Vzhled.

Líska je rozložitý keř vysoký obvykle 3–4 m, ale může dorůstat až 8 m. Koruna může dosahovat až 10 m v průměru. Borka (kůra) je hnědošedá, relativně hladká, pouze ve stáří rozpraskaná. Maximální věk lísky je 80 až 100 let.  Listy jsou opadavé, střídavě postavené, mírně chlupaté, vejčité až kulaté s hrotem na konci. Okraj mají dvojitě pilovitý. Řapík je 1–2 cm dlouhý.  Kvete brzy od února do dubna ještě před vyrašením listů. Samčí květy jsou výrazné 3 až 7 cm dlouhé jehnědy. Samičí květenství jsou nenápadné pupence s malou vyčnívající fialovočervenou bliznou.  Plody jsou typické hnědé oříšky, které dozrávají koncem léta. Vyrůstají samostatně nebo častěji ve skupinách až po 5 kusech. Jsou kulovité s malým hrotem na konci a kryje je zvonkovitý zelený až hnědozelený obal tvořený srostlými listeny.

Výskyt.

Oblast rozšíření lísky pokrývá velkou část Evropy, Malé Asie a Kavkazu. Na severu zasahuje areál rozšíření až na Orkneje a v Norsku až k polárnímu kruhu. Ve Švédsku je rozšířena do 64. stupně a ve Finsku do 63. stupně zeměpisné šířky.  Líska je v jižních oblastech rozšířena v podstatně vyšších nadmořských výškách než v severních oblastech. Horní hranice rozšíření v pohořích jako jsou Krušné hory nebo Vogézy je 800 metrů, v severních Alpách 1200 m, v Korutanech 1600 m a v Makedonii až 1500 m.  V ČR roste líska prakticky po celém území, od nížin do podhůří, nejčastěji na okrajích lesů, v křovinách, okolích cest i u vodních toků. Uchytí se na hlinitých a výživných spíše alkalických půdách s dostatkem vláhy.

Pěstování.

Často se vysazuje zejména pro své hospodářské využití, ale i pro okrasu. Existuje několik kultivarů, které se množí řízkováním nebo roubováním. Snáší i znečištěnější ovzduší.

Využití.

Oříšky.

Hlavním využitím lísky jsou její plody. Obsahují kolem 60 % tuků a až 20 % cukrů. Používají se v potravinářství hlavně při výrobě čokolád a dalších cukrovinek. Olej z lisování oříšků se kromě potravinářství používá i v kosmetice a malířství. Většina v obchodní síti prodávaných ořechů však pochází z příbuzné lísky největší ("Corylus maxima"), jejich největším světovým producentem je černomořský region v Turecku.

Dřevo.

Dřevo lísky je poměrně měkké, ale dobře ohebné. Používá se hlavně v řezbářství a košíkářství. Dříve se používalo i v nábytkářství; dnes tato oblast použití zůstává vyhrazena spíše pro lidové umění.

Kořenový systém.

Líska obecná má velmi silně rozvětvený kořenový systém. Mimo hlavního kořene tvoří silné postranní kořeny, které se nacházejí nepříliš daleko ale v blízkosti povrchu. Nejhustší síť kořenů je v hloubce 30–40 cm. Průměrná délka kořenů je tři až čtyři metry. Proto má líska negativní vliv na sousední plodiny. Tvoří ektomykorhizu s následujícími houbami: lanýž černovýtrusý ("Tuber melanosporum"), lanýž letní ("Tuber aestivum"), lanýž zimní ("Tuber brumale"); ale také muchomůrka růžovka ("Amanita rubescens"), hřib smrkový ("Boletus edulis") a "Cenococcum geophilum".

Léčitelství.

Používají se zejména listy, které se sbírají v červenci. Obsahují silici, třísloviny, sacharidy, jim příbuzné glykosidy a další látky, které mají léčivý vliv zejména na trávicí soustavu – působí protiprůjmově, močopudně a svíravě (např. při zánětech střev). V dnešní době se však k těmto účelům příliš nevyužívá, zejména pro svůj relativně nízký účinek.  Líska obecná má nejen vysoké množství antioxidantů, ale také vysokou koncentraci zdravých tuků, které mohou zvýšit antioxidační potenciál a snížit hladinu cholesterolu v krvi. Vysoký obsah mastných kyselin, vlákniny, antioxidantů, draslíku a hořčíku v lískových ořeších pomáhá také relativně normalizovat krevní tlak.

Lidová kultura.

Líska bývá spojována s moudrostí, bůh Hermés z ní má vyrobenu svojí hůl caduceus. Stejně tak nosí lískovou hůl Ódin a nosili ji keltští soudci. Je s ní také spojován Thór, jehož kladivo mělo topůrko právě z lísky a pruty byly zapichovány kolem Thingu.  Bývá také spojována s podsvětím. Keltové v době halštatské pokládali své mrtvé na lože z lískových větví a Alamani zapichovali lískové pruty do hrobů. V severní Evropě před příchodem křesťanství se mladíci převlékali během zimního slunovratu do kožešin a bičovali lidi a dobytek lískovými pruty. Měli ztělesňovat duchy mrtvých.  V lidové víře je to také keř chránící před škodlivou magií a přírodními katastrofami. Antroposofové vysazovali lísku jako ochranu kolem Goetheana. Především však byla spojována s ochranou před hady, podle legendy sv. Patrik vyhnal hady z Irska pomocí lískové hole. Zároveň se však pod kořeny starých lísek napadených jmelím nachází "haselwurm" (lískový červ), had s bílou korunkou, jehož snědení dodá člověku zázračnou moudrost a moc.  Lískové pruty slouží také k přivolání deště, jak ukazují i inkviziční protokoly z 17. století, kde je napsánoː „Ďábel předal čarodějnici lískový prut a poručil jí, aby s ním mrskla o vodu v potoce. Poté nastala průtrž mračen.“ Zároveň sloužily i k uklidnění počasí.  Dále je líska spojována s plodností a sváděním. Lískový prut byl věšen nad postel manželům na léčení bezdětnosti a těhotné ženy nosily větvičku s oříšky. V němčině znamená „"in die Haseln gehen"“ tedy „"jít do lískového keře"“ jít souložit.

Líska obecná ("Corylus avellana") je keř z čeledi břízovité. Vyskytuje se v Evropě, v přilehlých oblastech Asie a v severní Africe. Je blízce příbuzná s habrem obecným, který býval dříve řazen také do čeledi lískovitých.


Historie.

Když v roce 1959 vypsal britský průmyslník Henry Kremer ocenění (a odměnu 50 000 £) pro konstruktéra letadla poháněného pouze lidskou silou, které bude schopno odstartovat, ve výšce minimálně 10 stop (3 metry) obletět trasu ve tvaru osmičky okolo dvou pylonů umístěných 0,5 míle (cca 800 metrů) od sebe, a opět přistát, dlouho nebyl nikdo schopen toto letadlo sestrojit. Teprve 23. srpna 1977 absolvoval na letišti Sahfter v Kalifornii určenou trasu pilot Bryan Allen s letadlem nazvaným Gossamer Condor. Tento stroj postavil tým společnosti AeroVironment Inc. okolo Paula B. MacCreadyho a Dr. Petera B.S. Lissamana. Henry Kremer následně vypsal novou cenu (odměna 100 000 £) a pro její získání nyní bylo potřeba přeletět kanál La Manche z Anglie do Francie. Podmínky splnil jako první opět tým Paula B. MacCreadyho, když kanál La Manche úspěšně přeletěl Bryan Allen dne 12. června 1979.

Stavba letadla.

Paul B. MacCready při vývoji Gossamer Albatrossu vycházel z již osvědčeného letadla Gossamer Condor. Místo duralu ovšem použil kompozit z uhlíkových vláken (bylo to první použití kevlaru u letadel poháněných lidskou silou, umožněno to bylo i díky podpoře společností Du Pont). Žebra křídla byla opět z pěnového polystyrenu, také byla použita potahová fólie mylar. Gossamer Albatross byl opět tzv. kachní koncepce, kdy řídící plochy jsou před kabinou pilota a vrtule je naopak vzadu a není tažná, ale tlačná. Byla změněna poloha pilota a zlepšeny aerodynamické vlastnosti. Další změny oproti Gossamer Condoru jsou zřejmé z níže uvedených technických dat.  I přes výše uvedené změny ovšem nejlepší testovací let trval pouhých 18 minut a nedařilo se jej překonat. Problém byl vyřešen použitím efektivnější vrtule (získané od týmu MIT Chrysalis) a v dubnu 1979 již byl v Mohavské poušti vykonán 20,9 km dlouhý let trvající 69 minut a pilot při něm nebyl vyčerpán natolik, aby nemohl pokračovat dále.

Získání ceny.

Získání první Kremerovy ceny se povedlo až na čtvrtý pokus a při prvním byl Gossamer Condor dokonce poškozen natolik, že další pokusy musely být odloženy o několik dní. Proto byl Gossamer Albatross pro přelet připraven ve dvou exemplářích. Oba stroje byly dopraveny do Anglie na palubě vojenského dopravního letadla Lockheed C-130 Hercules, patřícího Královskému letectvu (Royal Air Force). Pro pokus byl zvolen den 12. června 1979 a pilotem byl opět amatérský cyklista a pilot závěsných kluzáků Bryan Allen. Ten odstartoval nejprve směrem do vnitrozemí (nemohl startovat po větru), poté otočil o 180° a vydal se směrem k francouzským břehům, doprovázen několika čluny, které mu pomáhaly na volném moři v navigaci a které jej měly v případě potřeby zachránit z vody. Během cesty musel pilot bojovat s protivětrem a vysokou teplotou v uzavřené kabině (Allen během letu "shodil" 4 kg potu a tuku), cestu mu navíc zkřížil tanker, který musel přeletět a vzdušné proudy okolo lodi málem způsobily pád Gossamer Albatrossu do vody. Trať 35,8 km (některé zdroje uvádějí 42,5 km) nakonec zvládl ve výšce 1,5 metru nad hladinou za 2 hodiny a 49 minut. Během letu dosáhl maximální rychlosti 28,96 km/h.  Gossamer Albatross byl při přistání lehce poškozen, byl opraven a vystavován v různých muzeích USA, několik let byl zavěšen v centrálním atriu London Science Museum (Londýnské muzeum vědy), a nyní je vystaven v Steven F. Udvar-Hazy Center v blízkosti Dullesova mezinárodního letiště ve Washington, D.C..  Záložní Gossamer Albatross II byl testován NASA a nyní je vystaven v Museum of Flight (Muzeum letectví) v Seattlu.

Gossamer Albatross byl druhým letadlem poháněným pouze lidskou silou, jehož konstruktérem byl Paul B. MacCready a prvním takovým letadlem, které přeletělo kanál La Manche. Nyní je součástí sbírky National Air and Space Museum (Národní letecké a kosmické muzeum) při The Smithsonian Institution a je vystaveno v Steven F. Udvar-Hazy Center v blízkosti Dullesova letiště ve Washington, D.C., USA. Gossamer Albatross II, který byl vyroben jako záložní, je vystaven v Museum of Flight (Muzeum letectví) v Seattlu, USA.


Clipping v přehledu.

Pokud nutíte zesilovač k většímu zesílení, než dokáže jeho napájení dodat, bude zesilovat signál jen do maximální kapacity dodávané napájením. Je to jeho tzv "maximální zesílení" bez zkreslení signálu. Když tato situace nastane, zesilovač začne ořezávat signál na své maximální zesílení, čemuž se říká „clipping“ (z angličtiny). Další signály (vlny), které by přesáhly tuto hodnotu, jsou jednoduše odříznuty a odejmuty z výstupu. Čím větší je „clipping“ (čím více zesilujete), tím více se mění sínusový signál na obdélníkový signál.  Mnozí hráči na elektrofonickou kytaru záměrně přebudí svůj kytarový zesilovač tak, aby získali požadovaný zvuk (podívejte se také na Kytarové zkreslení).  Zesilovače mají napěťové, proudové a teplotní limity. Ke clippingu může dojít při omezení napájení zesilovače nebo na koncovém stupni. Některé zesilovače jsou schopny dodat špičkový výkon (neoříznutý signál) na krátkou dobu, dokud není vyčerpán zdroj napájení nebo dokud se nezačne zesilovač přehřívat.

