tony Patrioli nebo Robert Mapplethorpe.

Wilhelm von Gloeden (16. září 1856 – 16. února 1931) byl německý fotograf, který proslul především studiemi nahých sicilských chlapců, v kulisách implikujících představu starověkého Řecka nebo Itálie. Zabýval se také žánrovými scénami. Jeho bratranec byl fotograf Wilhelm von Plüschow.


Ekologie.

Rozšíření mameje americké je vázáno na tropické klima, na území s neklesající teplotou k bodu mrazu. Potřebuje půdu hlubokou, dobře odvodněnou a bohatou na živiny. Je schopná se přizpůsobit i mělkému, písčitému stanovišti, kde ale roste pomaleji a méně plodí. Je pozoruhodně odolná vůči živočišným škůdcům i různým nemocem, stejně jako proti silnému větru, nesnáší však slaný vítr vanoucí z moře.  Nejlépe roste v oblastech s denní teplotou pohybují v rozmezí 24 až 30 °C, po kratší dobu snese 15 až 35 °C. Mladá rostlina bývá poškozena poklesem teploty již k +2 °C. Upřednostňuje roční srážky v rozsahu 1200 až 1800 mm, toleruje i 800 až 2600 mm. Dospělá rostlina potřebuje stanoviště s plným osvětlením, případně jen v mírném polostínu. Nejlépe ji vyhovuje pH půdy v rozmezí 6,0 až 6,5, poroste i při 5,5 až 8,0. Její výskyt je omezen na vlhké tropické klima, nejlépe roste v nížinách, ale může uspět i na vhodném stanovišti ve výškách až 1000 m n. m.  V oblasti Karibiku začínají plody dozrávat od konce dubna do července, na Floridě od června do srpna. V centrální Kolumbií a v Portoriku dávají některé stromy dvě úrody ročně.

Popis.

Stálezelený strom vysoký až 20 m, s kmenem majícím v průměru až 1 m, hustou, okrouhlou, rozložitou korunou a s do široka rozrostlými kořeny. Čtyřhranné větévky jsou hustě porostlé vstřícnými, kožovitými listy s řapíky až 10 cm dlouhými. Jejich čepele jsou tvaru vejčitého či široce eliptického, po obvodě jsou celokrajné, na vrcholu tupé, bývají dlouhé 8 až 20 cm a široké 4 až 10 cm. Jsou oboustranně tmavě zelené, průsvitně tečkované a hustá žilnatina s paralelními žilkami na obou stranách výrazně vystupuje.  Bílé, 2,5 cm velké, vonné květy na stopkách asi 1,5 cm dlouhých vyrůstají jednotlivě, nebo po dvou či třech, z úžlabí listů. Stromy bývají většinou mnohomanželné, mají květy oboupohlavné a současně i samčí, občas se ale objeví stromy se všemi květy jen samčími. Oboupohlavné květy mají kalich vytvořený dvěma tlustými lístky a korunu ze čtyř až šesti lístků, jež jsou volné, okrouhlé až podlouhlé a na vrcholu tupé. Oranžových tyčinek s čárkovitými prašníky bývá větší počet, dvoupouzdrý svrchní semeník nese krátkou čnělkou zakončenou plochou, dvou až čtyřdílnou bliznou. Samčí květy se odlišují zakrslým semeníkem.  Plod je velká peckovice kulovitého či vejčitého tvaru o velikosti 10 až 20 cm a váze 0,5 až 2 kg s kožovitým, drsným, světle hnědým nebo šedavě hnědým povrchem. Obsahuje jedno až čtyři semena s vláknitým endokarpem, která jsou velká až 7 × 5 cm; menší plody mívají míň semen. Mezokarp je poživatelná aromatická dužina. Ovoce se do plné zralosti od opylení květu vyvíjí téměř rok.  Semena mají životnost jen po dobu dvou až čtyř měsíců a nestejně dlouhou dobu dormance, obvykle vyklíčí za jeden až čtyři měsíce. Semenáče se pěstují v polostínu a po dosažení výšky asi 50 cm se vysazují na stanoviště. Protože ze semene občas vyroste strom jen se samčími květy, což se zjistí až v době prvního kvetení, často se semenáče roubují rouby ze známých stromů plodících kvalitní ovoce. Plody z nekvalitních odrůd mohou být příliš kyselé nebo nepříjemně pálivé.

Sklizeň.

Zralost plodů je indikována mírným zežloutnutím kůže, u některých odrůd se barva nemění a povrch se při kontrole lehce poškrábne nehtem a při žluté barvě podkoží je plod zralý, při zelené nikoliv. Plody se sklízejí ručně, odřezávají se se stopkou za kterou se uvazují nebo se dávají do košů, spadlé plody jsou poškozené a brzy se kazí. Produktivita jednotlivých stromů se liší, nejvýnosnější stromy na Portoriku dávají za rok při dvou sklizních celkem 300 až 400 plodů. Stromy rostoucí ze semen dávají prvou úrodu ve stáří osmi, deseti nebo až třinácti let, jedinci ze semenáčů v mládí naroubovaných kvalitními odrůdami často plodí již za čtyři roky.

Použití.

Před konzumaci se seříznutím odstraní hořká, pryskyřicí proniknutá slupka asi 3 mm tlustá, včetně stejně hořké blány pod ní, dále se vyjme semeno a od dužnaté části plodu se oddělí jeho vláknitý obal trpké chuti. Zbylá dužina je poživatelná, čerstvá je příjemně nakyslá, šťavnatá, chutná po broskvích, meruňkách či malinách. Také se různě připravuje, stává se součásti ovocných salátů, podává se se smetanou a cukrem, jako příloha k dušenému masu nebo je náplní koláčů a dortů, bývá součásti osvěžujících nápojů. Ovoce je bohaté na pektin, dělají se z něj sirupy, kompoty, marmelády a ovocná želé. Z plodů se připravuje víno obohacené o šťávy ronící poraněné větve. Vonné květy jsou součásti likéru vyráběného z lihového destilátu. Šťáva z rozdrcených semen zanechává na látce nesmazatelné skvrny.  Dřevo stromů je tvrdé a těžké, jemnozrnné, dobře opracovatelné i leštitelné. Jádro je červenohnědé nebo purpurově hnědé a běl je velmi světlá, jeho měrnou hmotnost bývá 0,86 až 0,98 g/cm3. Používá se na truhlářské výrobky, nábytek, vnitřní obklady, soustružené dekorativní prvky, sloupy, krokve střech i ploty. Je odolné vůči vlhkosti, však náchylné k napadení termity. Slouží i jako palivo. Kůra stromu je silně stahující a společně s listy jsou účinným insekticidním prostředkem proti písečným blechám, vším, klíšťatům, roztočům a různému hmyzu škodícímu lidem i domácím zvířatům. Stejné účinky má i na vzduchu tuhnoucí žlutý latex vytékající z poraněných míst na kmeni či větvích. Nálev ze semen se používá jako anthelmintikum.  Stromy bývají vysazovány nejen jako plodonosné, ale i jako okrasné, stínicí, plnící funkci větrolamů nebo svými do široka rozprostřenými kořeny bránící erozi půdy. Zralé ovoce se rychle se kazící, což omezuje jeho skladovatelnost i transport, je také citlivé na poškození v důsledku chladu, v poživatelné kvalitě vydrží po sklizni pouze asi týden, proto se do Evropy dostává jen zcela ojediněle.

Mamej americká ("Mammea americana") je stálezelený tropický strom pěstovaný hlavně pro chutné ovoce. Pochází z rozsáhlého území rozkládající se od jižního Mexika přes většinu států Střední Ameriky až po severovýchod Venezuely v Jižní Americe a dále z mnoha ostrovů v Karibiku. V novověku byl pro své ovoce rozšířen i do nedaleké Brazílie, Guyany, Francouzské Guyany, Surinamu, Kolumbie a Ekvádoru, stejně jako na Floridu ve Spojených států amerických. Později se začal pěstovat i v tropické Africe v Guineji, Sierra Leone, Zanzibaru, na Madagaskaru a v Asií v Indii, Indonésii a na Filipínách, stejně jako na pacifických ostrovech v Mikronésii, na Fidži, Nové Kaledonii a Havaji.


Popis.

Základním plemenným rysem je pevná kostra s mohutným osvalením uzpůsobeným pro celodenní práci. Celé tělo působí kompaktním dojmem, hlava je krátká s širokým čelem a výraznými žuchvami a malýma ušima. Krk je široký a nízko nasazený. Hruď je dostatečně prostorná, hřbet krátký a pružný. Záď je široká, oblá a markantně a nasvalená. Končetiny jsou suché ale silné, s neobyčejnou akcelerační schopností. Požadovanými povahovými rysy jsou především mírnost a ochota k práci. Výška okolo 145 - 162 cm.

Zbarvení.

U plemene American paint horse rozeznáváme tři základní typy zbarvení:

Tobiano.

Toto zbarvení můžeme poměrně často vidět i u některých jiných plemen. Vyskytují se zde jedinci téměř bílý nebo naopak se skoro nepostřehnutelnými ostrůvky bílé barvy. Vyznačuje se kulatými nebo oválnými skvrnami, celkem běžné jsou malé skvrnky na bílé ploše (jako "inkoustové kaňky"). Bílá barva je jasně oddělená a rozmístěná vertikálně. Hranice mezi barvami je tvořena pigmentovanou kůží, překrytou bílými chlupy, takže vypadá jako stín vržený tmavší barvou na bílý podklad. Na hlavě se bílá barva objevuje pouze formou běžných odznaků (jako jsou lysina, hvězda, apod.), nebo vůbec není na hlavě přítomná, rovněž oči bývají obvykle tmavé. Tmavší barva přesahuje v některém místě mezi ušima a ocasem hřbet. Nohy jsou většinou bílé a stejně tak kopyta.

Overo.

Overo (španělsky "jako vajíčko") Zahrnuje tři další, geneticky zcela odlišná zbarvení:

Frame overo.