Efekty clippingu.

Ve výkonových zesilovačích má signál z operačního zesilovače v clippingu dvě charakteristiky, které můžou poškodit připojený reproduktor.

Digitální clipping.

V digitálním zpracování signálu nastane ořez, když je signál omezen rozsahem počtu bitů. Například v systému 16-bitů (integer) je 32767 největší kladná hodnota, které lze dosáhnout, a je-li při zpracovávání amplituda signálu dvojnásobná (například 64000), tak se zkrátí na pouhých 32767. Clipping je více vhodný pro digitální systémy, protože v digitálním hardwaru je dovoleno tzv. "přetečení". Ignorování některých chybějících bitů a někdy dokonce i některých vzorků, má za následek hrubé zkreslení signálu.

Předcházení clippingu.

Jak je vidět na osciloskopu, vlna v důsledku ořezávání není úplná sinusoida. Aby se tomu zabránilo, může celkovou úroveň snížit mixer nebo limiter, který může dynamicky snižovat úroveň hlasitých částí, které by mohly překračovat horní hranici (clippovat).  Není jednoduché eliminovat veškerý clipping, například při použití filtrování (vysokofrekvenční filtr) můžete dosáhnout toho, že některé frekvence srazíte a některé můžete mít schválně nastavené na clipping. Někteří tzv. "audiofilové" dokonce používají zesilovače, jejichž výstupní výkon je větší, než dokáží jejich reproduktory snést.

Detekce clippingu.

Clipping v obvodu lze zjistit porovnáním původního vstupního signálu s výstupním signálem, který byl upraven o změny v aplikovaném zisku. Např. pokud má obvod 10 dB aplikované zesílení, může být testován na clipping zeslabením výstupního signálu o 10 dB a porovnáním se vstupním signálem. Jestliže je v obvodu přítomen clipping, zjistíte to tak, že výstupní napětí bude ve srovnání nižší. Elektrický rozdíl napětí mezi dvěma signály můžou indikovat ukazatelé, jako je červená LED dioda, a tento rozdíl napětí může být v obvodu použit pro řídící elektroniku, která může clipping korigovat.

Clipping je forma průběhu zkreslení, ke kterému dochází, když je zesilovač přebuzen a snaží se dodávat výstupní napětí nebo proud za jeho maximální kapacity(možnosti). Nastavovat zesilovač do clippingu může způsobit zkreslení signálu, na druhou stranu clipping zvyšuje hlasitost.


Biografie.

Dragutin Dimitrijević se narodil v Srbsku v roce 1876, v šestnácti letech byl přijat ke studiu na Bělehradskou vojenskou akademii. Zde byl nadprůměrným studentem a na základě výborných výsledků byl okamžitě přijat do generálního štábu srbské armády. Jako horlivý nacionalista se postupně stal specialistou na terorismus.  Již jako kapitán zosnoval Dimitrijević společně se skupinou mladých důstojníků vraždu autokratického a nepopulárního srbského krále. Dne 11. června 1903 zaútočila skupina na královský palác a zabila krále Alexandra i jeho ženu, královnu Dragu. Během útoku byl sice Dimitrijević těžce zraněn, ze svých zranění se ale nakonec vyléčil. Jako celoživotní vzpomínka na tuto událost mu v těle zůstaly uvízlé tři kulky, které se nepodařilo vytáhnout. Srbský parlament poté Dimitrijeviće popsal jako "zachránce vlasti" a posléze byl jmenován profesorem taktiky na Vojenské akademii. Během následujících let navštívil Německo a Rusko, kde studoval nové vojenské taktiky a doktríny pozemního boje. Během balkánské války (1912–13) pomohl srbské armádě svým účinným vojenským plánováním dosáhnout několika důležitých vítězství.

Sarajevský atentát.

Dimitrijevićovým hlavním zájmem bylo osvobození Srbska od Rakouska-Uherska. Jako krycí jméno používal přezdívku "Apis" a již jako vůdce tajné skupiny Černá ruka naplánoval v roce 1911 organizovaný pokus o atentát na císaře Františka Josefa I. Jelikož se ale atentát nezdařil, obrátil Dimitrijević svou pozornost na dědice trůnu, arcivévodu Františka Ferdinanda. Dimitrijević se obával Ferdinandova plánu na udělení koncese jihoslovanským národům, a domníval se, že pokud by se tak stalo, bylo by mnohem složitější dosáhnout nezávislosti srbského státu. Když se Dimitrijević doslechl, že má arcivévoda František Ferdinand v plánu navštívit Sarajevo v červnu 1914, rozhodl se vyslat tři členy skupiny Černá ruka, Gavrila Principa, Nedeljka Čabrinoviće a Trifka Grabeže, aby arcivévodu zavraždili.  Aniž by o tom Dimitrijević věděl, informoval major Voja Tankosić srbského ministerského předsedu Nikolu Pašiće o celém spiknutí. Přestože Pašić hlavní cíle Černé ruky podporoval, nechtěl o atentátu ani slyšet, neboť se obával, že by tento čin mohl vést k válce s Rakouskem-Uherskem. Proto vydal příkaz, aby byli Princip, Čabrinović a Grabež v případě pokusu o opuštění srbského území neprodleně zatčeni. Jeho příkazy nebyly nicméně splněny a tři zmínění muži přešli do Bosny a Hercegoviny, kde spojili své síly s ostatními spiklenci, Muhamedem Mehmedbašićem, Danilem Ilićem, Vasem Čubrilovićem, Cvijetkem Popovićem, Miškou Jovanovićem a Veljkem Čubrilovićem.  Několik členů Černé ruky zadržených po atentátu u výslechu uvedlo, že hlavními organizátory byli Dimitrijević, Milan Ciganović a major Voja Tankosić. Dne 25. července 1914 požádala rakousko-uherská vláda oficiálně o vydání těchto osob, které měly být následně souzeny u vídeňského soudu.  Téhož dne odpověděl srbský ministerský předseda Nikola Pašić, že „nemůže předat tyto tři muže, jelikož by to bylo v rozporu se srbskou ústavou a srbským trestním právem“. O tři dny později vyhlásilo Rakousko-Uhersko Srbsku válku.  Dimitrijević a několik jeho vojenských kolegů byli o tři roky později srbskými exilovými úřady zatčeni. Dne 23. května 1917 byl Dimitrijević v Soluňském procesu shledán vinným z velezrady a odsouzen k trestu smrti. Trest smrti zastřelením byl vykonán dne 11. června (někdy bývá udáván i 24. nebo 27. červen).

Dragutin Dimitrijević (srbsky: Драгутин Димитријевић Апис) (17. srpna 1876 – 27. června 1917) byl srbský voják a vůdce nacionalistické skupiny Černá ruka, která v roce 1914 spáchala atentát na arcivévodu Františka Ferdinanda. Tento atentát je považován za jednu z příčin první světové války.


Historie.

Barcelonské metro bylo založeno v roce 1924 s výstavbou "Gran Metra" mezi Lesseps a Náměstím Katalánska. Dnes je součástí linky L3. O dva roky později bylo postaveno "Metro Transversal" (dnes součást linky L1) mezi Plaça de Catalunya a la Bordeta. To zajistilo spojení centra města s Plaça d'Espanya.  Dnes se síť metra skládá z jedenácti linek, které jsou zprostředkované dvěma společnostmi. První společností je Transports Metropolitans de Barcelona, zkráceně TMB. TMB zajišťuje provoz na hlavních podzemních linkách. Druhou společností je Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, zkráceně FGC, nebo Katalánské vládní dráhy. FGC zajišťuje provoz tří integrovaných, příměstských linek, které vedou až do metropolitní oblasti. Ceny jsou integrovány do městského systému Autoritat del Transport Metropolità, jenž zahrnuje místní a regionální autobusovou a vlakovou dopravu. 98% tratí je pod povrchem země.

Linkové vedení.

Síť metra provozovaná společností TBM se skládá z osmi linek. Konkrétně linky L1 až L5 a L9 až L11. Linky jsou na mapách metra odlišovány pomocí různých barev. Společnost FGC spravuje linky L6, L7 a L8. Žádná z linek Barcelonského metra nemá svůj vlastní název. Obecně se rozlišují podle jejich barev nebo podle počtu a jména jejich zastávek. Pozemní lanová dráha de Montjuïc je na mapách uvedena jako součást barcelonského sítě metra. Dráha je přímo připojena k metru ve stanici Paral•lel. Takto vypadá linkové vedení:

Linky L9 a L10.

V současné době probíhají na linkách L9/L10 stavební práce. Tyto práce budou probíhat od Badalony až po Barcelonské letiště. Linky, které sdílejí prostřední úsek mezi Bon Pastorem a Torrassou (linka L1) budou jedním z nejdelších automatizovaných linek metra v Evropě. Jejich celková délka bude 47,8 kilometrů a budou mít 55 stanic. K červnu 2010 je otevřeno 11 stanic. Projekt byl schválen v roce 2010, ale byl zpochybněn kvůli technickým problémům a některé jeho části budou podrobeny další geologické analýze.

Zamýšlené linky.

Linky L12 a L13 jsou momentálně plánovány jako přídavky ke stávající síti.

Linka L12 R3.

Projekt pro linku L12 byl nedávno pojmenován "R3" a měl by propojit některé městské části v oblasti Baix Llobregat jako například: Esplugues de Llobregat, Sant Joan Despí nebo Sant Just Desvern mnohem efektivněji, než podle původní myšlenky. Tyto oblasti by se přiblížily k Barceloně optimalizací dopravních spojů (autobusy, tramvaje a vlaky). Projekt má rozpočet skoro 870 milionů € a má být dokončen v roce 2015.

L13.

Tato linka by se stala spolu s linkou L11 jednou ze dvou podzemních rychlodrážních tramvajových linek, jenž by byla součástí sítě metra. Stejně jako u linky L11 je záměrem poskytnout přístup v kopcovitém území metropolitní oblasti: Nemocnice v Can Ruti v Badaloně. Původní projekt počítal pouze se třemi stanicemi, což nevylučuje další rozšíření.

Nová linka FGC.

Nová městská linka byla na konci roku 2010 navržena společností FGC. V případě dokončení povede z městské čtvrti Poblenou k Barcelonské univerzitě. Tato linka zatím nemá jméno ani číslo.

Dřívější projekty.

Kromě výše zmíněných současných projektů byly od 60. let 20. století předloženy další. Například projekt linky číslo VI (v té době se dodržovala konvence římských číslic). V 80. letech byl představen projekt, kde linka vedla diagonálně od severozápadu k jihovýchodu.

Stanice.

Od poloviny roku 2007 má Barcelonské metro v provozu 150 stanic obsluhované devíti linkami metra. Počet stanic vzroste po dokončení linek L9 a L10 na 209. Průměrná vzdálenost mezi jednotlivými stanicemi je 650 metrů.  Drtivá většina stanic trpí nedostatkem budov nebo venkovních vstupů, na rozdíl třeba od Londýnského metra. Vstup do stanice zajišťují schody, eskalátory a někdy i výtahy. Na cedulích Barcelonského metra se v horní části objevuje červený kosočtverec s písmenem M uvnitř. To je znak společnosti TMB. Dolní část cedule zůstává nevyužita. Druhý zprostředkovatel dopravních služeb, společnost FGC, má své firemní logo v podobě jiného kosočtverce uvnitř jednotlivých stanic. Jejich výzdoba v útrobách stanic je velmi decentní s výjimkou několika stanic.

Dostupnost.

Přístup pro lidi s tělesným postižením na invalidním vozíku nebo pro rodiče s kočárky se v posledních letech zlepšil, ale stále se nedá mluvit jako o zcela přístupném metru. Existuje projekt pro výstavbu výtahů, které dostanou tyto lidi z úrovně ulice k pokladně a od pokladny k jednotlivým nástupištím. Každopádně mnoho stanic stále zůstává bez bezbariérového přístupu.

Doprava v metropolitní oblasti Barcelony.