Jedinci tohoto zbarvení vypadají jako "orámovaní". Hranice mezi bílou a tmavší barvou má jasně patrné zubaté okraje. Bílá barva se obvykle vyskytuje na hlavě, uprostřed krku a trupu a tmavší barva ji rámuje. Bílá barva nikdy nesahá přes hřbet. Nohy jsou většinou tmavé a mohou se na nich vyskytovat běžné odznaky jako u jednobarevných koní. Jedno nebo obě oči mohou být modré, rovněž se vyskytují světlá kopyta. U koní se zbarvením frame overo se nejčastěji vyskytuje genetická vada zvaná Overo Lethal White Syndrome, neboli syndrom smrtící bílé.

Splashed white.

Jde o nejvzácnější zbarvení u všech plemen koní. Jak už název napovídá, tito koně vypadají jako namočení do kyblíku s bílou barvou. Předěl mezi barvami je jasně zřetelný a hladký. Hlava je často celá bílá, s výjimkou uší, které jsou často tmavé.Oči mohou být modré. Bílá barva téměř nikdy nesahá přes hřbet. Nohy a spodní partie krku trupu jsou obvykle celé bílé. Mnozí koně tohoto zbarvení se však rodí hluší.

Sabino.

Tento typ zbarvení se vykytuje celkem hojně i u ostatních plemen. Hranice mezi bílou a tmavší barvou je velmi nezřetelná a má roztřepené okraje, rovněž se vyskytují hojná prokvetlá místa. Někteří tito koně s minimální intenzitou tohoto zbarvení však mohou být k nerozeznání od jednobarevných koní s běžnými odznaky. Bílá barva se obvykle vyskytuje na nohou a spodní části trupu, odkud se rozlézá po břiše jakoby stoupá nahoru. V extrémních případech se mohou vyskytnout téměř bílí jedinci, avšak stále zůstávají patrné skvrnky na uších a u kořene ocasu. Toto zbarvení není spojeno s genem způsobujícím Overo Lethal White Syndrome.

Tovero.

Tovero vzniká ze spojením koně tobiano a overo, někdy i ze spojení jednobarevného koně a koně zbarvení tobiano. Krom extrémních případů se toto zbarvení vyznačuje obvykle tmavou pigmentací kolem uší, na čele, někdy kolem očí, nebo huby, odkud potom stoupá až na líce. Oči mohou být modré. Skvrny se rovněž vyskytují na hrudi a krku, rovněž na slabinách a na kořeni ocasu. Mohou se vyskytnout i téměř bílí jedinci jen s tmavými skvrnami na uších, nebo naopak tmaví jedinci, připomínající, až na bílou barvu na hlavě, zbarvení tobiano. Je proto velmi těžké tyto jedince správně zařadit.

Solid paint bred.

Vlivem genetiky nelze zabránit, aby se z čistokrevných koní americam paint horse nerodila jednobarevná hříbata. Až do nedávna nebylo možné tyto koně nikde zaregistrovat, nyní je však pro tyto koně zřízen samostatný oddíl v plemenné knize zvaný jako Solid paint bred.

Názvosloví barev.

K typu zbarvení se obvykle připojuje i název základní barvy koně (např.: sorrel tobiano), názvosloví se však někdy poněkud liší od českého:

Lethal white syndrome.

Lethal white syndrome, neboli "syndrom smrtící bílé" je genetické onemocnění, které je často spojované se zbarvením overo, pravdou ale je že ne každý takto zbarvený kůň je nositelem tohoto genu. Jeho přítomnost lze dnes již poměrně snadno zjistit, pouze jeden tento gen však není pro koně nijak nebezpečný. Hříbě, které zdědí po rodičích od každého po jednom tomto genu, se rodí zcela bílé a umírá do několika hodin po porodu na poruchu trávicího traktu. Na druhou stranu se vyskytují i úplně bílá hříbata po dvou rodičích zbarvení overo, která nejsou nositeli tohoto genu a dožívají se dospělosti. Křížení dvou jedinců zbarvení overo tedy možné je, ale je zde téměř 25% riziko výskytu této choroby.

Historie.

American paint horse je v podstatě skvrnitou variantou plemene quarter horse vzniklou v důsledku genetických zákonitostí. Po založení plemennnné knihy quarter horse se však ze strakatě zbarvených koní stal jakýsi "koňský odpad" nesplňující baravné standardy. Díky sklonu dávat barevná hříbata, který je patrný u všech významných linií quarterů, vznikla potřeba zařadit někam tyto neregistrovatelné, ač velmi kvalitní koně. Několik majitelů proto v roce 1961 založilo American Paint Quarter Horse Association, organizaci, která registruje strakaté quartery. Protože se však ukázalo, že se nelze vyhnout ani jednobarevným hříbatům ze strakatých koní, byl pro ně zřízen samostatný oddíl. V roce 1965 vznikla American Paint Horse Association a dnes patří plemeno k nejrychleji se rozrůstajícím na světě.

Využití.

Tito koně se kromě původního zaměření k práci na rančích nyní uplatňují ve sportu v četných odvětvích jezdeckého sportu, nejčastěji jej ale ovšem můžeme vidět na westernových kolbištích. V poslední době si plemeno získává zájem z řad rekreačních jezdců a i v našich končinách se těší stále širší oblibě.  VÝŠKA-Americký paint horse je od 150 do 160 cm vysoký.

American Paint Horse, americký paint horse či jen paint horse patří mezi plemena koní vyšlechtěná v USA na dobytkářských rančích. V podstatě jde o strakatě zbarvené jedince plemene Quarter Horse. Popularita zbarvení, po němž je ostatně i pojmenováno, zapříčinila vznik plemene. Kromě čistokrevných koní může být do plemenné knihy rovněž zapsán kříženec plemen paint horse a quarter horse nebo paint horse a anglického plnokrevníka. Dnešní zástupci plemene jsou potomky španělských koní dovezených do Ameriky kolonizátory. Se vzrůstající oblibou rekreačního a westernového ježdění vzrůstá populace těchto koní i na Evropském kontinentě.


Život.

Po smrti svého kmotra, hraběte ze Surrey, získal Edmund jeho země na sever od Trentu, hlavně v Yorkshiru. V roce 1359 doprovázel svého otce krále Eduarda III. na neúspěšné vojenské výpravě do Francie. Roku 1361 se stal rytířem Podvazkového řádu a o rok později (13. listopadu) získal titul hraběte z Cambridge. V roce 1369 se připojil se svými 400 pěšáky a 400 lučištníky k Johnu Hastingsovi při jeho kampani v Bretani a Angoulême. Následujícího roku, znovu s Hastingsem, podstoupil výpravu na osvobození pevnosti Belle Perche a poté doprovázel prince Eduarda (tzv. Černého prince) na tažení, které vyvrcholilo obležením a následným vypleněním města Limoges. Roku 1375 se spolu s Edmundem Mortimerem, vypravil osvobodit Brest, ale po úvodních úspěších bylo podepsáno příměří. Dne 12. června 1376 se stal konstáblem hradu Dover a správcem pěti přístavů, kteréžto posty držel až do roku 1381. Roku 1381 vedl neúspěšnou expedici, která se připojila k Portugalcům v útoku na Kastilii. Po měsících nerozhodnosti byl vyhlášen mír mezi Španělskem a Portugalskem a Edmund musel odvést své nespokojené oddíly domů. Dne 6. srpna 1385 obdržel titul vévody z Yorku.  Na přelomu let 1394 a 1395, když král Richard II. vytáhl do Irska, působil jako správce království a roku 1395 předsedal parlamentu. V roce 1396 opět spravoval království během královy krátké návštěvy Francie, kde vyzvedával svou nastávající manželku Izabelu z Valois. Třetí období jako zástupce krále nastalo roku 1399, kdy se král Richard opět vydal válčit do Irska. Na konci června 1399 se v Bridlingtonu v Yorkshire vylodil exulant Henry Bolingbroke. Edmund shromáždil armádu, aby se mu postavil, ale poté se k němu připojil, za což byl bohatě odměněn. Bolingbroke svrhl Richarda II. a stal se Jindřichem IV. Vévoda z Yorku poté zůstal věrný novému lancasterskému režimu. V roce 1399 byl krátce jmenován správcem Západní marky na hranicích se Skotskem. Edmund z Langley zemřel 1. srpna 1402 v paláci Langley a byl pohřben v místním kostele. Jeho vévodský titul přešel na jeho nejstaršího syna Eduarda z Norwiche.

Manželství a potomci.

Edmundova první žena Isabela byla dcerou kastilského krále Petra I. a Marie z Padilly. Měli spolu dva syny a dceru:  Po Isabelině smrti roku 1392 se Edmund oženil se svou příbuznou Janou Hollandovou. Jejich manželství zůstalo bezdětné.

Edmund z Langley, 1. vévoda z Yorku, 1. hrabě z Cambridge (5. června 1341 – 1. srpna 1402) byl syn anglického krále Eduarda III. a jeho ženy Filipy z Hainaultu, čtvrtý z pěti synů, kteří se dožili dospělosti. Byl zakladatelem rodu Yorků, vedlejší větve dynastie Plantagenetů, která později nastoupila na anglický trůn. Svůj přídomek z Langley získal podle místa svého narození, paláce Langley v Hertfordshiru.


Planetární systém.