Metro v Barceloně je součástí celkové dopravní sítě. Jednotlivé jízdní tarify určuje Metropolitní dopravní úřad.  Mezi tyto služby patří dva rozsáhlé systémy, které fungují uvnitř i mimo hranice Barcelony. Jedním ze systémů je provozování příměstské vlakové dráhy společností Renfe. Druhým systémem je taktéž příměstská vlaková dráha, tentokrát provozovaná společností FGC. Tato dráha vždy začíná v místě stanice metra, kterou provozuje FGC (linky L6, L7 a L8, jenž obsluhuje většinu metropolitní oblasti).

Metro v Barceloně, neboli Barcelonské metro (katalánsky a španělsky "Metro de Barcelona") tvoří základ městské hromadné dopravy v Barceloně. Je to rozsáhlá síť elektrifikovaných železnic, které se nachází v centru Barcelony pod zemí, na předměstích potom nad zemí. Od 20. září 2011 se Barcelonské metro skládá z 11 linek v celkové délce 125 kilometrů. V roce 2002 oznámila společnost ATM, že v budoucnu budou postaveny další dvě linky – L12 a L13. Od roku 2009 jsou linky L11, L9 a L10 (chronologicky) bez strojvedoucího.


Život.

Byl synem rolníka. Jelikož od dětství vykazoval výrazný hudební talent stal se sboristou v katedrále Notre-Dame v Antverpách. Do Paříže přišel roku 1751 a byl tam žákem skladatele Jeana-Philippa Rameaua. Svého učitele také vystřídal v řízení orchestru, který financoval generál Alexandre Le Riche de La Pouplinière, bohatý amatérský hudebník a milovník a mecenáš hudby. Tento orchestr rovněž řídil český skladatel Jan Václav Stamic.  V roce 1751 se stal členem zednářské lóže "Réunion des Arts", ve které byli členy také Étienne-Nicolas Méhul a Luigi Cherubini. V roce 1758 se oženil se zpěvačkou Marie-Elisabeth Georgesovou. Syn Alexandre-François-Joseph se jim narodil v roce 1760.  Gossec si vzal za svůj cíl oživení instrumentální hudby ve Francii. První jeho symfonie byla provedena v roce 1754. 6 symfonií pak publikoval v roce 1756 jako op. 3. V 25 letech se rozhodl složit monumentální dílo: "Messe des morts" (Requiem). V květnu roku 1760 byla tato 90 minut trvající smuteční mše poprvé provedena v klášteře jakobínů v Rue Saint-Jacques v Paříži a učinila Gosseca přes noc slavným. V letech 1762–1769 řídil orchestr Louise V. Joseph de Bourbon-Condé a v roce 1766 ještě také orchestr prince Louise François I. de Bourbon. Oba orchestry přivedl na vrcholnou úroveň. V roce 1770 založil serii koncertů "Concert des Amateurs" o tři roky reorganizoval tradiční řadu koncertů Concert Spirituel. Na těchto koncertech uváděl svá vlastní díla, ale i díla svých současníků, zvláště pak symfonie Joseph Haydna.  V roce 1778 navštívil Gosseca Wolfgang Amadeus Mozart a v dopise svému otci jej nazýval svým přítelem. Od roku 1778 působil na "Académie de Musique" nejprve jako sborový dirigent a od 1780 jako druhý ředitel. Od roku 1784 stál také v čele "École royale de chant" založené baronem Louis Auguste Le Tonnelier de Breteuil. Po roce 1780 upadal Gossecův zájem o symfonickou hudbu a začal se více věnovat opeře. V této práci však nebyl příliš úspěšný. Částečně to bylo způsobeno slabostí použitých libret, ale také tím, že toto hudební pole v Paříži zcela ovládali André Ernest Modeste Grétry a Christoph Willibald Gluck.  Přes podporu ze šlechtických kruhů byl skladatel nadšený idejemi Francouzské revoluce. Stal se oficiálním skladatelem Francouzské republiky a autorem mnoha reprezentativních děl pro revoluční slavnosti. Spolu s Etiennem Méhulem byl dirigentem orchestru Národní gardy a v roce 1795 byl jmenován inspektorem právě založené Pařížské konzervatoře. Byl jmenován členem Akademie krásných umění a byl vyznamenán Řádem čestné legie.  Po porážce Napoleona u Waterloo byla konzervatoř na čas uzavřena a Gossec ve svých 81 letech musel odejít do důchodu. Zemřel na pařížském předměstí Passy (dnes 16. pařížský obvod). Je pohřben na hřbitově Père-Lachaise, v blízkosti hrobů Méhula a Grétryho.

Dílo.

Je jedním z prvních zvěstovatelů přicházejícího období romantismu, zejména pokud se týká technických prostředků. Své "Te Deum" komponoval pro 1200 zpěváků a 300 dechových nástrojů. Některá jeho oratoria vyžadují několik na sobě nezávislých sborů.

François-Joseph Gossec (17. ledna 1734, Vergnies, Henegavsko (dnes Belgie) – 16. února 1829, Passy) byl francouzský houslista, hudební skladatel a pedagog.


Život a dílo.

Aimé Césaire se narodil na antilském ostrově Martinik. V roce 1931 dostal vládní stipendium do Paříže, kde nejprve vystudoval lyceum a posléze byl přijat na École normale supérieure. Hned na počátku svého studijního pobytu se seznámil se senegalským básníkem Léopoldem Sédarem Senghorem, jenž se stal jeho přítelem. V pařížských intelektuálních kruzích se Césaire zapojil do aktivit antilských a černošských studentů. Podílel se na vzniku časopisu L ́Étudiant noir (Černošský student), který vycházel v letech 1934–1935 a v němž poprvé otiskli své texty nejen Césaire se Senghorem, ale i Léon-Gontran Damas z Francouzské Guyany, třetí nejznámější představitel pozdějšího hnutí négritude. Byl to právě Césaire, kdo použil výraz négritude poprvé, a to v jednom ze článků otištěných v tomto časopise.  V roce 1939 vydal slavný básnický text "Sešit o návratu do rodné země" (Le Cahier d ́un retour au pays natal), který však proslul až o osm let později, když jej vydal knižně André Breton, Césairův obdivovatel. Toto dílo je pozoruhodným textem na pomezí veršů a prózy, plné originální básnické imaginace. Roku 1939 se Césaire vrátil na Martinik a stal se učitelem v Schoelcherově lyceu (Lycée Schoelcher). V roce 1941 byl spoluzakladatelem literární revue Tropiques (vycházela 1941–1945). V roce 1945 se s podporou Komunistické strany Francie stal starostou Fort-de-France a poslancem za Martinik ve francouzském Národním shromáždění. V roce 1956 vystoupil z KS a založil Martinickou pokrokovou stranu (Parti progressiste martiniquais), ve francouzském parlamentu byl veden jako nezávislý. Césaire zůstal poslancem nepřetržitě až do roku 1993 (od roku 1978 za Socialistickou stranu), tj. celkem 48 let; starostou martinické metropole dokonce až do roku 2001, tj. celých 56 let. V roce 1950 vydal esej "Rozprava o kolonialismu" (Discours sur le colonialisme), důraznou obžalobu evropského kolonialismu a rasismu, o deset let později pak studii o slavném vůdci haitského boje za národní nezávislost "Toussaint Louverture: Francouzská revoluce a problém kolonialismu" (Toussaint-Louverture: la Révolution française et le problème colonial). Počátky haitské nezávislosti ho inspirovaly i k napsání často citované divadelní hry "Tragédie krále Christopha" (La Tragédie du roi Christophe) z roku 1963. Tři roky nato vydal hru o dalším legendárním černošském vůdci, konžském Patrici Lumumbovi, nazvanou "Sezóna v Kongu" (Une Saison au Congo). Třetí důležitou Césairovou hrou je pak ́černošská ́ variace na Shakespearovu "Bouři" (Une tempête) z roku 1969. Kromě esejů a divadelních her vydal za svůj život několik básnických sbírek, mj. "Zázračné zbraně" (Les Armes miraculeuses, 1946), "Slunce s podříznutým krkem" (Soleil cou coupé, 1948), "Okovy" (Ferrements, 1960), "Já, čepelatka" (Moi, laminaire, 1982).  Césairovo literární dílo vzbudilo značný ohlas ve Francii (obdivovali jej zejména surrealisté) a v celém frankofonním a také černošském světě (jeho hry se hrály po celé Africe). Stal se klasikem už za živa, svými postoji představoval silnou morální autoritu. V roce 2005 se ohradil proti návrhu francouzského zákona, který měl prosadit do školních programů zmínku o positivních aspektech francouzské kolonizace a odmítl v té souvislosti přijmout Nicolase Sarkozyho – nakonec se s ním však setkal o rok později, kdy už byla ovšem zmínka vyškrtnuta. Sarkozy se už jako prezident zúčastnil osobně Césairova pohřbu.  Césaire přispěl výraznou měrou ke kritice evropského kolonialismu i k rehabilitaci cti všech kolonizovaných, přesto neprosazoval nezávislost Martiniku na Francii a i díky němu má tento ostrov od roku 1946 status francouzského zámořského departementu.  Ještě za Césairova života bylo po tomto nejznámějším Martiničanovi nově pojmenováno letiště v Le Lamentin u Fort-de France (Aéroport Martinique Aimé Césaire).

Literární dílo.

Poezie  Divadelní hry  Další texty

Aimé Césaire, celým jménem Aimé Fernand David Césaire (26. června 1913 Basse-Pointe – 17. dubna 2008 Fort-de-France), byl martinický francouzsky píšící básník a politik, jeden z nejvlivnějších černošských intelektuálů 20. století. Spolu s Léopoldem Sédarem Senghorem ze Senegalu je nejznámějším představitelem literárního a duchovního hnutí négritude.


Biografie.

Dětství prožil převážně v Praze, kde studoval muzikologii. Po ukončení univerzitních studií pracoval v pražské Uranii. Koncem 30. let žil krátkodobě v Itálii a uvažoval o emigraci do Jižní Ameriky. Do Terezína byl deportován se svojí první ženou ženou Gertrudou Klepetarovou, s níž se seznámil po té, co se vrátil z Itálie, a jejími rodiči v únoru 1942 (Adlerův otec byl deportován se svou druhou ženou do Lodže, duševně nemocná Adlerova matka přišla to Terezína s transportem psychicky postižených). V Terezíně cílevědomě sbíral materiál pro případné vědecké dílo, zároveň nepřestával být umělcem (psal básně). Adler byl v roce 1944 deportován do vyhlazovacího tábora Auschwitz-Birkenau. Zde zahynula jeho žena, on byl však transportován dál do pobočných táborů Buchenwaldu (Niederorschel a Langenstein-Zwieberge), kde byl v dubnu 1945 osvobozen. Nikdo jiný z rodiny Adlerů nepřežil válku.  Po osvobození se vrátil do Prahy. Změnil si jméno z Hans Günther Adler na H.G. Adler. Hans Günther byl totiž za války vysoce postavený důstojník SS, vedoucí pražské Ústředny pro židovské vystěhovalectví (zástupce Adolfa Eichmanna v Protektorátu Čechy a Morava). Adler nějakou dobu spolupracoval s Přemyslem Pitterem na jeho akci "Zámky" a působil jako vychovatel opuštěných dětí, které přežily holokaust. Angažoval se také při obnově pražského Židovského muzea.  Adler však záhy pochopil, že v poválečném Československu není pro německy píšícího (ačkoliv česky hovořil plynule a znalost češtiny předvedl E. Canettimu, kterého provázel po Praze v roce 1937) autora mnoho místa. V únoru 1947 odjel na studijní pobyt do Londýna, kde se zasnoubil a poté oženil se svou druhou ženou Bettinou Grossovou. Zde žil až do své smrti jako spisovatel a vědec na volné noze. Za své práce získal několik ocenění (např. švýcarskou cenou Charlese Veillona za román "Panorama") a v roce 1973 byl jmenován předsedou PEN klubu německy píšících autorů v cizině.

Hans Günther Adler (2. července 1910 Praha — 21. srpna 1988 Londýn) byl německy píšící beletrista a vědec. Stal se známým především díky svým historickým, sociologickým, psychologickým či filozofickým studiím o životě v terezínském ghettu. Je autorem trilogie „"Terezín 1941–1945. Tvář nuceného společenství"“, spisu o životě v ghettu Terezín.