V březnu 2017 byly nalezeny dvě exoplanety obíhající Luytenovu hvězdu. Exoplaneta nacházející se dále od hvězdy, označená jako GJ 273 b, je superzemě nacházející se v obyvatelné zóně, kde je určitá šance výskytu vody v tekutém skupenství. Planeta má hmotnost přibližně 2,89 ± 0,26 hmotnosti Země a obíhá ve vzdálenosti 0,09110 ± 0,00002 AU, kde dokončí oběh kolem hvězdy za 18,650 ± 0,006 dní. Zatímco exoplaneta se nachází ve vnitřním okraji obyvatelné zóny hvězdy, dopadající tok záření je jen 1,06 S⊕, takže se jedná o potenciálního kandidáta na planetu s vodou v tekutém skupenství, za předpokladu přítomnosti atmosféry planety. V závislosti na albedu je zde pravděpodobná rovnovážná teplota kolem 206 až 293 K (−67 °C – +20 °C). Druhá bližší exoplaneta GJ 273 c je jedna z nejlehčích dosud objevených exoplanet detekovaných metodou měření radiálních rychlostí s hmotností pouze 1,18 ± 0,16 v poměru k Zemi. Obíhá však příliš blízko hvězdy, oběžná doba činí 4,7234 ± 0,00004 dnů.  GJ 273 b je jedna z nejbližších známých exoplanet obíhající hvězdu v obyvatelné zóně.  V říjnu roku 2017, v rámci "Sónar Calling GJ 273b", projektu METI ("Messaging Extraterrestrial Intelligence") a Sónaru, hudebního festivalu v Barceloně, byla odeslána série celkem tří rádiových signálů směrem k Luytenově hvězdě z radarové antény v Ramfjordmoen v Norsku (EISCAT). Institut SETI se nicméně blíže nevyjádřil k pozorování rádiových vln v okolí této exoplanety. Dle ředitele METI Douga Vakoche se jednalo o hudební soubor 18 písní. Další přenos plánovali vyslat v dubnu roku 2018. Za předpokladu, že zpráva bude přijata přístroji ETI schopnými detekce rádiových vln a lokalizace zdroje, by hypotetická odpověď k Zemi dorazila nejdříve v roce 2043.

Luytenova hvězda (GJ 273) je červený trpaslík v souhvězdí Malého psa ve vzdálenosti 12,36 světelných let (3,79 parseků) od Slunce. Zdánlivá magnituda hvězdy je 9,9, takže je příliš málo jasná na sledování pouhým okem. Je pojmenována po Willemu Jacobu Luytenovi, který v roce 1935 ve spolupráci s Edwinem G. Ebbighausenem jako první určil velikost jejího vlastního pohybu. Tato hvězda má hmotnost přibližně jedné čtvrtiny hmotnosti Slunce, poloměr činí 35 % v porovnání se Sluncem. Hvězda má maximální hmotnost, ve které může být červený trpaslík naprosto konvektivní, což znamená, že většina hvězdy, možná i celá hvězda, je tvořena rozšířenou konvektivní zónou. Ve spektrální klasifikaci je řazena jako M3.5V, s jasností třídy V, což značí skutečnost, že se jedná o hvězdu hlavní posloupnosti. Energie je ve hvězdě tvořena v jádře hvězdy termonukleární fúzí atomů vodíku. Zdánlivá míra rotace hvězdy je těžko měřitelná, ale odhad je, že nebude větší než 1 km/s. Naměřené hodnoty periodických změn povrchové aktivity udávají pomalou periodu rotace kolem 116 dnů (to odpovídá rychlosti ~0,15 km/s). Účinná teplota vnějšího obalu hvězdy je relativně nízká 3150 K; to je důvodem charakteristické červeno-oranžové záře hvězdy typu M. Jedná se o dvacátý druhý nejbližší hvězdný systém od Slunce.


Hudební kariéra.

Byl starším bratrem Johna Fogertyho, zpěváka a kytaristy skupiny CCR.  Tom Fogerty začal hrát rock and roll na střední škole, stejně jako bratr John Fogerty. Každý z bratrů měl v té době svou skupinu. Tomova skupina, "Spider Webb and the Insects", podepsala smlouvu s hudebním vydavatelstvím Del-Fi Records, ale v roce 1959 se rozpadli, aniž by vydali jakoukoliv gramofonovou desku. Tom začal účinkovat jako sólový zpěvák v Johnově skupině "The Blue Velvets" a vydali v letech 1961-1962 tři SP u firmy Orchestra Records. V polovině 60. let se skupina přejmenovala na The Golliwogs a nahrávali u Fantasy Records, Tom a John se v sólovém zpěvu střídali.  V roce 1968 se skupina přejmenovala na Creedence Clearwater Revival, John se stal jediným sólovým zpěvákem a hlavním dodavatelem písniček.  Během několikaleté činnosti skupiny Creedence Clearwater Revival zpíval Tom doprovodné vokály a psal písničky, ale nahrána byla pouze jedna, (Walk on the Water). Nedostatek příležitosti a dlouhodobé spory s bratrem jej vedly k opuštění CCR v roce 1971.  Po rozpadu skupiny začal Tom nahrávat sólově. Ačkoliv John hrál několik kytarových partů na Tomových sólových albech, zůstali si odcizeni. Tom zahořkl, protože jeho zásluhy byly přehlíženy. V dobách „před CCR“, účinkoval Tom jako zpěvák, skladatel a vedoucí skupiny. Měl pouze pár hitů jako Goodbye Media Man a Joyful Resurrection.  Tom Fogerty nahrával v roce 1971 u Fantasy Records a jeho sólový debut, album "Tom Fogerty" dosáhlo 78. pozice v žebříčku Billboard Hot 200. Na tomto albu hráli Jerry Garcia a Merl Saunders, dále pak Stu Cook (bývalý baskytarista) a Doug Clifford (bubeník CCR). V roce 1973 vystupoval na následujícím albu, "Zephyr National", i John Fogerty.  Po zbytek života žil Tom Fogerty ve Scottsdale v Arizoně a to docela komfortně, díky honorářům z dob CCR. Býval občasným telefonním hostem v lokální radiové stanici KSLX.  V roce 1990 Tom Fogerty zemřel ve věku 48 let na AIDS, když byl infikován při transfuzi krve. Po jeho smrti byla vydána kompilace nazvaná The Very Best of Tom Fogerty.

Tom Fogerty (9. listopadu 1941 Berkeley, Kalifornie – 6. září 1990 Scottsdale, Arizona), byl americký hudebník, doprovodný kytarista skupiny Creedence Clearwater Revival.


Mládí.

Narodil se 13. září 1890 ve strážnici stanice Kuranži Durulgujevskoj v Zabajkalské oblasti. Jeho otec Michail Petrovič Semjonov byl zabajkalský kozák burjatského původu, jeho matka Jevdokija Markovna pocházela z Nižegorodceva z rodiny ruských starověrců. Mluvil tedy plynně rusky, mongolsky a burjatsky.  Základní vzdělání získal v dvoutřídní škole v Mogojtuji. V letech 1908–1911 studoval na Orenburském kozáckém mládežnickém učilišti. V roce 1911 se stal korouhevníkem Verchněudinského pluku. Sloužil ve vojenské topografické jednotce v Mongolsku. Zde se jako mladý důstojník sblížil s vysokými představiteli mongolské společnosti a zúčastnil se aktivně státního převratu, v jehož důsledku byla dne 11. prosince 1911 vyhlášena nezávislost Mongolska na čínské nadvládě. Příliš viditelná účast ruského důstojníka v těchto událostech mohla znamenat mezinárodní komplikace, a tak byl nucen opustit Urgu (dnešní Ulánbátar) a byl přeložen k 2. zabajkalské baterii.

První světová válka.

Východní fronta.

Na začátku první světové války sloužil na východní frontě v 1. nerčinském pluku. V prvních měsících války byl vyznamenán řádem sv. Jiří IV. stupně (za to, že odvrátil zajmutí praporce svého pluku a vozatajstva Ussurijské brigády) a Svatojiřskou zbraní (za to, že v čele kozácké jízdy první vnikl do Němci obsazeného města Mława). Velitelem Nerčinského kozáckého pluku byl v roce 1915 baron Wrangel, pozdější významný vůdce Bílé armády. Ten ve svých vzpomínkách uvedl zajímavou charakteristiku Semjonova:

Kavkazská fronta.

V roce 1916 byl přidělen k 3. verchněudinskému pluku, s nímž bojoval na Kavkaze. Zde se potkal se svým budoucím spojencem v občanské válce baronem Ungernem. V dubnu 1916 začali spolu organizovat vojenské oddíly místních Asyřanů. Asyrská jednotka pod jeho velením dosáhla několika vítězství. Následně se s Levandovského divizí zúčastnil pochodu do Perského Kurdistánu.

Konec války.

Po návratu z Persie v květnu 1917 se ocitl na rumunské frontě, kde se obrátil s písemným hlášením na ministra války A. F. Kerenského, ve kterém navrhl zformovat v Zabajkalsku zvláštní Mongolsko-burjatský jízdní pluk a přivést ho na frontu za účelem "vyburcovat svědomí ruského vojáka, vzbudit u něj výčitky, když uvidí bojovat tyto cizince za ruskou věc". Jeho návrh ale nikdy nebyl uskutečněn, protože proběhla Říjnová revoluce a moci se chopili bolševici.

Občanská válka v Rusku.

Povstání Semjonova proti bolševikům.

V červnu roku 1917 byl Dočasnou sibiřskou vládou jmenován komisařem a dostal povel k zformování dobrovolných oddílů v Zabajkalské oblasti. Zpočátku spolupracoval s československými legiemi. V listopadu 1917 zformoval jízdní Burjato-mongolský kozácký oddíl a vstoupil do ozbrojeného povstání proti rudoarmějským oddílům v Zabajkalí. Jeho jednotky ale byly zatlačeny až do Mandžuska.  Za pomocí generála Chorvata (ředitele Východočínské železnice v Mandžusku jmenovaného Ruskem) zformoval nový oddíl a 29. ledna 1918 vtrhl do východního Zabajkalí znovu a obsadil Dauriju. Nicméně pod náporem oddílů rudoarmějců byl 1. března 1918 nucen opět ustoupit do Mandžuska.

Návrat do Ruska a rozpory s Bílými.

Do Ruska se vrátil v období, kdy byli bolševici zaměstnáni povstáním Československých legií po Čeljabinském incidentu. Provizorní sibiřská vláda jej jmenovala velitelem Zabajkalska se sídlem v Čitě. Admirál Kolčak, vedoucí postava Bílé armády, ale odmítl uznat jeho vedoucí postavení v Zabajkalsku. Nezbylo mu ale nic jiného než jej potvrdit jako vrchního velitele Čitského vojenského okruhu.  Na začátku roku 1919 se prohlásil za atamana Zabajkalských kozáků a společně s baronem Ungernem začali spolupracovat s Japonci. Japonské císařství po Únorové revoluci vyslalo svá vojska na východní Sibiř za účelem obsazení území za jezerem Bajkal a následného vytvoření loutkového státu. Tato japonská loutka měla být nárazníkovým pásmem před bolševiky. S aktivní pomocí Japonců ovládl rozsáhlé území od města Ulan-Ude po řeku Šilka při hranicích s Čínou. Hlavní představitelé Bílé armády byli jeho jednáním velmi znepokojeni, zcela atamana přestali podporovat, rozvázali všechny vztahy a prohlásili ho za vlastizrádce.

Konec občanské války.

Bílá armáda na Sibiři se na konci roku 1919 začala hroutit. Kolčakova pozice se stala neudržitelnou a čelíc jisté porážce musel rezignovat. Rozkazem admirála Kolčaka byla 4. ledna 1920 předána Semjonovovi vojenská a občanská moc na celém území východního Ruska, které ještě zůstávalo v držení bílých. Admirála Kolčaka i tak čekal trpký konec. Byl zadržen Politickou komisí v Irkutsku a na začátku února 1920 byl popraven.  Ataman Semjonov se sice stal nejvyšším velitelem bílých na Sibiři, ale v té době už nebyl schopen udržet své jednotky pod kontrolou. Začaly beztrestně loupit, zabíjet a znásilňovat, a nestaly se z nich nic víc než pouze lupičské bandy. Tehdy došlo k celé řadě zločinů, za jejichž viníka byl pokládán Semjonov, ačkoli se vesměs staly bez jeho vědomí. Jedná se např. o upálení komunistického komisaře Sergeje Laza v kotli parního stroje. V červnu 1920 byla podepsána mezi sovětským Ruskem a Japonci smlouva z Gondoty, na jejímž základě se Japonci začali stahovat ze Sibiře. Ataman tak zůstal stát sám proti bolševikům. Po velkém útoku padlo jeho hlavní město Čita a nakonec v říjnu 1920 byly jeho jednotky zcela vytlačeny z území Zabajkalska. Zbytek jeho armády pokračoval v ozbrojeném odporu na území dnešního Přímořského kraje až do září 1921.

Exil a poprava.

Emigroval zprvu do Číny, a zanedlouho odjel do USA a Kanady, později se usadil v Japonsku. Po obsazení Mandžuska Japonskem mu Japonci poskytli dům v Ta-lienu, kde žil do srpna 1945 a pobíral měsíční důchod ve výši 1000 jenů. Stal se také hlavní osobou Dálnovýchodního svazu kozáků.  V září 1945, po porážce Japonska sovětskými vojsky, byl v Mandžusku zadržen. Podle verze japonského letce, který pilotoval jeho letoun, po chybě přistáli na letišti Čančun, které již bylo obsazeno sovětskými vojsky. Poté byl souzen za protisovětskou agitaci a propagandu, špionáž proti SSSR, diverzi a terorismus. K všemu se doznal a jako vlastizrádce a pomahač japonským agresorům byl 30. srpna 1946 v jedenáct hodin v noci popraven.  V roce 1994 byl vrchním soudem Ruské federace zproštěn všech obvinění a byl rehabilitován.

Grigorij Michajlovič Semjonov (rusky:Григо́рий Миха́йлович Семёнов) známý také pod příjmením Semenov (13. září 1890, Kuranži Durulgujevskoj Zabajkalská oblast – 30. srpna 1946) byl vojenský velitel Bílé armády, který za výrazné podpory Japonců ovládal v období Ruské občanské války oblast Zabajkalska. Roku 1919 se stal samozvaným atamanem Zabajkalských kozáků.


Důvody sepsání kompaktát.

Dokument sepsali muži, kteří připluli do Severní Ameriky lodí Mayflower. Tito lidé prchali před pronásledováním anglického krále Jakuba I. Stuarta. Byli to povětšinou puritáni či jiní náboženští separatisté, obchodníci hledající nové možnosti či prostě jen dobrodruzi. Dokument "Mayflower Compact" byl podepsán na palubě lodi 11. listopadu 1620. V té době byl používán pro dataci Juliánský kalendář, který se rozcházel s Gregoriánským kalendářem o 10 dní. Smlouvu podepsalo 41 ze 101 cestujících, když loď Mayflower kotvila v zátoce Provincetown na severním konci mysu Cape Cod v Massachusetts. Loď měla původně doplout do Virginie, plavba byla financovaná společností Merchant Adventurers of London. Bouře donutila loď zakotvit na mysu Cape Cod v Massachusetts. Někteří cestující, kteří nebyli puritáni (puritáni je nazývali „cizinci“), prohlásili, že „budou žít podle vlastních pravidel a svobodně; nikdo nemá právo jim velet“. Zdůvodňovali to tím, že nedostali možnost usadit se na dohodnutém místě, tedy na území Virginie. Aby zabránili chaosu, poutníci se rozhodli založit svou vlastní vládu a zároveň potvrdili svou věrnost Anglii a králi. Dokument Mayflower Compact byl tedy založen současně na majoritním (většinovém) modelu a věrnosti osadníků anglickému králi. Jednalo se v podstatě o společenskou smlouvu, v níž osadníci souhlasili s dodržováním komunitních pravidel a předpisů v zájmu pořádku a přežití.

Založení kolonie.

Před cestou do Ameriky žili tito lidé, později nazývaní Otcové poutníci, (Pilgrim Fathers) několik let v Leidenu v Nizozemsku. Podmínky pro různá náboženská uskupení zde byly mnohem lepší než v Anglii. Historik Nathaniel Philbrick uvádí: „Stejně jako duchovní smlouva označila začátek jejich sboru v Leidenu, občanská smlouva poskytla základ pro sekulární vládu v Americe.“ Otcové poutníci založili Plymouth ve dnešním státě Massachusetts. Bylo to teprve druhé úspěšné osídlení Ameriky Angličany. Před nimi již byla založena v roce 1607 královská kolonie Jamestown ve Virginii, kam také původně jejich loď Mayflower směřovala, než byla v důsledku bouřlivého počasí zahnána severněji.

Publikace, signatáři.

Původní dokument byl ztracen, ale existují tři verze ze 17. století: otištěný ve spisu „Mourt's Relation“ z roku 1622, které byly znovu vytisknuty v "Purchas his Pilgrimes" v roce 1625 a ručně přepsaná verze, kterou uvedl William Bradford ve svém časopise „Of Plimoth Plantation“ v roce 1646 a vytištěný Bradfordovým synovcem Nathanielem Mortonem v "New-Englands Memorial" v roce 1669. Tyto tři verze se mírně liší ve znění a výrazně v pravopisu, úpravě a a interpunkci.  Seznam mužů, kteří podepsali smlouvu Mayflower Compact nevypovídá o pořadí v jakém se muži podepisovali, tento údaj se nepodařilo dohledat.

Mayflowerská kompaktáta (') jsou smlouva původně zvaná „Dohoda mezi osadníky Nového Plymouthu“ (v originálním znění '). Smlouva byla podepsána 11. listopadu 1620 na palubě lodi Mayflower a byla řídícím dokumentem kolonie Plymouth.


Struktura.

Bakteriorodopsin se skládá z 247 aminokyselin. Obsažená prostetická skupina je kovalentně vázaný retinal, který patří mezi chromofory (světlo absorbující skupiny) a zodpovídá za purpurovou barvu bakteriorhodopsinu. Vazba mezi retinalem a lysinem-216 je Schiffova báze -CH=NH-, podobně se váže i v rodopsinu (oční pigment).  Bílkovinná část obsahuje 7 α-helikálních hydrofobních nepolárních struktur, které jsou okolo 25 aminokyselin dlouhé. Jelikož jsou téměř dokonale kolmé k rovině membrány, dobře interagují s hydrofobním vnitřkem fosfolipidové dvouvrstvy a jsou velmi stabilizované. Vnitřní skupiny jsou více polární a tvoří hydrofilní kanál, který umožňuje průchod vodíkovým kationtům. I jiné membránové pumpy a kanály mají podobné složení. N-koncová skupina (HN-) je umístěna vně buňky, šroubovice probíhají přes membránu střídavě dovnitř a ven, a proto je C-koncová skupina (-COO) naopak uvnitř buňky.

Význam.

Hlavní funkcí bakteriorhodopsinu je fotofosforylace: Nedostatek kyslíku pro získání energie oxidací živin buněčným dýcháním je tak kompenzován energií Slunce. Nejedná se však o fotosyntézu, neboť světelná energie se zde nevyužívá k syntéze sacharidů a podobných zásobních a stavebních sloučenin.  V klidovém stavu je Schiffova báze retinal-lysin protonovaná ("RH", navázaný vodíkový kation) a celá struktura je otevřena dovnitř membrány. Po exitaci absorpcí světla nastane konformační změna, což způsobí otočení "R*H" směrem ven z membrány ("R*" je excitovaná forma "R"). Dále se zvýší disociační konstanta (snížení pK) a dojde k uvolnění protonu vně membrány. Pumpa se posléze vrací do klidového stavu a "R" znovu směřuje dovnitř membrány. Relaxace způsobí pokles disociační konstanty (vzrůst pK) a dojde k navázání nového protonu z vnitřní strany membrány ("RH"). Pumpa se opět nachází ve výchozím stavu a výsledkem jednoho cyklu je přenos jednoho protonu z vnitřní na vnější stranu membrány. Na syntézu jedné molekuly ATP je potřeba přenést 2-3 protony.

Bakteriorhodopsin je integrální membránový protein obsažený ve slanomilných archeích "Halobacteria". Při nízkém obsahu kyslíku tyto organismy v membráně vytváří okolo 0,5 μm široké purpurové nebo nachové oblasti, jejichž jedinou bílkovinnou složkou je právě bakteriorhodopsin.


Historie.