Biografie.

Vzdělání.

V roce 1980 absolvoval Americkou univerzitu v Bejrútu s titulem Master of Business Administration (MBA). Navštěvoval také několik externích programů na Harvardově univerzitě a francouzské INSEAD.

Podnikatelská činnost.

Spolu s bratrem Tahou v roce 1982 založili telekomunikační společnost Investcom. Prodali ji v červnu 2006 jihoafrické firmě MTN Group za 5,5 miliard amerických dolarů. Časopis "Forbes" odhadl v roce 2008 jeho majetek na 2,6 miliardy dolarů, což odpovídalo 446. místu v žebříčku nejbohatších osob světa.

Politická kariéra.

4. prosince 1998 se stal ministrem veřejných prací a dopravy. Následně byl roku 2000 zvolen do zákonodárného Národního shromáždění za volební obvod Tripolis. Po vstupu do parlamentu si udržel vládní křeslo a získal pověst mírného prosyrsky orientovaného politika s korektními vztahy na tamního prezidenta Bašára al-Asada.  Od roku 2000 patřil mezi stálé kandidáty na premiérský post. Do křesla ministerského předsedy usedl 13. dubna 2005 po demisi Umara Karámího, jenž po zavraždění Rafíka Harírího v únoru 2005 nebyl schopen sestavit stabilní vládu. 19. července téhož roku pak Míkátí úřad předal Fuádu Siniorovi. V Libanonu i arabském světě se stal spoluzakladatelem centristického hnutí a ideologie, které v zemi pořádá řadu konferencí. Od roku 2004 je lídrem politického hnutí Harakat Majd s dvěma poslanci, jenž je součástí širší Aliance 8. března.  12. ledna 2011 došlo k pádu vlády prozápadně orientovaného Saada Harírího, v důsledku rezignace 10 ministrů nominovaných hnutím Hizballáh. To se snažilo přerušit spolupráci se zvláštním tribunálem OSN pro Libanon vyšetřujícím vraždu premiérova otce. Hizballáh poté získal spojence v poslancích drúzského vůdce Valída Džumbláta a do čela nové vlády byl "Aliancí 8. března" navržen Míkátí s podporou 68 ze 128 zákonodárců. 25. ledna byl jmenován premiérem a vyzval ke vzniku kabinetu národní jednoty, která má normalizovat krizi v zemi.

Nadžíb Míkátí (arabsky: نجيب ميقاتي; narozen 24. listopadu 1955) je libanonský politik a podnikatel, od konce ledna 2011 do února 2014 předseda vlády Libanonu podporovaný šíitským hnutím Hizballáh. Tuto funkci již vykonával od dubna do července 2005 v úřednickém kabinetu země.


Děj.

Příběh se odehrává v americkém městě Castle Rock, nedaleko od města se 16. Června 1980 bernardýn Cujo nakazil vzteklinou, protože v malé podzemní jeskyni ho do čumáku kousl nakažený netopýr. Cuja dostal autoopravář Joe Camber s jeho ženou Charity a synem Brettem za odvedenou práci.  V Castle Rocku žijí Manželé Vik a Donna Trentonovi a jejich malý syn Tad. Vik spolupracuje s Rogerem Breakstonem v jejich reklamní agentuře. Donna je ženou v domácnosti, její role se ji ale nezamlouvá, zamiluje se do opraváře nábytku, Stevena Kempa. Jejich románek nemá dlouhého trvání, Donna se s ním rozejde, při dramatickém rozchodu ji Steven málem znásilnil.  Charity Camberová mezitím vyhrála v loterii 5000 dolarů a plánuje, že se vypraví s Brettem za svou sestrou Holy a jejím mužem Jimem do Connecticutu. Joe nebyl nadšený, ale souhlasil, protože si tajně naplánoval se svým přítelem a opilcem Garym Pervierem "pánskou jízdu" do Bostonu. Večer před odjezdem Brett shledá Cuja, zdá se mu, že je nemocný. Cujo má chuť na Bretta zaútočit, ale neučiní tak a raději uteče. Nebohému psovi jídlo nechutná, je mrzutý, bolí ho hlava, rozzuří ho jakýkoliv zvuk, který teď slyší lépe, než dříve. V okolí Garyho domu Cujo spatřil Garyho Perviera, myslel si, že právě tento muž mu způsobil jeho bolest, a tak ho v předsíni zabil.  Joe jel vyzvednout Garyho. Našel však jen jeho zakrvácenou mrtvolu, Cujo zabil dalšího nevítaného hosta, Joe Cambera.  Tentýž večer došel Vikovi Trentonovi anonymní dopis, od Stevena, anonymně se mu doznal ke vztahu s jeho ženou Donnou, o kterém neměl Vik ani tušení. Nešťastného Vika Donna ujistila, že krátký vztah se Stevenem už zakončila. Vik s Rogerem odletěl do New Yorku pracovat na reklamě na kukuřičné vločky.  Den nato se Donna s Tadem ve starém Fordu Pinto, který byl ve špatném technickém stavu, vyjeli do Camberovy autoopravny v South Paris. Dům byl prázdný, hlídal tam Cujo, vrčel a měl krev v očích. Donna unikla do auta, které však již bylo zcela nepojízdné, stalo se tak jejich vězením na dlouhé dva dny. Donna se posléze odhodlala k boji s baseballovou pálkou, se chtěla dostat do domu a zavolat o pomoc, ale Cujo vyčkával a na Donnu zaútočil, pokousal ji, ale přežila a ukryla se zpět do auta.  Steve Kemp mezitím v záchvatu žárlivosti vnikl do domu Trentonových a zdemoloval nábytek a zařízení domu. Napsal také Donně vzkaz a na manželské posteli zanechal svoje sperma.  Vik se několikrát marně pokoušel zatelefonovat Donně, ale nedovolal se. Později zavolal policii, když policie zavolala Vikovi zpět a řekli mu o spoušti v jeho domě, tak Vik neprodleně odletěl zpátky domů.  Policie po Stevenovi Kempovi vyhlásila pátrání, domnívala se, že matku s dítětem unesl. Jeden policista jel obhlédnout i autoopravnu Camberových. Když šerif Bennarman dojel na místo, tak ho Cujo zanedlouho zabil. Policie posléze zatkla Steva Kempa, přiznal se k vandalství, ale ne k únosu. Zásahové vozidlo i s Vikem vyjelo ke Camberovým. Cujo byl zastřelen, Donna osvobozena, Tad již byl mrtev. Následně Donna podstoupila léčbu vztekliny, která nejspíše bude úspěšná. Cujovy ostatky byly spáleny. Charity časem pořídila Brettovi nového psa, oříška Williho, tentokrát již ale očkovaného proti vzteklině.

Filmová adaptace.

Roku 1983 byl podle knihy natočen film "Cujo, vzteklý pes" (: ) v režii Lewise Teaguea, v hlavních rolích hráli Dee Wallace (Donna Trentonová), Daniel Hugh Kelly (Vic Trenton), Ed Lauter.

Cujo (: ) je psychologicko-hororový román od amerického spisovatele Stephena Kinga, který byl poprvé vydán roku 1981 (česky 1992), do češtiny přeložil Tomáš Vodák.


Předpoklady.

Abychom mohli využít toto řazení, je třeba aby:

Algoritmus.

Algoritmus nejprve zleva (či zprava) projde vstupní pole a pro každý prvek, na který narazí, zvýší v pomocném poli četnost výskytu tohoto prvku o 1. Poté, co má v pomocném poli zaznamenán počet výskytů, poupraví toto pole následujícím způsobem: ke každé položce přičte počet výskytů všech předchozích položek. Tím u každé položky v pomocném poli získá přesnou pozici hranice, na které bude v seřazeném poli. Následuje vlastní řazení. Algoritmus začne zprava procházet neseřazené pole a pro každý prvek, na který narazí, se podívá do pomocného pole na horní hranici pro umístění. Na tuto hranici ho umístí a zároveň ji sníží o jedna. Takto postupuje, dokud neprojde celé pole. Tím je řazení skončeno.

Asymptotická náročnost.

Časová náročnost.

Časová náročnost je lineární k počtu prvků a počtu různých prvků (O("N+M")), protože musíme pro každý prvek zvýšit údaj o četnosti v pomocném poli, a pak každý prvek znovu vypsat do výsledného setříděného pole.

Paměťová náročnost.

Paměťová náročnost je (O("M")), protože si potřebujeme pamatovat četnosti pro všechny hodnoty prvků. Celé pole, které se třídí, není potřeba mít v paměti, proto se tento algoritmus dá použít i na pole, která jsou tak velká, že se nemohou do paměti celá vejít.

Příklad.

V příkladu ukážeme, jak setřídit čísel 1, 4, 2, 4, 1, 3, 1.  Pomocné pole (číslo - počet výskytů):  Přepočet na hranice prvku (číslo - index konce pole)  V prvním kroce máme umístit číslo 1. Protože víme, že číslo jedna má 3 výskyty, umístíme jej na 3. pozici a snížíme v pomocném poli počet zbývajících výskytů na 2. [ ][ ][1][ ][ ][ ][ ]  Pomocné pole po prvním kroku  Další kroky probíhají analogicky, zde je uvedeno, jak se bude postupně plnit seřazené pole:

Counting sort je algoritmus řazení, který je vhodný pro řazení velkého pole prvků, nabývajících jen malý počet různých diskrétních hodnot. Algoritmus řadí stabilně.


Život.

Studoval v Berlíně na misijní škole Jana Jeníka a v Rotterdamu. Roku 1826 byl rotterdamskou misijní společností poslán do Batavie, dnešní Jakarty, kde se během dvouletého pobytu naučil čínsky. Odešel pak přes Singapur do Bangkoku a Macaa, odkud podnikal cesty po čínském pobřeží. R. 1835 vstoupil do anglických služeb jako tlumočník, později tajemník vyslanectva, čímž zvlášť v 1. opiové válce (1839–1842) svou znalostí poměrů a jazyka prokázal Anglii cenné služby.  R. 1844 zřídil v Hongkongu spolek pro vzdělávání domorodých misionářů. Někteří z nich byli skuteční konvertité, jiní však byli závislí na opiu a chtěli pouze získat peníze, a právě obětí jejich podvodů se Gűtzlaff nakonec stal. Hlásili mu případy náboženských konverzí a prodejů Nového zákona, přitom však ani nenavštívili místa, o kterých to tvrdili. Exempláře Nového zákona, které jim Gűtzlaff poskytl, prodali zpět vydavateli, který je pak Gűtzlaffovi prodal podruhé.  Gűtzlaff zemřel v Hongkongu v roce 1851, otřesen odhalením těchto podvodů. Našel však svého pokračovatele. Čínskou evangelizační společností ("Chinese Evangelization Society"), kterou založil, totiž prošel James Hudson Taylor, který se stal zakladatelem úspěšné Vnitročínské misie ("China Inland Mission"). Jedna z ulic Hongkongu nese na Gűtzlaffovu počest jeho jméno.

Rodina.

Gűtzlaff byl třikrát ženat. Poprvé se oženil v Singapuru v roce 1829, jeho ženou se stala misionářka Maria Newell. Byla to první svobodná žena s tímto posláním, která na Dálný východ přicestovala za London Missionary Society, což bylo naprosto ojedinělé. V roce 1831 však zemřela po porodu dvojčat, stejně jako jedno z dětí. Druhé se dožilo čtyř měsíců.  Znovu se Gűtzlaff oženil v roce 1834, jeho druhá žena vedla v Macau školu a domov pro slepce. Zemřela v roce 1849 v Singapuru. Potřetí se oženil s Dorothy Gabriel v Anglii roku 1850.

Dílo.

Gűtzlaff byl velmi plodným autorem a překladatelem – sepsal řadu evangelických traktátů, vydával čínský měsíčník, spolupracoval na překladu Bible do čínštiny, sám ji překládal do thajštiny a dalších dvou dialektů. Dále napsal např.:

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii".

Karl Friedrich August Gűtzlaff (8. července 1803, Pyrzyce, Pomořansko – 9. srpna 1851, Hongkong) byl německý sinolog a jeden z prvních evangelických misionářů na Dálném východě – v Thajsku, Koreji a Hongkongu.


Kariéra.

Narodil se ve Württembersku, školní docházku absolvoval v Heidenheimu. Poté studoval fyziku na univerzitě v Tübingenu a na Mnichovské univerzitě. V Mnichově studoval pod vedením Arnolda Sommerfelda a zde v roce 1927 získal doktorát. Získal stipendium Rockefellerovy nadace a pracoval v Postupimi a na observatoři Mount Wilson v Pasadeně. V roce 1929 pak dokončil habilitaci v Mnichově. Následující rok získal post asistenta na ústavu teoretické fyziky na Hamburské univerzitě. V roce 1932 se potom stal profesorem a ředitelem ústavu pro teoretickou fyziku na univerzitě v Kielu. Tuto pozici zastával až do odchodu do penze v roce 1973, i potom ale zastával post emeritního profesora a zůstal vědecky aktivní.  Zatímco pobýval v Mnichově, pomohl Sommerfeldovi prozkoumat atomovou teorii. Unsöldův teorém říká, že čtverec celkové elektronové vlnové funkce pro zaplněnou nebo polozaplněnou slupku je sféricky symetrický. Podobně atomy, které obsahují zaplněnou nebo zpola zaplněnou s orbital druhé periody s 3 nebo 6 p elektrony jsou kulového tvaru. Stejně tak atomy třetí periody, které mají 5 nebo 10 d elektronů. Z tohoto důvodu jsou kulové atomy v prvním, druhém, sedmém, dvanáctém, patnáctém a osmnáctém sloupci periodické tabulky.  V Kielu intenzivně studoval radiační tlumení, Dopplerovské posuny, elektrická pole a kolize na vznik a tvar spektrálních čar ve hvězdných atmosférách. V roce 1939 provedl analýzu hvězdy Tau Scorpii na základě dat z Yerkesovy observatoře a McDonaldovy observatoře. Šlo o první podrobnou analýzu jiné hvězdy než Slunce. Unsöld byl schopen určit fyziku a složení atmosféry hvězdy.  Rovněž byl editorem časopisu "Zeitschrift für Astrophysik", dokud nebyl tento časopis sloučen s jinými za vzniku magazínu "Astronomy and Astrophysics". Napsal také mnoho odborných knih.

Ocenění.

V roce 1957 získal medaili Catheriny Bruceové, o rok pozdějí Gold Medal of the Royal Astronomical Society. Jmenuje se po něm asteroid 2842.

Albrecht Otto Johannes Unsöld (20. dubna 1905 – 23. září 1995) byl německý astrofyzik, známý pro své příspěvky v oblasti spektroskopické analýzy hvězdných atmosfér.


Mládí a kněžská služba.

Narodil se 14. října 1915 v Pontelongo. Studoval v Patriarchálním semináře v Benátkách. Na kněze byl vysvěcen 23. května 1940 Adeodatem Giovannim Piazzou.  Působil v mnohých službách ve farnosti S. Zaccaria a v patriarchální kurii, kde působil jako jako Kapitulní mistr ceremonií v Bazilice svatého Marka. Byl také kaplanem mladých vězňů a v infekční nemocnici. Během 2. světové války sloužil v letecké armádě.  Roku 1945 se stal nedělním kazatelem v "Radio Venezia" a tuto funkci vykonával do roku 1953. Roku 1949 byl jmenován ředitelem diecézního týdeníku "La Voce di San Marco", a redaktorem "Avvenire d'Italia" novin Italských biskupů.  Od 15. března 1953 do 3. června 1963 byl sekretářem patriarchy Angela Giuseppe Roncalliho, pozdějšího papeže Jana XXIII.  Dne 11. prosince 1955 byl jmenován tajným komořím supernumerářem Jeho Svatosti. Po zvolení patriarchy Roncalliho papežem, působil dále jako jeho osobní sekretář až do jeho smrti a potvrzen ve funkci byl ve stejný večer zvolení. V této funkci byl nedlouho po papežové zvolení prvním svědkem jeho úmyslu svolat II. vatikánský koncil.  Dne 12. prosince 1958 byl jmenován domácím prelátem Jeho Svatosti.  Dne 22. března 1960 byl jmenován tajným komořím účastníkem Jeho Svatosti.  Roku 1960 se stal kanovníkem Vatikánské baziliky. Papež Pavel VI. jej také jmenoval prelátem "di anticamera" a odborníkem na 2. vatikánském koncilu.

Biskup a kardinál.

Dne 26. června 1967 byl ustanoven metropolitním arcibiskupem Chieti. Biskupské svěcení přijal 16. července 1967 v Bazilice Svatého Petra z rukou papeže Pavla VI. a spolusvětiteli byli Augusto Gianfranceschi a Jacques-Paul Martin. Jeho biskupským heslem bylo "Obœdientia et pax" (stejné jako měl papež Jan XXIII.)  Dne 25. září 1971 přeložen na arcibiskupa-preláta Loreta a titulárního arcibiskupa Mesembrijského (toto sídlo měl také papež Jan XXIII.). Na tento post rezignoval 10. prosince 1988 a uchýlil se do Sotto il Monte Giovanni XXIII, kde pokračoval v naplňování odkazu tohoto papeže. Dne 22. února 2014 jej papež František jmenoval kardinálem, a udělil mu titulární kostel S. Maria in Trastevere. Nemohl se však zúčastnit konzistoře z důvodu věku a zdravotních důvodů. Prsten a biret obdržel 1. března 2014 ve 4 hodiny odpoledne, ve farním kostele v Sotto il Monte Giovanni XXIII, z rukou kardinála Angela Sodana děkana Kolegia kardinálů. V okamžiku úmrtí byl nejstarším členem Kardinálského kolegia bez práva volby v konkláve.

Loris Francesco kardinál Capovilla (14. října 1915 Pontelongo, Itálie – 26. května 2016 Bergamo, Itálie) byl italský římskokatolický kněz, biskup a od roku 2014 také kardinál. Ve svém věku 100 let byl jedním z nejstarších žijících biskupů světa.


Menhiry v ČR.

Nejznámějším českým kamenem, považovaným za menhir, je tzv. "Kamenný pastýř", stojící v poli mezi obcemi Telce a Klobuky na Slánsku. Je 330 cm dlouhý. Býval prý kdysi obklopen kruhem devíti kamenů - odtud snad pochází název „pastýř“.  Mezi další předpokládané menhiry v ČR patří například kámen z Jemníků na Slánsku, který byl v roce 2003 znovu vztyčen. Měří asi 1 m a je tvořen slepencem. Další dva povalené menhiry se pak nachází na svazích Slánské hory. Jejich délka je 200 a 150 cm. Dalším menhirem, který se vyskytuje na Slánsku, je ten u obce Kamenný Most. Ten je asi 1 metr vysoký a je na něm vyrytý latinský kříž.  Další menhiry se nachází na Žatecku. Jeden severně od obce Drahomyšl ("Zakletý mnich"), další na zahradě žateckého muzea (původem z obce Březno. Další údajný menhir leží na kopci nad obcí Kluček a jiný žulový menhir se nachází asi 1 km jihozápadně od obce Líčkov; je na něm vytesán letopočet 1905.  Na Lounsku se pak vyskytují tyto památky: menhir v lounském muzeu (pochází od obce Selibice), "Baba" u obce Slavětín a menhir v Orasicích.  Známý je i dolnochaberský "Zkamenělý slouha". Je to asi 160 cm vysoký menhir nacházející se u plotu rodinného domu v Ládevské ulici v Praze - Dolních Chabrech. V okolí se nacházejí ještě další kameny, které mohou být také menhiry.  Již nedochovaný menhir stával v Ratiboři u Chyšek na zahradě rodinného statku. Tento byl před rokem 1990 odstřelen na popud místního JZD.

Odkazy.

Literatura.

Publikace o českých megalitech (výběr z novějších publikací)

Menhir (z bretonštiny "men" – kámen a "hir" – dlouhý) je kamenný blok svisle zasazený do země. Vyskytují se po celém světě. Obvykle beze stop opracování, zřídka je naznačená lidská postava, případně oděv a zbraně. Menhirové sochy jsou známé ze severozápadní Francie, Španělska, Korsiky. Mívají falický charakter, ale jsou i místy s ženskými znaky. Někdy tvoří řady alignement nebo kruhy (kromlech). Vznikají od pozdního neolitu do 2. poloviny 1. tisíciletí př. n. l.. Slovo menhir je novodobá umělá složenina, používající bretonská slova. V samotné bretonštině se pak pro menhir používá slovo "peulvan". Je možné, že české slovo balvan a bretonské peulvan mají společný původ.


Historie.

Dánsko-švédský farmářský pes je plemeno poměrně staré, které již před dlouhou dobou chytalo hlodavce v Dánsku a na jihu Švédska. Jeho původní zemí původu bylo pouze Dánsko, tedy až do doby, než v 17. století začala okupace Švédska. V té době se dánsko-švédský farmářský pes rozšířil i sem. Předky těchto psů bychom hledali mezi středně velkými pinči z Německa, Anglie a Francie. Původní označení tohoto plemene bylo dánský foxteriér nebo skandinávský teriér. Tito psi ale ještě před druhou světovou válkou začali z neznámých důvodů mizet, avšak nic nebylo dokumentováno, jelikož se oficiálně nejednalo o uznané psí plemeno. Plemeno skutečně vymřelo a dlouhou dobu bylo považováno za vymřelé, než jej ve druhé polovině 20. století znovuoživili dánsko-švédští kynologové. Toto oživení bylo úspěšné a roku 1987 byl dánsko-švédský farmářský pes uznán všemi severskými chovatelskými kluby. Toho roku byl také sepsán první oficiální standard, který je, s menšími úpravami, používán i dnes.  V Česku toto psí plemeno není příliš známé, ani rozšířené, ale zdejší chov se začíná formovat — v druhé polovině roku 2015 se zde narodil první vrh štěňat. Plemeno se již rozšířilo i mimo Evropu a proto v roce 2003 vznikl v USA Danish/Swedish Farmdog Club of America. Plemeno se využívá již jen jako společník vhodný pro sportovce.

Vzhled.

Dánsko-švédský selský pes je spíše malé psí plemeno s kompaktním tělem a lehkou, ale dobře osvalenou konstrukcí. Srst, která pokrývá celé tělo, je krátká, přiléhavá, na dotek spíše hrubá a s podsadou. Je bez zápachu a zbarvení bývá bílé s hnědými, černými, červenými nebo oranžovými znaky. Ideální kohoutková výška dospělých jedinců je 32 až 37 cm, hmotnost se pohybuje mezi 7 a 12 kg.  Hlava je malá, trojúhelníková, s širokou, lehce zaoblenou lebkou a dobře vyjádřeným stopem. Čelisti jsou silné, s nůžkovým skusem. Uši jsou natočené dopředu, umístěné daleko od sebe a po stranách hlavy. Mají trojúhelníkovitý tvar a srst na nich netvoří volánky. Hřbet je poměrně dlouhý, široký, s dobře klenutými žebry. Ocas je buď přiměřeně dlouhý nebo se štěně narodí s vrozeně zkráceným ocasem, nikdy se nekupíruje.  Dánsko-švédský farmářský pes je lehce zaměnitelný s hladkosrstým foxteriérem, ten má ale protáhlejší hlavu a delší nohy. Je také o něco vyšší, ale zároveň lehčí.

Povaha.

Tito psi jsou milí, přátelští a nekonfliktní, čímž se značně liší od teriérů. Rychle si navyknou na životní styl svého majitele a přizpůsobí se mu. Jsou schopní i hnát zvířata, ke kterým mají kladný vztah, to se ale nedá říct o jejich vztahu k hlodavcům. Mají vůči nim přirozené lovecké pudy a málokdy odolají lovu. Dánsko-švédský farmářský pes dobře vychází i s dětmi, jejichž hry je schopný přetrpět. Jedná se o bystré, inteligentní a samostatné plemeno, takže se rychle učí a umí si i sám poradit s nečekanými vetřelci. Přestože dánsko-švédský farmářský pes neimponuje velikostí, je to dobrý hlídač, který na každého kolemjdoucího upozorní hlasitým štěkotem a v případě nutnosti je schopný svůj majetek i rodinu do krve bránit. Jinak se k cizím chová přátelsky nebo je ignoruje.