Manufakturu s názvem "Spijker" založili v Hilversumu v roce 1880 bratři Jacobus a Hendrik-Jan Spijkerovi, kováři a stavitelé kočárů. Jejich úspěch jim v roce 1886 dovolil přesídlit do Amsterdamu. V roce 1898 koupili bratři vůz německé firmy Benz a již o rok později dostali povolení k sestavování vozů Benz v licenci pod obchodním názvem "Spijker-Benz". Pro tento účel postavili novou továrnu v Amsteldijku na místě bývalé usedlosti Trompenburg Cornelise Trompa. Firma nesla název "N.V. Industriële Maatschappij Trompenburg".  Začali se zabývat vývojem vlastního automobilu. Po skončení výroby vozů podobných Benzovým tak vznikl v roce 1900 první vlastní automobil "Spyker 5 H.P.". Šlo o vůz typu voiturette poháněný vzduchem chlazeným dvouválcovým motorem o výkonu 2 nebo 5 koní. Pokroková konstrukce užívala k pohonu zadní nápravy kardan, ozubené kolo a pastorek. S ohledem na mezinárodní trh ale bratři v roce 1903 změnili původní jméno firmy Spijker (hřebík) na „lépe znějící“ Spyker.  V zimě 1903/1904 představila firma na Pařížském autosalonu model Spyker 60 HP, původně navržený pro závod z Paříže do Madridu v létě 1903. Šlo o první vůz osazený šestiválcem a první automobil s jediným Ottovým motorem a trvalým pohonem všech kol na světě vůbec. Spyker 60 HP měl také brzdy na všech čtyřech kolech. Hendrik-Jan Spijker s ním v roce 1906, také díky pohonu na všechna kola, zaznamenal první úspěch v jízdě do z vrchu ve Velké Británii. Motor vozu měl objem 8686 cm3. Automobil je společně s dalšími vozy firmy vystaven v Louwmanově muzeu v Haagu.  Hendrik-Jan Spijker zahynul při nehodě parníku SS Berlin 21. února 1907. Po úpadku, reorganizaci a záchraně skupinou investorů výroba pokračovala, ale jeho bratr Jacobus se z firmy stáhl. V roce 1907 se Charles Goddard se sériovým vozem "14/18 HP Tourer" úspěšně účastnil závodu Peking-Paříž, kde dojel na druhém místě za vozem Itala knížete Borgheseho. Společnost vyráběla kromě osobních automobilů i speciální vozy jako ambulance nebo vozy taxislužby, ve spolupráci se Scotland Yardem navržené pro Londýn. Pro královnu Vilemínu vyrobila i automobil vybavený polohovatelnými sedačkami a vytápěním.  Už na začátku první světové války se trh s luxusními automobily v neutrálním Nizozemsku zhroutil a finančně vyčerpaná firma Spyker se pro diverzifikaci výroby spojila s výrobcem letadel "N.V. Aviation". Vznikla společnost "Nederlandsche Automobiel- en Vliegtuigfabriek „Trompenburg“". Ředitelem firmy byl nizozemský průkopník letectví Henri Wijnmalen. Z této doby pochází i logo firmy – paprskové kolo s vrtulí. V letech 1914 až 1918 bylo vyrobeno téměř 100 stíhacích letadel a kolem 200 leteckých motorů Spyker. Dodány byly předchůdci Nizozemského královského letectva, oddílu "Luchtvaartafdeeling" a Nizozemskému námořnímu letectvu. Brzy po válce se Spyker opět vrátil k výrobě automobilů. Vznikl model "Spyker C4", osazený motorem Maybach, navrženým Wilhelmem Maybachem. Od roku 1920 vyráběl Spyker kromě osobních automobilů také nákladní automobily a autobusy. Firma se svými vozy zaznamenala mnoho sportovních úspěchů a rekordů, měla rozsáhlý a ambiciózní program, inspirovaný Henri Wijnmalenem a Frederickem Koolhovenem, kteří tak soutěžili se svými přáteli z nově vzniklé společnosti KLM. Pro překonání rekordu vozu Rolls-Royce, který na trase z Londýna o Edinburghu a zpět, ujel při nonstop jízdě 24 000 kilometrů průměrnou rychlostí 32 km/h zahájil 27. listopadu 1920 vůz Spyker C4, pokřtěný „Tenax“, nonstop jízdu z Nijmegenu do města Sittard a zpět, vzdálenost byla 119,3 km. Čtyři řidiči s vozem Tenax během 36 dní ujeli vzdálenost 30 000 kilometrů průměrnou rychlostí 35 km/h. Poslední jízda, konaná 2. ledna 1921 proběhla za velkého zájmu diváků. Jak doba jízdy, tak i ujetá vzdálenost, byly novými světovými rekordy.  S vozem C4 zvítězil Hugo, baron van Pallandt v roce 1922 v závodě do vrchu v "La Turbie" u Monte Carla.  Přes všechny úspěchy a vynikající pověst značky (typ "C4" byl například ve Spojeném království označován jako „kontinentální Rolls-Royce“) byla v roce 1925 výroba automobilů kvůli nedostatku zakázek ukončena a 26. května 1926 společnost zanikla. Její majetek byl prodán v dražbě. Celkem bylo vyrobeno asi 1500 automobilů značky. Firma k nim vlastnila více než 100 patentů. v roce 1999 získali dva nizozemští obchodníci práva ke značce Spyker a založili novou společnost Spyker Cars, vyrábějící sportovní automobily.

Spyker [] byla nizozemská automobilka, založená v roce 1880, původně jako firma vyrábějící kočáry. Společnost zanikla v roce 1926. Nejznámějším vozidlem firmy je takzvaný „Zlatý kočár“ (), používaný nizozemskou královskou rodinou. Zlatý kočár je užíván při jízdě z Královského paláce v Haagu do rytířského sálu (Ridderzaal) v Binnenhofu, kde má představitel královské rodiny každoročně projev při zahajovacím zasedání nizozemského parlamentu. Tento kočár dostala královna Vilemína darem od občanů Amsterdamu u příležitosti její intronizace v roce 1898.


Život.

Halbwachs se narodil roku 1877 v Remeši. Později studoval na pařížské École normale supérieure. Zde ho silně ovlivnil filozof Henri Bergson, s nímž vedl ve značné části svého pozdějšího díla polemiku. Roku 1901 složil "agrégration" z filosofie a několik následujících let působil jako středoškolský pedagog. V roce 1904 studoval na univerzitě v Göttingenu. Roku 1905 se vrátil do Paříže, aby na Sorbonně studoval ekonomii, právo a matematiku. Přednášky Émila Durkheimema, které zde navštěvoval, ho přivedly k zájmu o sociologii a ke spolupráci na vydávání jeho časopisu "L'Année Sociologique". Absolvoval též několik studijních pobytů v Německu. Roku 1912 pak Halbwachs odevzdal svou habilitační práci pojmenovanou "La Classe ouvrière et les niveaux de vie, recherches sur la hièrarchie des besoins dans les sociétés industrielles contemporaines".  V letech 1919–1935 Halbwachs přednášel sociologii na univerzitě ve Štrasburku, kde ho ovlivnilo setkání s Marcem Blochem. Poté přednášel v Paříži na katedře sociologie, kde spolupracoval s Marcelem Maussem. Po vypuknutí druhé světové války zůstal ve Francii. V letech 1942–1944 byl šéfredaktorem časopisu "Annales de Sociologie". V roce 1944 byl jmenován profesorem v nejprestižnější francouzské vědecké instituci Collège de France. Nedlouho poté však byl zatčen gestapem a transportován do koncentračního tábora v Buchenwaldu, kde v březnu následujícího roku zemřel.

Teorie paměti.

Pro Halbwachse je typické sociálně konstruktivistické pojetí paměti. Základní Halbwachsovy premisy jsou takové, že paměť je společensky (sociálně) podmíněná a její existence mimo společnost není možná. Kontinuita kolektivně sdíleného vědomí je udržována kulturou, přičemž do procesu vzpomínání se dostává pouze to, co má vztah k přítomnosti. Paměť se nemůže ustavit a uchovat sama o sobě, nýbrž se formuluje v určitých sociálních referenčních rámcích ("cadres sociaux"). Ty jsou závislé na společnosti, ve které daný jedinec žije a slouží k fixaci a znovuvyvolání jeho vzpomínek (rozhodují tak i o tom, co bude zapomenuto. V určitých případech lze hovořit dokonce o „kolektivní amnézii“). Minulost není beze změny uchována v individuálních pamětech, nýbrž je v každém okamžiku neustále rekonstruována.  Lavabre shrnula hlavní předpoklady, ze kterých Halbwachs ve svých úvahách o kolektivní paměti vycházel, do tří bodů: „Minulost není konzervována, je rekonstruována z hlediska přítomného. Izolované individuum je pouhou fikcí, paměť minulého je možná jen díky sociálním rámcům paměti. Vzato z opačného úhlu pohledu: individuální paměť může být reálná, pouze pokud participuje na kolektivní paměti. A nakonec paměť má sociální funkci.“  Halbwachs ve svých textech důsledně rozlišoval mezi individuální a kolektivní pamětí, nicméně paměť individuální vždy pojímal jako společensky podmíněný fenomén. Individuální paměť si utváří každý jedinec během své socializace. Zatímco kolektivní paměť čerpá trvanlivost a sílu z celé skupiny jedinců, pouze jedinci jsou těmi, kdo vzpomínají. Děje se tak v interakci s druhými, ovšem každý jedinec se s danou vzpomínkou identifikuje v odlišné míře. Jak uvádí Assmann: „Kolektivy sice ‚nemají‘ žádnou paměť, avšak určují paměť svých příslušníků. Vzpomínky, a to i osobní, vznikají pouze díky komunikaci a interakci v rámci společenských skupin.“

Maurice Halbwachs (11. března 1877, Remeš – 16. března 1945 koncentrační tábor Buchenwald) byl francouzský filozof a sociolog, představitel „durkheimské školy“, považovaný za hlavního teoretika sociologie paměti. Znám je zejména pro svůj podíl na zavedení konceptu kolektivní paměti ("mémoire collective"). Největší vliv na něj přitom měli filozof Henri Bergson a sociolog Émile Durkheim. Ovlivnili ho též historik Marc Bloch či sociolog Marcel Mauss.


Děj.

Jerome Martinaud (Michel Serrault) je bohatý a vlivný notář v malém francouzském městečku. Na silvestrovský večer je předvolán k podání vysvětlení na policii, a to ve věci jím objevené znásilněné a zavražděné malé holčičky. Jednalo se již o druhou oběť, když první stejným způsobem zavražděná dívka, byla nalezena na pláži v blízkosti domu jeho sestry. Podle svědectví se notář v době vraždy vyskytoval v blízkosti mordu, když bylo jeho auto spatřeno zaparkované před tamní hospodou.  Z pozice svědka se ve výslechu vedeném zkušeným inspektorem Antoinem Gallienem (Lino Ventura) dostává do role hlavního podezřelého. Noční přítomnost u moře zdůvodňuje návštěvou sestry a sexem s prostitutkou. Se svou ženou Chantal (Romy Schneider) intimně nežije již od svatby a společný život fakticky nevedou. Přítomen výslechu je i mladší policista Marcel Belmont (Guy Marchand), který v Gallienově nepřítomnosti, podezřelého fyzicky napadne se snahou vymlátit z něj doznání.  Během interpretace důkazů na policii zavítá také notářova manželka Chantal, která v rozhovoru s inspektorem podává svědectví, že byla přítomna scéně, která měla dokazovat lásku jejího muže k osmileté neteři Camille. Měl se k ní chovat jako k dospělé ženě a otevřeně s ní rozmlouvat. Objevuje se také lístek z čístirny, který je datován z následujícího dne, kdy objevil druhé tělo. Má být důkazem snahy zamaskovat stopy od krve na notářově plášti, který si nechal vyčistit. Policii proto poskytl náhradní čistý plášť.  Po dalším tlaku na podezřelého, se nad ránem právník doznává k dvojnásobné vraždě. Gallien se před budovou loučí s Chantal. Odtahová služba nakládá v noci ukradené auto, z jehož kufru vytéká krev. Inspektor zjišťuje, že obsahuje tělo další holčičky. Vrahem tedy je někdo jiný. Majitel auta, který přišel nahlásit jeho zmizení, již sedí na vyšetřovně. Notář vychází volný z budovy a nasedá do auta ke své ženě. Nalézá ji však již mrtvou. Prostřelila si hlavu.

Svědek () je kriminální filmové drama z roku 1981 režírované Claudem Millerem. Předlohou se stal román "Brainwash" (Vymytí mozku) britského spisovatele Johna Wainwrighta.


Historie.

Území, na kterém se nachází současné město Aktau, bylo již ve starověku obýváno kmenem Skytů. Archeologické nálezy však naznačují, že osídlení bylo spíše řídké, a to i přesto, že touto oblastí vedla jedna z tras Hedvábné stezky. Příčinou byl zřejmě polopouštní charakter krajiny a s tím spojený nedostatek pitné vody.  Situace se však radikálně změnila na počátku druhé poloviny 20. století, když byla v oblasti objevena bohatá naleziště uranu a zejména ropy. V roce 1958 založili prospektoři hledající uranová ložiska osadu "Melovoje", nazvanou podle jména zálivu, u nějž vznikla. Po dobudování zařízení pro těžbu bylo osada přejmenována na "Gurjev-20" a uzavřena. V roce 1963 bylo uzavření odvoláno a nově vznikající město dostalo jméno "Aktau". Avšak již o rok později bylo přejmenováno znovu, tentokrát se mu dostalo názvu "Ševčenko" na počest ukrajinského básníka Tarase Ševčenka, který žil v letech 1850–1857 ve vyhnanství ve městě Novopetrskoje vzdáleném asi 100 km severozápadním směrem. Jméno bylo vybráno, protože velké množství prvních obyvatel, kteří se přistěhovali za pracovními příležitostmi, bylo ukrajinského původu. Po rozpadu Sovětského svazu bylo v roce 1991 městu navráceno jméno "Aktau".

Geografie.

Aktau leží v jihozápadní části Kazachstánu v Mangystauské oblasti na poloostrově Mangyšlak na pobřeží Kaspického moře. Vzhledem k poloze v Kaspické nížině je nadmořská výška většiny území záporná, tedy pod hladinou světového oceánu. Pobřeží Kaspického moře je tvořeno jak písčitými plážemi, vhodnými k rekreaci, tak skalnatými útesy. Aktau je tak v letním období vyhledávaným turistickým cílem nejen pro obyvatele Kazachstánu ale i sousedních zemí.  Ve městě je zcela unikátní systém označování domů. Většina ulic nemá jméno a identifikaci adresného místa určuje tříčíselný kód, označující čtvrť, dům a byt. Tento systém pochází z dob zakládání města, kdy vznikající zástavba byla plánována jako dočasné ubytování pro těžaře.

Podnebí.

Podnebí v Aktau je charakterizováno jako studené aridní se suchými léty a mírnými zimami. Plážová sezóna trvá od května do září s průměrnou teplotou vody 21 °C.  Přehled průměrné teploty a srážek podle měsíců:

Ekonomika a infrastruktura.

Průmysl a energetika.

Převažujícím odvětvím průmyslu jsou podniky zaměřené na zpracování ropy a jejích produktů. V tomto odvětví patří Aktau k nejvýznamnějším centrům v Kazachstánu. K tomu přispívá i strategická poloha jako přístavního města u Kaspického moře.  Od roku 1973 byl na území města v provozu jaderný reaktor BN-350 FBR. Byl využíván nejen pro výrobu elektrické energie, ale i k produkci plutonia a k odsolování mořské vody. V devadesátých letech jeho využití postupně klesalo a v roce 1999 musel být odstaven z důvodu nedostatku vhodného paliva.

Projekt dalšího rozvoje.

V roce 2007 představil prezident Kazachstánu Nursultan Nazarbajev nový velkorysý projekt dalšího rozvoje města. Na severozápad od stávajícího města mělo být postaveno město zcela nové. Na ploše 4 km2 byly naplánovány jak obytné, tak obchodní čtvrti. V srpnu 2013 byl projekt odvolán.

Doprava.

Město je dopravně obsluhováno zejména autobusy, nezanedbatelný vliv má i taxislužba. Vnitrostátní a mezinárodní spojení zajišťuje železniční a letecká doprava, největší význam má ovšem doprava vodní. Přístav Aktau se nachází na východním pobřeží Kaspického moře a je jediným přístavem v Kazachstánu určeným pro mezinárodní nákladní přepravu, zejména ropy a ropných produktů. Trajekt z Aktau do Baku v Ázerbájdžánu je součástí mezinárodního projektu novodobé Hedvábné stezky z Číny do evropských zemí.

Aktau () je město v Kazachstánu. Leží v Mangystauské oblasti v jihozápadní části země na pobřeží Kaspického moře asi kilometrů od hlavního města Astany. Žije zde obyvatel.


Domovina.

Jedlovec západní je rozšířený druh v lesích západně od Pacifických pobřežních pohoří. Společně s mnohými dalšími jehličnany je v oblasti výskytu také důležitým stromem pro dřevozpracující průmysl.

Popis.

Jedlovec západní je velký neopadavý jehličnatý strom, který je většinou 50-70 metrů vysoký, ale může dosáhnout výšky až 82 metrů s průměrem kmenu až 2,7 metru. Jedná se tedy o největší druh z rodu jedlovců; druhý největší jedlovec Mertensův dosahuje necelých 60 metrů. Borka je hnědá, tenká a vrásčitá. Koruna má uspořádaný široký kuželovitý tvar u mladých stromů, se zvyšujícím se věkem se stává válcovitou. Staré stromy mohou být bez větví v nejnižších třiceti až čtyřiceti metrech. V jakémkoli věku se dá poznat podle převislého cípu větévek. Výhonky jsou bledě žlutohnědé s bledým, jeden milimetr dlouhým ochmýřením. Listy jsou jehlicovité, 5-23 milimetrů dlouhé a kolem dvou milimetrů široké, na průřezu jsou velmi ploché se zubatým okrajem a prudkou špičkou. Na horní straně jsou tmavě zelené, na dolní straně mají dva význačné bílé pruhy průduchů, které jsou odděleny tenkou zelenou žilkou. Šišky jsou malé, zavěšené, lehce válcovité, 14-30 milimetrů dlouhé a 7-8 milimetrů široké, když jsou zavřené a 18-25 milimetrů široké, když jsou otevřené. Mají patnáct až dvacet pět 7-13 milimetrů dlouhé, tenké a ohebné šupiny. Nezralé šišky jsou zelené a dozrávají pět až sedm měsíců po opylení. Semena jsou hnědá, dva až tři milimetry dlouhá, s křehkým, sedm až devět milimetrů dlouhým bledě hnědým křidélkem.

Ekologie.

Jedlovec západní je úzce spojen s deštnými pralesy mírného pásma, jejichž většina rozsahu se nachází do sta kilometrů od pobřeží Pacifiku. Nicméně existuje i vnitrozemská populace, a to ve Skalnatých horách v jihozápadní Britské Kolumbii, severním Idahu a západní Montaně. Většinou se vyskytuje v nadmořských výškách do 600 metrů, vnitrozemská populace však dosahuje až 1800 metrů nad mořem.

Stínová tolerance.

Jedlovec západní je druh, který hodně toleruje stín; mezi stromy severozápadu USA se mu mohou vyrovnat pouze tis západoamerický a jedle líbezná. Mladé stromy většinou rostou pod korunovými klenbami jiných jehličnanů, například smrku sitka a douglasky, kde čekají dlouhá léta, než mohou využít mezery mezi klenbami. Poté mohou tyto jehličnany zastínit a případně i vytlačit. Bouře a požáry mohou však ostatním stromům dodat dostatek místa k regeneraci.

Růst.