Dánsko-švédský farmářský pes, známý také jako dánsko-švédský selský pes nebo dánský kuřecí pes (švédsky: "Dansk-Svensk Gardshund", anglicky: "Danish Swedish Farmdog"), je malé až středně velké psí plemeno s povahou přátelského společníka a zdatného lovce hlodavců. Plemeno plně uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI) a řadí jej do skupiny Pinčové, knírači, plemena molossoidní a švýcarští salašničtí psi, do sekce Pinčové a knírači. Číslo oficiálního standardu je 356.


Knížecí rod a jeho stát 1716–1806.

Fürstenberg bylo knížectví existující v letech 1716–1806 jako stát ve svazku Svaté říše římské, které bylo podřízeno pouze císaři (německy "reichsunmittelbares Fürstentum"). Bylo tzv. mediatizováno v roce 1806. Mělo 120 000 obyvatel na rozloze 2 090 km2. Bylo složeno z rozptýlených držav rodu Fürstenbergů v Bádensku, Württembersku a na území Hohenzollern-Sigmaringen.

Hlavní části knížectví.

Lantkrabství Baar s hlavním městem Donaueschingen (od roku 1283).  Lantkrabství Stühlingen s městy Stühlingen, Engen a Neustadt ve Schwarzwaldu (od roku 1639).  Hrabství Heiligenberg a Werdenberg (od roku 1534) u Bodamského jezera s městem a zámkem Heiligenberg (letní rezidence, od roku 1534 v majetku rodu) s krásným výhledem na Tyrolské a Švýcarské Alpy.  Panství Meßkirch, Jungnau, Trochtelfingen a drobnější majetky na území Bádenska a Hohenzollern-Sigmaringen.

Dnešní majetek Fürstenbergů.

Z bývalého knížectví Fürstenberg zůstaly do dnešních dnů v držení knížecí rodiny rozsáhlé pozemkové a lesní majetky v Donaueschingen se sídelním zámkem knížete, zámek Werenwag na skále nad Dunajem, zámek Heiligenberg a zámek Hohenlupfen ve městě Stühlingen.  Linie lankrabat z Weitry obhospodařuje panství a zámek Weitra nedaleko Gmündu v Dolních Rakousech.

Historie rodu.

Dnešní rod knížat z Fürstenbergu je linií rodu hrabat z Urachu, jehož první historicky doložená osobnost je Egino I. z Urachu († 1050).  25. července 1236 zemřel Egino V., hrabě z Urachu a Freiburgu a závětí rozdělil svá panství mezi syny. Třetí z nich, Jindřich I. (1236–1284), přítel pozdějšího německého krále a císaře Svaté říše římské Rudolfa I. Habsburského, byl tím mužem, který nesl v bitvě na Moravském poli dne 26. srpna 1278 říšskou zástavu. Dědictvím po otci dostal hrabství Fürstenberg a listinou Rudolfa I. ze dne 18. ledna 1283 získal lankrabství Baar.  Titul Landgraf in der Baar poté rod Fürstenbergů drží od roku 1283 až do roku 1806, kdy po mediatizaci knížectví připadlo území jejich lankrabství Baar velkovévodství bádenskému.  Ve 14. a 15. století sídlili Fürstenbergové na hradě Fürstenberg, v 16. století získali sňatkem hrabství Heiligenberg a Werdenberg. Říšský knížecí stav získala roku 1664 linie Heiligenberg, která v roce 1667 obdržela místo a virilní hlas v říšském knížecím kolegiu. Fürstenbergové navíc měli v důsledku držby hrabství Heiligenberg a Werdenberg v tomtéž kolegiu i kuriátní hlas. Velký palatinát, který mj. umožňuje razit vlastní mince, drží linie Stühlingen od roku 1642. Linie Heiligenberg vymřela roku 1716 a jejich dědicem se stává linie Meßkirch. Ta ale vymírá roku 1744 a knížecí titul Fürst zu Fürstenberg s predikátem Hochgeboren získává linie Stühlingen 2. 2. 1716. Prvním vládnoucím knížetem se stává Josef Vilém Arnošt (12. ledna 1699 – 29. července 1762) ženatý s hraběnkou Marií Annou Waldstein-Wartemberskou (22. února 1707 – 12. listopadu 1756), po které dědí jejich syn Joseph Wenzel Johann Nepomuk (21. března 1728 – 2. června 1783), 2. kníže z Fürstenbergu (1762–1783) a předseda švábského kolegia říšských hrabat, krom majetků rodu v Německu také panství Křivoklát v Českém Království a to závětí z 3. srpna 1756.  Roku 1762 získávají Fürstenbergové knížecí stav pro všechny členy rodu, roku 1825 predikát Durchlaucht pro hlavu rodu. Valdštejnské panství Křivoklát, které hraběnka Marie Anna přinesla věnem, odkázal kníže Josef Václav svému druhému synu Karlu Borromeovi Egonovi (7. 5. 1729 – 11. 7. 1787), ženatému s hraběnkou Marií Josefou ze Šternberku (24. 6. 1735 – 16. 1. 1803). Karel Borromeus byl císařským komořím a tajným radou a v letech 1771–1782 zastával úřad nejvyššího purkrabí Českého království. Staral se o povznesení vzdělanosti prostého lidu a o rozvoj věd a umění. Roku 1774 byl jmenován prvním čestným prezidentem nově založené Královské české společnosti nauk v Praze.

Karel Egon II. z Fürstenbergu.

Posledním panujícím knížetem byl vnuk Karla Borromea Egona, Karel Egon II. z Fürstenbergu (28. října 1796 – 22. října 1854), 5. kníže (17. května 1804 – 19. listopadu 1805), ženatý od roku 1818 s princeznou Amálií Bádenskou (26. ledna 1795 – 14. září 1869). Byl majitelem fideikomisu v Čechách a 17. května 1804 po vymření říšské knížecí linie zdědil rovněž všechny říšské statky rodu ve Švábsku. Roční příjem z jeho panství se tehdy odhadoval na 600 000 zlatých. Tento muž je praotcem všech dnes žijících Fürstenbergů – knížecí linie švábské se sídlem na zámku v Donaueschingen a linie knížat a lankrabat z Weitry, žijící na zámku Weitra v Rakousku. Kníže Karl Egon II. studoval ve Freiburgu (Freiburg im Breisgau) a Würzburgu a poté vstoupil do rakouské císařské armády. Roku 1814 doprovázel jako ordonanční důstojník knížete Schwarzenberga do Paříže, po uzavření míru však vojenskou službu opustil a věnoval se správě rodinného majetku. Jeho rezidencí byl zámek v Donaueschingen a zámek Heiligenberg. Po jeho smrti se rod rozdělil na primogenituru – kníže Karl Egon III. (4. března 1820 – 15. března 1892), která však vymřela již synem Karla Egona III. roku 1896, a sekundogenituru na Křivoklátském panství (k němuž patřily Křivoklát, Krušovice, Nižbor, Skřivaň, Podmokly atd.). Jejím prvním představitelem byl kníže Maximilian Egon I. (29. března 1822 – 27. července 1873). Hlava rodu, kníže z Fürstenbergu (německy "Fürst zu Fürstenberg"), byl dědičným členem:  Následkem aktu Rýnského spolku z roku 1806 ztratil rod Fürstenbergů svou suverenitu v knížectví Fürstenberg.  Stavovská práva rodu k Bádensku jsou upravena smlouvou ze 14. května 1825, k Württembersku královskou deklarací ze dne 23. června 1839.

Rodokmen - vybrané osoby.

A1. Kryštof I. († 1559)

Knížecí rod dnes.

V současné době je hlavou rodu kníže Heinrich Maxmilian Egon Karl (*17. července 1950), ženatý od roku 1976 s princeznou Maximilianou von Windisch-Grätz (*16. listopadu 1952), se kterou má dva syny, Christiana Joachima Maxmiliana Egona (*22. listopadu 1977) a Antona Huga Egona (*14. června 1985).

Linie Weitra.

Rakouská linie lankrabat z Weitry pokračuje bratrem knížete Heinricha. Tím je Johannes Joseph (* 15.4.1958), princ a lankrabě zu Fürstenberg, který zdědil lankrabství Weitra s panstvími Weitra, Reinpolz a Wasen po adopci jeho prastrýcem, knížetem a lankrabětem Karlem Egonem V. (*6.5.1891 +23.9.1973). Lankrabě z Weitry má tři syny – Vincence (* 16.3.1985), Ludwiga (* 28.12.1997) a Johanna (* 30.4.1999). Jeho manželka není šlechtického původu.

1. polovina 20. století.

Dle "Schematismu velkostatků v království Českém" (Ignaz TITTEL, 1906) patřil knížatům z Fürstenbergu v Čechách pozemkový majetek o velikosti 40 089 ha, z toho 80% lesů. Podobně jako řada dalších šlechtických rodů, tak i knížata Fürstenbergové byli postiženi pozemkovou reformou ve 20. letech 20. století. V této době začal kníže Maximilian Egon II. (13.10.1863 zámek Lány – 11.8.1941 Heiligenberg) statky v Čechách rozprodávat a roku 1929 státu postoupil hrad Křivoklát a už v roce 1921 zámek v Lánech (ten se pak stal letním sídlem prezidenta). Těžiště rodu se tak definitivně přesunulo do Německa, kde kníže vlastnil majorátní panství Donaueschingen a do Rakouska, kde centrem jeho majetku byla Weitra, a to od roku 1932, kdy vymřela lankraběcí větev Fürstenbergů. Posledním Fürstenbergem, který se narodil v Čechách, byl Joachim Egon (28.6.1923 zámek Dřevíč – 9.7.2002 Donaueschingen). Jeho syn Heinrich (*1950) je nynější hlavou rodu.

Rodový erb.

V erbu mají Fürstenbergové štít s červenou orlicí ve zlatém poli (Fürstenberg), na něm středový štítek čtvrcený, v 1. a 3. poli stříbrný církevní prapor na červeném poli (Werdenberg), ve 2. a 4. poli do rohu posunuté břevno vpravo křížem ve stříbře (Heiligenberg). Lem štítu stříbrný s modrými dvojobláčky (Blumeneck).

Fürstenbergové jsou bývalý knížecí panovnický rod odvozující své jméno od Fürstenbergu v Bádensku. Rod v minulosti vlastnil i statky na území Českého království a patřil také k nejvyšší české světské i duchovní aristokracii. Do českého průmyslu výrazně zasáhl výrobou železné litiny a piva. Dnešní potomci rodu vlastní statky a zámky v Rakousku a Německu.


Život.

Vojenský pilot.

Frank De Winne roku 1984 ukončil Královskou vojenskou akademii v Bruselu. Poté sloužil v belgickém vojenském letectvu, dosáhl kvalifikace zkušebního pilota. Nálet na různých typech letadel má 2300 hodin.

Kosmonaut.

Už roku 1991 byl jedním z pěti belgických finalistů druhého výběru ESA. Tehdy za Belgii mezi evropské astronauty postoupila Marianne Merchezová. De Winne se astronautem oddílu ESA stal až v lednu 2000.

První let.

V srpnu 2001 zahájil výcvik v ruském Středisku přípravy kosmonautů. V listopadu téhož roku byl začleněn do posádky 4. návštěvní expedice (EP 4) na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Posádka ve složení: velitel Sergej Zaljotin, palubní inženýr 1 Frank De Winne a palubní inženýr 2 Jurij Lončakov neprodleně zahájila přípravu. Vlastní dohoda o letu belgického kosmonauta (program Odissea) byla podepsána až 18. dubna 2002.  Do vesmíru odstartovali z kosmodromu Bajkonur 30. října 2002 v Sojuzu TMA-1. Hlavním úkolem letu byla záměna lodi Sojuz, sloužící jako záchranná loď ISS. Po týdenním pobytu na ISS se trojice 10. listopadu 2002 vrátila na Zem na palubě Sojuzu TM-34 po 10 dnech, 20 hodinách a 52 minutách letu.  V srpnu 2006 byl určen náhradníkem Léopolda Eyhartse (Expedice 16, start STS-122, přistání STS-123). Let Eyhardse proběhl v únoru – březnu 2008.

Druhý let.

V srpnu 2007 byl zařazen do Expedice 20, přičemž v červenci 2008 byl jmenován velitelem Expedice 21.  Dne 27. května 2009 odstartoval z kosmodromu Bajkonur v kosmické lodi Sojuz TMA-15. Spolu s ním byli na palubě ruský kosmonaut Roman Romaněnko – velitel lodi a Robert Thirsk z Kanadské kosmické agentury (CSA). Cílem letu byla Mezinárodní vesmírná stanice (ISS) u které Sojuz přistál 29. května 2009. Posádka Sojuzu TMA-15 rozšířila počet kosmonautů ISS na 6, De Winne v dlouhodobé posádce Expedice 20 zaujal pozici palubního inženýra.. Od 11. října 2009 přešel do Expedice 21 jako první evropský velitel ISS. Dne 1. prosince 2009 v Sojuzu TMA-15 přistál na Zemi po 187 dnech, 20 hodinách a 41 minutách letu a mise i pro De Winneho úspěšně skončila.  Frank De Winne je ženatý, má tři děti.

Frank De Winne (* 25. dubna 1961 v Gentu v Belgii) je od ledna 2000 belgický astronaut, člen oddílu astronautů ESA. Roku 2002 vzlétl na palubě ruské kosmické lodi Sojuz TMA-1 k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) na týdenní návštěvu. V roce 2009 se stal členem dlouhodobé posádky ISS (Expedice 20 a 21).


Kariéra.

Narodil se v Spoltore v provincii Pescara, poprvé se k cyklistice dostal ve čtyřech letech, když ho rodiče vzali na závody, kterých se účastnil jeho nejstarší bratr Aldo. Také on si přál závodit a tak mu roku 1984 otec koupil starší kolo a Danilo vyhrál hned první závody, kterých se zúčastnil. Začal ho trénovat Licio Del Gallo, který objevil a trénoval Christiana Leoneho, Ruggera Marzoliho nebo Donata Giulianiho. Danilo tu vydržel po celou dobu své juniorské dráhy. V roce 1998 v barvách benátského týmu Record Cucine Caneva získává řadu úspěchů v amatérském pelotonu. Stal se mistrem Itálie a vyhrál Giro d'Italia baby, určené amatérským cyklistům. Na podzim získal bronz na mistrovství světa do 23 let (za dalšími později úspěšnými profesionály Ivanem Bassem a Rinaldem Nocentinim) a dostal nabídku profesionálního angažmá.  V roce 1999 získal první cenný skalp, když zvítězil v jedné etapě závodu Giro d'Abruzzo, a celou řadu dalších kvalitních umístění, např. druhá místa v konečném pořadí Giro di Lombardia a jedno druhé místo v etapě Gira d'Italia. V roce 2000 poprvé vyhrál jednu etapu Giru a především zaznamenal celkové vítězství na Giro di Lombardia. V roce 2002 přestoupil do předního týmu Saeco a i tam dostával hodně příležitostí. Znovu patřil mezi nejaktivnější, ale vítězství mu unikala. Mezi výjimky patřil jeden etapový primát na Vueltě 2002.  Ke zlomu v jeho kariéře došlo až přestupem do týmu Liquigas-Bianchi. Na jaře 2005 získal vítězství v Amstel Gold Race, ve Valonském šípu a v celkovém pořadí etapového závodu Kolem Baskicka. Na Giru pak zvítězil ve dvou etapách, několik dní strávil v růžovém trikotu vedoucího jezdce a v celkové klasifikaci mu nakonec patřilo čtvrtém místo. Všechny tyto výsledky mu pomohly také k vítězství v celoročním hodnocení seriálu UCI ProTour.  Na tyto úspěchy v následujícím roce nedokázal navázat. Tour de France nedokončil kvůli infekci prostaty a na Vueltě zaznamenal jen jedno vítězství v první horské etapě.

Vítězství na Giro d'Italia 2007 a první doping.

Na vrchol se vrátil v roce 2007, kdy vyhrál závod z Milána do Turína a hlavně jarní klasiku Liége-Bastogne-Liége. Na Giru d'Italia byl první ve dvou etapách, celkem 13 dní vedl celkové pořadí a stal se celkovým vítězem, když porazil o necelé dvě minuty Andyho Schlecka. "„Jel jsem chytře, ani jednou jsem se nedostal do úzkých. Je potřeba dospět do určitého věku a naučit se prohrávat. Velké porážky vás hodně naučí,“" řekl po vítězství. Hned poté se ale stal terčem prvních vážných dopingových podezření, kvůli kterým vzdal i účast na mistrovství světa, byl vyškrtnut z průběžného prvního místa UCI ProTour a v zimní přestávce si odpykal první tříměsíční trest za účast v tzv. aféře Oil for Drugs, spojené se jménem lékaře Carla Santuccioneho.

Dvouletý trest v roce 2009 a další kariéra.

Po přestupu do stáje LPR Brakes-Ballan se Di Luca znovu propadl ve výsledcích. Výjimkou bylo Giro d'Italia v roce 2009, které dokončil na druhém místě a kde vyhrál bodovací soutěž, ale na konci června 2009 bylo oznámeno, že v Di Lucových dopingových vzorcích byly nalezeny stopy varianty EPO zvané CERA. Jeho výsledky byly anulovány a Di Luca v únoru 2010 obdržel dvouletý zákaz činnosti (do června 2011). Trest mu byl ale v říjnu 2010 zkrácen na devět měsíců, což ve skutečnosti znamenalo, že se mohl okamžitě vrátit do závodů.  Zaznamenal už ale jen drobnější úspěchy. V roce 2013 získal jeho nový tým Vini Fantini-Selle Italia divokou kartu k účasti na Giru d'Italia. V jeho průběhu ale Mezinárodní cyklistická unie oznámila pozitivní nález při jeho mimosoutěžním odběru v dubnu 2013, Di Luca musel ze závodu odstoupit a jeho angažmá ve stáji Vini Fantini skončilo. Šéf stáje Luca Scinto ho příkře odsoudil:" „Je to blázen. Idiot a kretén, co by se měl nechat vyšetřit, protože je nemocný a potřebuje pomoct. K tomu není co více říci. Dali jsme mu druhou šanci a věřili mu také sponzoři, ale on to vrátí takhle.“"  5. prosince 2013 oznámil Italský olympijský výbor, že za třetí dopingový prohřešek byl Di Luca potrestán doživotním zákazem činnosti.

Danilo Di Luca (* 2. leden 1976, Spoltore) je italský profesionální silniční cyklista, vítěz Giro d'Italia 2007 a vítěz UCI ProTour z roku 2005. Několikrát se provinil proti dopingovým pravidlům, až byl v roce 2013 potrestán doživotním zákazem činnosti.


History.

Super Proton Synchrotron byl navržen týmem pod vedením Johna Adamse, generálního ředitele organizace, později byl znám jako Laboratoř II. Původně byl navržen pro energie 300 GeV, nakonec byl urychlovač postaven skutečně na energie 400 GeV. Provozní energie byla dosažena v den oficiálního uvedení do provozu 17. června 1976. Nicméně v té době byla tato energie již překročena ve Fermilabu, který dosáhl energie 500 GeV 14. května 1976.  SPS byl používán k urychlování protonů a antiprotonů, elektronů a pozitronů (jako injektor pro Velký elektron–pozitronový urychlovač (LEP)), a těžkých iontů.  Od roku 1981 do roku 1984 byl Super Proton Synchrotron provozován jako hadronový (přesněji řečeno proton–antiprotonový) urychlovač (jako takový byl nazýván Sp,p,S). Na urychlovači běžely experimenty UA1 a UA2, které vyústily v objev W a Z bosonů. Tyto objevy a nová technika pro chlazení částic vedla k udělení Nobelovy ceny Carlo Rubbiovi a Simonu van der Meerovi v roce 1984.

Aktuální operace.

SPS je nyní používán jako finální injektor pro vysoce intenzivní paprsky protonů na Velkém hadronovém urychlovači (LHC), který začal předběžné operace 10. září 2008. Super Proton Synchrotron urychluje protony pro LHC z 26 GeV na 450 GeV. LHC je pak urychluje na několik teraelektronvoltů (TeV).  Tím, že urychlovač stále funguje jako injektor je umožněno pokračování výzkumného programu, kde je Super Proton Synchrotron použit k přípravě 400 GeV paprsků protonů pro početné aktivní experimenty s pevnými cíli, zejména COMPASS, NA61/SHINE a NA62. Urychlovač je také používán CNGS experimentem k produkci neutrinových toků, které jsou následně detekovány v Laboratori Nazionali del Gran Sasso v Itálii vzdálené od Super Proton Synchrotronu 730 km.  Super Proton Synchrotron sloužil jako testovací objekt pro nové koncepty ve fyzice urychlovačů. V roce 1999 sloužil jako observatoř pro efekt elektronového oblaku. V roce 2004 byly na urychlovači prováděny pokusy se zrušením škodlivých účinků srážek paprsků (jako těch v LHC).

Hlavní objevy.

Hlavní vědecké objevy provedené na experimentech, které byly umístěny na Super Proton Synchrotronu patří následující.

Vylepšení pro High Luminosity LHC.

Velký hadronový urychlovač bude vyžadovat vylepšení, které podstatně zvýší jeho luminositu, někdy ve 20. letech 21. století. To bude vyžadovat vylepšení celého řetězce injektorů včetně Super Proton Synchrotronu. SPS bude muset být schopen zvládnout mnohem vyšší intenzitu paprsku. Jedno zlepšení v minulosti již proběhlo, tehdy byla zvýšena maximální energie na 1 TeV. Nicméně extrakce energie bude udržovat nadále na 450 GeV, zatímco ostatní systémy budou inovovány. Urychlovací systém bude upraven tak, aby zvládnul vyšší napětí potřebné k urychlení vyšší intenzity paprsku. Paprsek dumpingového systému bude také vylepšen, takže bude moci přijmout vyšší intenzitu paprsku, aniž by utrpěl vážné škody.

Super Proton Synchrotron (SPS) je urychlovač částic synchrotronového typu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum. Je umístěn v kruhovém tunelu, který má 6,9 kilometrů (4,3 mi) v obvodu a nachází se na hranici Francie a Švýcarska poblíž Ženevy.


Vydání.

Hra má být vydána ve třech fázích, S1 (Stage 1), S2, a S3. Každá fáze bude obsahovat různá vylepšení, jako jsou fyzikální model, grafika a zvuk. Ti, kteří vlastní jednu z fází hry, mají samozřejmě přístup i k funkcím předchozích fází a demo serverům.  Plně fungující oficiální Alpha verze LFS S2 byla vydána 24. června 2005. I přes to, že se jedná o verzi Alpha, jsou do hry vkládány nové věci namísto vylepšování těch stávajících.  Poslední verze (0.6K) byla vydána 19. prosince 2015.

Simulace.

Fyzikální engine hry simuluje pneumatiky, různé druhy zavěšení, aerodynamiku, hnací ústrojí, několik typů převodovky, přehřívání spojky a poškození zavěšení kol, karoserie a částečně i motoru. Některé z hlavních rysů matematického modelu pneumatiky (který není založen na Pacejkově formuli) vytvořeného Scawenem Robertsem jsou: každá pneumatika je rozdělena do 48 částí (16 částí po obvodu a 3 části po šířce pneumatiky), dynamické opotřebení, prach/bláto na povrchu, probrzděné plochy, viditelná deformace pneumatiky.

Hratelnost.