Prvotní růst je pomalý, po jednom roce dospěje semenáček do výšky tří až pěti centimetrů a v dalším roce vyroste na deset až dvacet centimetrů. Po zavedení se mladé stromy pod úplným slunečním zářením každý rok zvětší o 50-120 centimerů (vzácně až 140), než dospějí výšky dvaceti až třiceti metrů. Do výšky čtyřiceti až padesáti metrů pokračují ve svém růstu rychlostí 30-40 cm ročně. Nejvyšší exemplář, který dorostl do 82 metrů, je k nalezení ve státním parku Redwood National and State Parks v Kalifornii, kde jsou k vidění prastaré, až 1 200 let staré stromy.

Použití.

Jedlovec západní je státním stromem státu Washington.

Kultivace.

Strom je pěstován jako okrasná rostlina v zahradách ve svém přirozeném prostředí a při pobřeží Tichého oceánu, kde je nejspolehlivější ve vlhčích oblastech. V sušších oblastech, jako je například Victoria v Britské Kolumbii, má náročné půdní podmínky. Ve vlhkých a kyselých půdách potřebuje organické hnojivo.

Lesnictví.

Mimo svou oblast přirozeného výskytu má význam v lesnictví a papírnictví a jako okrasná rostlina ve velkých zahradách severozápadní Evropy a jižního Nového Zélandu.  Ve Velké Británii a na Novém Zélandu zdomácněl, není ale považován za invazivní druh.

Další využití.

Jedlé kambium může být sbíráno zpracováním kůry stromu. Výsledný produkt může být požíván ihned, nebo může být usušen a uchováván. Jemné nové jehličky mohou být žvýkány nebo použity do hořkého čaje, který má potom větší obsah vitamínu C.  Kůra má také své využití ve vydělávání kůže.  Větve jedlovce západního jsou užívány k zachycení a kulinářské přípravě sledích jiker v době jarního tření na jihovýchodní Aljašce. Kromě snadného zachycení přispívají k daleko výraznější chuti. Tato technika byla převzata z tradičních sběračských technik původních obyvatel Aljašky, zejména kmene Tlingitů.

Jedlovec západní ("Tsuga heterophylla") je druh jedlovce ze západního pobřeží severoamerického kontinentu, se severní hranicí výskytu na Kenajském poloostrově na Aljašce a jižní hranicí vyskytu na severu Kalifornie.


Historie.

Po válce za nezávislost se brigáda Golani podílela na řadě odvetných akcí v první polovině 50. let. V roce 1951 proti Sýrii a v říjnu 1955 ve společné operaci s výsadkářskou brigádou proti Egyptu. Během Suezské války bylo úkolem brigády zabrat oblast kolem města Rafáh na Sinajském poloostrově.  Symbolem brigády je zelený olivovník s kořeny na žlutém podkladu. Zelená a žlutá barva symbolizují zelené kopce Galileje, kde se brigáda nacházela v době svého vzniku. Olivovník byl vybrán, protože je znám pro své silné kořeny, které proniknou do země a pevně se v ní drží, což má odrážet spjatost brigády s dědictvím Izraele. Žluté pozadí odráží působení brigády ve Válce za nezávislost na jihu země, kdy obsadila nejjižnější izraelské město Ejlat. První vojáci této brigády byli rolníci a noví imigranti, a proto bylo důležité, aby byla spjatost s Erec Jisra'el takto symbolizovaná. Z toho důvodu mají vojáci této brigády hnědé barety, které si vysloužili svou rolí v operaci Entebbe v roce 1976 v Ugandě. Hnědá barva symbolizuje spojení brigády s půdou Erec Jisra'el. To je v ostrém kontrastu s jinými izraelskými pěchotními brigádami, které mají barety ve světlých barvách (purpurové, jasně zelené, červené).  V horní Galileji se severně od Haify nachází u Golanské křižovatky Muzeum brigády Golani, které připomíná brigádu a její padlé v boji. Na tomto místě se také konají slavnostní ceremonie jednotky.  "Sajeret Golani" patří mezi jednu z nejrespektovanější jednotek IOS s jedním z nejtěžších výcvikových režimů, který začíná v oblasti známé jako Oblast 100 v horní Galileji. Tento útvar společně se Sajeret Matkal znovuvydobyl pozici na hoře Hermon během Jomkipurské války. Brigáda Golani si získala pověst pro tvrdohlavost svých vojáků, soudržnost a iniciativnost.  V roce 1976 byla "Sajeret Golani" poslána do Entebbe v Ugandě, aby zachránila 246 židovských rukojmích letu 139 společnosti Air France, který unesli teroristé z Organizace pro osvobození Palestiny, již na let přistoupili během mezipřistání v Aténách. Záchranná operace byla úspěšná, ale zahynul při ni velitel operace Joni Netanjahu, bratr bývalého izraelského premiéra Benjamina Netanjahu.  K roku 2004 působí brigáda podél severních izraelských hranic a na Západním břehu (hlavně v oblasti Dženínu). Během let 2004 a 2005 posílil prapor brigády Golani brigádu Givati v Pásmu Gazy.

Vévodkyně Kateřina Vilemína Frederika Benigna Zaháňská (8. února 1781, Mitava, dnes Jelgava – 29. listopadu 1839 Vídeň, Rakousko), rozená "Prinzessin Katharina Friederike Wilhelmine Benigna von Kurland", byla rakouská a slezská šlechtična a politička. Ze svých čtyřech křestních jmen používala nejčastěji jméno Vilemína. České veřejnosti je známa především jakožto literární postava ze stěžejního díla Boženy Němcové "Babička". Boženu Němcovou jako dceru svých zaměstnanců znala a podporovala. Zemřela však dva roky po sňatku Boženy Němcové s Josefem Němcem, tedy dříve než se mohla rozvinout spisovatelská dráha Boženy Němcové.


Životopis.

Vyrostl v chudé rodině v polském Olkuszi. Vystudoval "Vyšší duchovní redemptoristický seminář" v Tuchowě a biblickou teologii na Akademii katolické teologie ve Varšavě. 1. února 1971 složil řeholní sliby a 20. června téhož roku byl vysvěcen na kněze. Pracoval jako katecheta v Toruni, ve Szczecinku a v Krakově.  V roce 1986 vycestoval na pět let do Německa, kde navázal kontakt s katolickým rádiem "Radio Maria International" v Balderschwangu. Stanice byla zrušena a její název změněn na "Radio Horeb".  Po návratu do Polska v roce 1991 založil v Toruni Radio Maryja, ve kterém figuruje jako „jednočlenný vedoucí, výkonný a kontrolní orgán“. Rádio se stalo díky jeho manažerským schopnostem z malého nadšeneckého katolického projektu nejposlouchanější stanicí v zemi a to i přesto, že zdroj jeho příjmů rádia netvoří žádná reklama, ale zejména dary jeho posluchačů. Rydzyk zastává názor, že v Polsku má být tolik procent katolických médií, kolik je katolíků (reálně více než 80 %).

Názory a politika.

Tadeusz Rydzyk vystupuje přívrženec hnutí pro-life. Požaduje zákaz interrupcí i v případě ohrožení života ženy. Tadeusz Rydzyk považuje judaismus za „povolání, ne náboženství“. Proti jeho aktivitám protestovala mj. americká židovská "Liga proti hanobení" (ADL), když tvrdila, že „Rádio Maryja živí teorie o židovském spiknutí“.  V lednu 2008 se v polských sdělovacích prostředcích objevila zpráva, že Tadeusz Rydzyk má v úmyslu založit vlastní politickou stranu "Národní strana" ("Partia Narodowa"), která by měla být konkurencí k PiS. Na přípravných pracích se podíleli europoslanci za LPR, podle vlastních odhadů měli šanci získat ve volbách 1,5 milionu hlasů.

Kontroverze.

Urážky první dámy.

Skupinu žurnalistů, kteří se setkali u manželky prezidenta Marie Kaczynské, aby společně vyjádřili svůj nesouhlas se zpřísněním legislativy v oblasti interrupcí nazval "žumpou". "To, co se dnes stalo," řekl, "to je skandál. Jsou to přece veřejné osoby. Nebudeme říkat, že žumpa je parfumerie." Polský prezident bude požadovat omluvu.

Audionahrávky přednášek.

V červenci 2007 se objevila audionahrávka z přednášky na Vyšší škole sociální a mediální kultury v Toruni.  Rydzyk na ní nazval Marii Kaczynskou „čarodějnicí“ a řekl jí, že když podporuje eutanazii, tak at jí nejprve sama podstoupí. Na nahrávce ostře kritizuje i polského prezidenta Lecha Kaczynského za "podvody" na voličích a přílišné podléhání "židovské lobby". Domnívá se, že Židé hodlají stupňovat své nároky vůči Polákům: "Přijdou k vám a řeknou: dejte mi svou bundu! Stahujte i kalhoty!" O deníku Gazeta Wyborcza prohlásil, že šíří "nebezpečně talmudickou mentalitu".  V reakci na Rydzykovy výroky vystoupil v deníku The New York Times rabín Marvin Hier, ředitel losangelského Centra Simona Wiesenthala a nazval Rydzyka "Goebbelsem v kolárku" upomínaje, že "toto již nelze tolerovat".

Spor s Nadací Orchestru Velké sváteční pomoci.

Charitativní Fundacja Wielkiej Orkiestry Świątecznej Pomocy se soudní cestou dožadovala potrestání nadace Lux Veritatis, v jejímž čele Rydzyk stojí. Rydzykova televize Trwam rozeslala v roce 2004 obyvatelům města Kostrzyn již dříve mnohokrát vysílaný film, ve kterém se mj. tvrdí, že součástí charitativní akce WOŚP jsou speciálně označené stany, ve kterých se distribuují drogy, šíří satanismus, nabízí alkohol nezletilým atp.  WOŚP požaduje, aby se Lux Veritatis omluvila a zaplatila symbolickou pokutu jeden tisíc zlotých na charitativní cíl. V první instanci uznal soud její požadavek za oprávněný.

Podezření ze zpronevěry.

Jako ředitel Radia Maryja byl Tadeusz Rydzyk spojován také s jednou z finančních afér v Polsku, která souvisí s podezřením ze zpronevěry peněz určených na charitu. V letech 1997-1998 vyhlásilo Radio Maryja velkou sbírku na záchranu gdaňských loděnic. Částka vybraná od posluchačů rádia přesahovala podle odhadů milion euro. Gdaňské loděnice neobdržely nic. Podle informací deníku Gazeta Wyborcza (via Netzeit) Rydzyk tyto peníze prospekuloval na burze. Případ je| v šetření polské státní prokuratury a ministerstva spravedlnosti.  Polská parlamentní opozice žádála vyjasnění případu. Celá situace byla dále komplikována podezřením z krácení daní, vystavování falešných dokladů o darech, a nelegálního obchodu s valutami. Obvinění ze zpronevěry se Rydzykovým oponentům nepodařilo prokázat.

Tadeusz Rydzyk (* 3. května 1945, Olkusz) je kontroverzní římskokatolický kněz z Polska, redemptorista, mediální podnikatel, zakladatel a ředitel Radia Maryja. Přezdívá se mu "Otec ředitel" (). Politicky je orientován národně-konzervativně.


Život.

Byl synem skladatele Władysława Żeleńskeho (1837–1921) a Wandy Grabowské, bratrem architekta Stanisłava Gabriela Żeleńskeho (1873–1914) a bankovního úředníka Edwarda Narcyza Żeleńskeho (1878–1910). Tadeusz Żeleński v letech 1892-1900 studoval medicínu na Jagellonské univerzitě v Krakově. Brzy vstoupil do prostředí krakovské umělecké bohémy, která se setkávala v lokále „Jama Michalikowa“.  Když v roce 1901 nakonec získal lékařský diplom, stal se pediatrem v nemocnici sv. Ludvíka. V roce 1904 se oženil se Sofií Pareńskou (1886–1956), později se stal otcem budoucího herce Stanisława Żeleńskiho (1905–1981).  Když odjel na stipendium do Paříže, začal se zajímat o francouzskou literaturu a zůstal jí pak věrný po celý zbytek života, překládajíc do polštiny nejdůležitější díla této literatury.  Po návratu do země, od roku 1906, založil kabaret „Zielony Balonik“ (Zelený balónek) v „Michalikové Jamĕ“ a psal pro něj satirické texty. V té době též přijal anglickou přezdívku "Boy". Z těchto kabaretních textů vznikla antologie "Słówka" (Slovíčka).  Během první světové války sloužil jako železniční lékař v rakouské armádě. V roce 1919 opustil práci lékaře a byl zaměstnán jako divadelní recenzent v krakovském časopise "Czas". Roku 1922 se usadil ve Varšavě, kde se ujal literárního a dramaturgického vedení v Polském divadle. Boy-Żeleński také psal pravidelně recenze divadelních představení ve Varšavě.  Přeložil asi sto děl klasické francouzské literatury, které vycházely v jeho vlastnim nakladatelství. Mezi jím překládanými francouzskými spisovateli a dramatiky byli mimo jiné Honoré de Balzac, Denis Diderot, Anatole France, Molière, Alfred de Musset, Marcel Proust, Stendhal, François Villon či Voltaire.  Začal též psát publicistiku s levicovými sklony, bojoval za práva žen a proti vlivu katolické církve na státní záležitosti. Z těchto textů byly m.j. sestaveny knihy: Po vypuknutí druhé světové války se přestěhoval do Lvova, připojeného k Sovětskému svazu. Zde se stal profesorem francouzské literatury na místní univerzitě.  Po vpádu německé armády do SSSR 22. června 1941 byl zatčen a popraven spolu se skupinou profesorů vysokých škol Lvova.

Tadeusz Kamil Marcjan Żeleński, alias "Boy" (21. prosince 1874 Varšava – 4. července 1941 Lvov) byl jednou z nejdůležitějších postav polské kultury v posledních letech rakousko-uherské monarchie a v meziválečném období. Patřil do okruhu umělců nazývaný "Mladé Polsko".


Popis.

Jedná se o drobnou rybku s protáhlým válcovitým tělem, dlouhým až 18 cm. Kolem úst má šest vousků. Tělo mřenky pokrývá hladká kůže. V ní jsou zasazeny drobné hluboko vrostlé šupinky, které se nacházejí pouze na bocích. Zbarvení je dost proměnlivé, ale jeho základem jsou vždy tmavé mramorované skvrny rozptýlené bez jakéhokoli pravidelného uspořádání na světlejším podkladu, jehož základní odstín se mění podle lokality od pískově nahnědlé barvy až po našedlou. Existuje i narůžovělá forma. Skvrny nikdy nevytvářejí pruhy jako je tomu u piskoře, nebo výrazné obdélníky tvořící řadu, což je typické pro sekavce. Ocasní ploutev je uťatá. Dožívá se až 8 let.

Výskyt.

Mřenka mramorovaná obývá pstruhové, lipanové a parmové pásmo. Žije při dně v proudících vodách i v rybnících a jezerech. Vyskytuje se prakticky v celé Evropě vyjma Řecka, Apeninského poloostrova, Skotska a velké části Skandinávského a Pyrenejského poloostrova. Mřenka je rybou dna a v případě vyrušení provádí jen krátké úniky a poskoky, během nichž se snaží ukrýt mezi kameny. Je to způsobeno tím, že má redukovaný plynový měchýř a pohyb ve sloupci jí činí potíže.

Potrava.

Dospělí se živí relativně velkými bentickými bezobratlými, jako jsou korýši, pakomáři a larvy hmyzu.

Rozmnožování.

Tření probíhá v období května až července v párech u hladiny, jikry padají ke dnu a lepí se na řasové nárosty na kamenech. Mřenka se může rozmnožovat už ve druhé sezóně svého života. V praxi to znamená, že se výtěru mohou účastnit jedinci, kterým ještě není ani 1 rok a platí to pro obě pohlaví. Podle velikosti samice kolísá počet jiker mezi 3 a 25 tisíci. Larvy jsou bentické.

Rozměry a růst.

Mřenka je jako většina drobných ryb výrazně krátkověkým druhem. Maximální délka života je 4 – 5 let. Rychlost růstu je hodně závislá na podmínkách a bylo zjištěno, že samci rostou o něco rychleji. Pozoruhodný je poměrně rychlý růst v prvním roce života, který je dokonce rychlejší než růst mnoha daleko větších druhů ryb. Zřejmě je tu snaha uniknout alespoň části predátorů a také možnost dosáhnout již v následující sezóně pohlavní dospělosti. Další růst je pak již mnohem pomalejší a mřenky zřejmě investují značnou část získané energie do tvorby pohlavních produktů. Většina mřenek s nimiž se můžeme setkat jsou jedno a dvouleté kusy a čtyřleté nebo starší „trofejní“ exempláře s délkou nad 15 cm jsou nesmírně vzácné.

Význam.

Výraznější hospodářský význam nemá, je však významnou složkou potravy některých jiných druhů ryb. Někdy bývá vzácně ulovena na udici nebo při lovu nástražních rybek čeřínkem.  Slavné „grundle“ údajně připravované z mřenek, se ale dělaly i z řady dalších drobných druhů ryb, například z hrouzků (něm. Gründling).

Mřenka mramorovaná ("Barbatula barbatula"; L., 1758) je drobným druhem ryby žijících v Česku. Dříve byla poměrně hojná, ale v důsledku znečišťování toků její početnost výrazně poklesla. Příčin mizení mřenky je celá řada. Asi nejvýznamnější jsou ničení původních koryt říček či potoků a nahrazování původních členitých koryt nesmyslnými kanálovitými rýhami sloužícími jen pro odvedení vody z krajiny. Významnou měrou se na jejím úbytku podílí i eutrofizace a zabahnění původně čistých průtočných rybníků včetně jejich stok.


Život.

Byl synem českého vlastence a advokáta Josefa Františka Friče a už během studia na Akademickém gymnáziu se rozhodl, že bude básníkem. V revolučním roce 1848 byl mluvčím radikálního studentského spolku „Slávie“ a spolu s Josefem Rittigem vedl pražské studenty na barikády. Po potlačení pražského povstání odjel na Slovensko, kde se podílel na organizaci protimaďarského povstání. Po návratu do Prahy založil v roce 1849 s přáteli spolek „Českomoravské bratrstvo“, ale brzy nato byl zatčen za spoluúčast na přípravě májového spiknutí a roku 1851 odsouzen pro velezradu k 18 letům vězení. Trest si odpykával v Komárně a roku 1854 byl omilostněn.  V roce 1858 byl opět zatčen a o rok později (1859) propuštěn pod podmínkou emigrace. Odešel do Londýna, odkud se ještě téhož roku (1859) přestěhoval do Paříže a potom do Berlína, odkud stále vedl svůj boj proti Rakousku. V 70. letech žil v Budapešti a v Záhřebu, pozvolna však nahlížel, že jeho boj nemá vyhlídky na úspěch a po návratu do Čech roku 1880 se z politického života úplně stáhl a věnoval se pouze literatuře. Podílel se také na vydání almanachu Máj.  Po návratu z exilu bydlel s rodinou u příbuzných své ženy v Krakovské ulici. Roku 1883 se rodina přestěhovala do usedlosti Horní Perucka nad Nuselskými schody (Jana Masaryka čp. 73/14) a po pěti letech do pronajaté vily čp. 195 (Jana Masaryka). Zde roku 1890 zemřel.

Rodinný život.

Josef Václav Frič byl dvakrát ženat, poprvé se v roce 1856 oženil s Annou Ullmanovou (1829–1857). Po její smrti se koncem roku 1857 oženil s Annou Kavalírovou (1825–1893). Měli dva syny, Josefa (1861–??) a Jana (1863–1892), kteří se narodili v Paříži, a dceru Boženu (1865–??, místo narození prozatím neurčeno, v roce 1865 pobýval Frič v Paříži).

Dílo.

Přispíval do řady novin a časopisů, např. do "Lumíra" a "Kwětů".

Josef Václav Frič (5. září 1829 Praha – 14. října 1890 Královské Vinohrady) byl český spisovatel, novinář a politik, představitel romantismu. Psal také pod pseudonymem M. Brodský a A. Hron.