Hra podporuje řízení pomocí volantu, myši, klávesnice, joysticku nebo gamepadu. LFS je mezi simulátory výjimečné v tom, že nabízí řízení myší, což je dobré pro ty závodníky, kteří nevlastní volant, ale chtějí mít jemnější ovládání, než s použitím klávesnice.  Závody mohou být nastaveny od jednoho až po stovky kol, nebo mohou být nastaveny na určitý časový úsek, jak je často zvykem u vytrvalostních závodů. V LFS je také podpora pit stopů, kde si lze doplnit palivo, vyměnit pneumatiky, nebo opravit poškození vozu. Během závodu online jsou také možné výměny jezdců při závodě. Omezení rychlosti v boxech na 80 km/h (50 mph) a za jeho porušení jsou udělovány stejné tresty jako v reálném motorsportu. To zahrnuje trest projetí boxovou uličkou, stop&go, nebo časová penalizace. Startovní rošt mohou být seřazeny náhodně, podle pořadí v předchozím závodě, nebo podle časů po kvalifikaci před závodem.  Tréninkový mód je zde uveden jako závodnická škola, která by měla pomoci novým jezdcům seznámit se se základními řidičskými schopnostmi a charakteristikou ovládání každého typu vozu. Lekce obsahují takové subjekty jako např. jízdu zatáčkou nebo ovládání brzdy a plynu. Abyste těmito lekcemi prošli, musí být splněny za určitý čas bez toho, aniž byste se dotkli nějaké překážky nebo jiných vozů. Splnění lekcí nemá vliv na odemykání nových vozů, všechny jsou dostupné již od začátku.

Auta.

Verze S2 obsahuje 20 vozů, od klasických silničních automobilů až po vozy vyžadující více zkušeností. Rozsah výkonů vozů je celkem veliký, začíná někde kolem 100 koní (70 kW) a u nejvýkonnějších aut se výkon pohybuje okolo 700 k (500 kW). Vybírat můžete z fiktivních sportovních vozů, grand-tourerů (GT) příbuzným DTM a dřívějším JGTC vozům, nebo ze silničních hatchbacků s poháněnou přední nápravou. I když LFS obsahuje převážně vymyšlená auta, má také čtyři oficiálně licencované vozy:

Tratě.

LFS má sedm fiktivních oblastí s tratěmi, zahrnující i jednu volně inspirovanou na východní části Londýna, jednu založenou na prostředí Jamajky a jednu poblíž oblasti Kyoto v Japonsku. Každá trať má několik odlišných konfigurací a každá konfigurace může být zajeta i opačným směrem. LFS má také jeden reálný okruh, a to britský Rockingham Motor Speedway.  Celkem hra nabízí 73 konfigurací zahrnujících i tři rallycrossové tratě. Navíc si mohou uživatelé vytvořit vlastní autokrosové dráhy (layouty) za použití kuželů a jiných objektů pomocí editoru autokrosu (SHIFT+U); dvě oblasti s parkovištěm jsou na tvorbu takovýchto layoutů ideální.

Intel Racing Tour a V1 Championship.

LFS se zúčastnilo poháru Intel Racing Tour, soutěže pořádané v Německu v roce 2007 spolu s novým BMW Z4 jako hlavní cenou pro vítěze. Díky Intel Racing Tour byl do hry zařazen i monopost BMW Sauber F1.  LFS je také spojen s pohárem V1 Championship, který byl spuštěn v roce 2008 a byl vysílán v televizi ve Velké Británii. V1 Championship je soutěž pořádaná společností s názvem V1 Championship Limited, jejíž cíl je nalézt nové britské závodní talenty. LFS je použito jako část výběru jezdců spolu s psychologickými a psychickými testy ještě před testováním v opravdových vozech. Pokud je uchazeč úspěšný ve V1 Championshipu, získá místo v závodním týmu a může mu začít kariéra v motorsportu.  Díky této spolupráci s V1 Championshipem LFS získalo licenci na vůz Formula BMW. Scawen Roberts byl pozván na testovací den v opravdovém voze poskytnutém společností Fortec Motorsport.

Leipzig Games Convention 2008 a VW Scirocco.

LFS bylo ve spolupráci s Turtle Entertainment a Volkswagenem využito, aby v roce 2008 odhalilo nový Scirocco v Leipzig Games Convention. Cena pro vítěze této soutěže, které se LFS účastnilo, byl opravdový vůz Scirocco. Podrobnosti o přidání tohoto vozu do veřejné verze LFS nejsou prozatím známy.

LFS World.

LFS je spojeno s webem LFSWorld.net, obsáhlým webem se statistikami a databází unikátní online podporou skinů. Online statistiky každého závodníka jsou aktualizovány a obsahují mimo jiné i nejrychlejší zajetá kola, počte kol, ujetou vzdálenost, počet spáleného paliva. Ostatní uživatelé tyto statistiky samozřejmě mohou vidět i u všech ostatních hráčů. Na webu je také databáze závodních týmů. Navíc je zde seznam oficiálních světových rekordů v čase za kolo, kam mohou závodníci nahrát jejich „hotlapy“ nebo zhlédnout záznamy ostatních. Uživatelé také mohou nahrát na web své vlastní skiny, které jsou poté automaticky stahovány do hry ostatním hráčům.

Kritika.

LFS je často kritizováno, že není otevřeno vůči modům aut a tratí. Diskuse o tvorbě modů a jejich vydávání není na oficiálním fóru povoleno. Časté je také obdržení neoprávněného banu ihned po vstupu na servery.

Recenze a ocenění.

V recenzi Live for Speed S1 z roku 2003 na PC Gameworld (autor Walter Hurdle) byla hra zhodnocena 89 % a v recenzi byla uvedena jako „"Velmi vydařená simulace, která nabízí zábavu a velkou úroveň reálnosti.“"  Recenze LFS S1 časopisu "Pelit" z roku 2004 (autorMika Äärilä) dosáhla hodnocení 92/100 a bylo v ní řečeno ""Luxusní auta a vytříbená simulace. Absolutní špička."" (volně přeloženo z finštiny, poté z angličtiny)  COMPUTEAM Race Authority uvádí, že Live for Speed je ""nejpokročilejší dostupný automobilový závodní simulátor.""  V roce 2005 časopis "AutoSimSport" udělil LFS ocenění "Nejlepší simulace" a čtenáři webu Blackhole Motorsports hlasovali pro ocenění LFS těmito následujícími cenami:

Live for Speed (též LFS) je online závodní simulátor vyvíjený pouze tříčlenným týmem (Scawen Roberts, Eric Bailey, a Victor van Vlaardingen). Hlavním účelem hry je poskytnout realistický závodní zážitek při online multiplayeru a single playerové závody proti AI (Artificial Intelligence) vozům. Závodníci také mohou vytvářet své osobní rekordy v režimu Měřená kola.


Životopis.

Narodil se jako nemanželský syn italského krále Pipina, o jeho matce se nedochovaly žádné zprávy. Král Pipin měl z manželství s údajnou Bertou pět dcer, ale žádného syna.  Náhlá smrt krále Pipina roku 810 i jeho staršího bratra Karla o více než rok později, připravila císaře Karla Velikého o dva budoucí nástupce a potenciální vladaře. Jeho jediným dospělým potomkem zůstal Ludvík Pobožný. Přesto se roku 812 císař rozhodl k předání Italského království do moci Bernarda, kterého v létě roku 813 oficiálně dosadil za italského krále, avšak bez řádné, byť formální, volby magnátů. Na místo rádce tohoto mladistvého krále z rodu Karlovců určil Karel Veliký zkušeného politika, vojáka a svého nevlastního bratrance Walu, který se však záhy po nástupu Ludvíka Pobožného stal jeho stoupencem  Nový král (resp. jeho regent Wala) se musel potýkat s novou nebezpečnou situací v Itálii, kdy se Byzanc z italského území stáhla a Arabové obsadili Sicílii, odkud podnikali pirátské nájezdy na sever poloostrova.  Po smrti Karla Velikého roku 814 se vlády ve Franské říši ujal jeho jediný přeživší syn Ludvík. Bezproblémové vztahy s italským králem Bernardem ukončilo vydání "Ordinatio imperii" v červenci roku 817, v němž císař Ludvík Pobožný formou zákona upravil nástupnictví v říši po smrti své osoby. Dědici byli výhradně jeho tři synové Lothar, Pipin a Ludvík. Údajnou zásluhu na tomto odsunutí z pozice italského krále měla manželka císaře Ludvíka Pobožného Ermengarda (Irmgarda) († říjen 818).  Bernard reagoval v prosinci 817 tažením na sever, zřejmě povzbuzen svými příznivci a ve snaze vydobýt si silou své údajné právo na italskou korunu, ale císař pohotově přeskupil svá vojska, a tak se Bernard pokusil vyjednávat. Vydal se za císařem do Chalon-sur-Saône v Burgundsku, ovšem gesto pokory nebylo vyslyšeno. Císař jej nechal zatknout, odvést do Cách, kde byl následujícího roku 818 odsouzen k smrti. Tento trest mu jeho císařský strýc 15. dubna změnil na doživotní žalář, ovšem nechal jej oslepit. To bylo provedeno takovým způsobem, že Bernard na následky násilného oslepení za dva dny zemřel.  Jeho potomkem z manželství s Kuningutou byl Pepin, hrabě z Vermandois a zakladatel vedlejší větvě Karlovců zvané Herbertovci po jeho synovi Herbertovi. Tento rod si udržel značný vliv ve Francouzském království až do svého vymření koncem 11. století.

Bernard či Bernhard (797 Pikardie – 17. dubna 818 Cáchy) byl nemanželským synem Pipina Italského a vnukem císaře Svaté říše římské Karla Velikého. V Italském království panoval od roku 813 do roku 817.


Antarktický ledový příkrov.

Antarktický ledový příkrov je největší samostatná masa ledu na Zemi. Pokrývá plochu o velikosti téměř 14 milionů km2 a obsahuje 30 milionů km3 ledu. V ledových příkrovech je zadržováno kolo 90 % sladké vody z celého zemského povrchu. Pokud by roztály, mořská hladina by stoupla o 58 metrů. Trend celokontinentální průměrné teploty povrchu Antarktidy je pozitivní a výrazný s hodnotou > 0,05 °C/desetiletí od roku 1957.  Transantarktické pohoří rozděluje Antarktický ledový příkrov na dvě nerovnoměrné části. Menší Západoantarktický ledový příkrov a Východoantarktický ledový příkrov. Východní antarktický příkrov zaujímá hlavní část pevniny, ale dno Západního ledového příkrovu je více než 2 500 metrů pod hladinou moře. Bylo by mořským dnem v případě, že by tam nebyl ledový příkrov. Západní ledový příkrov je klasifikován jako příkrov na mořské bázi, což znamená, že jeho dno leží pod hladinou moře a jeho okraje vtékají do plovoucích ledových šelfů. Západní ledový příkrov je ohraničen Rossovým ledovým šelfem, šelfem Ronne a ledovcovými splazy, odkud odtéká voda do Amundsenova moře.

Grónský ledový příkrov.

Grónský ledový příkrov zabírá okolo 82 % povrchu Grónska a pokud by roztál, hladina moře se zvedne o 7,2 metrů. Odhadované změny v množství Grónského ledového příkrovu naznačují, že taje rychlostí asi 239 krychlových kilometrů ročně. Tato měření pochází ze satelitu NASA s označením Gravity Recovery and Climate Experiment (GRACE), který byl spuštěn v roce 2002, jak uvedla stanice BBC v srpnu 2006.

Dynamika ledového příkrovu.

Pohyb ledu závisí hlavně na toku ledovců směrem k moři, jejichž aktivita je určována celou řadou procesů. Jejich pohyby jsou výsledkem cyklických zrychlení proložených delšími obdobími neaktivity, jak v hodinovém, tak ve stoletém měřítku.

Předpovídané důsledky globálního oteplování.

Ledové příkrovy Grónska a pravděpodobně i Antarktidy v poslední době ztrácí na objemu, protože ztráty způsobené táním a zrychlením toku ledovců a ledových proudů jsou vyšší než kumulace sněhu. Podle Mezivládního panelu pro změny klimatu (Intergovernmental Panel on Climate Change – IPCC) úbytek hmotnosti ledových příkrovů na Antarktidě a v Grónsku se mezi lety 1993 a 2003 podílel na vzestupu hladiny moře o 0,21 ± 0,35 a 0,21 ± 0,07 mm/rok.  IPCC odhaduje, že ztráta objemu ledu kvůli zmenšování Grónského ledového příkrovu bude i nadále rychlejší než přibývání sněhu. Budoucí přírůstek sněhu na Antarktickém ledovém příkrovu byl v jeho zprávě Fyzikální základy z r. 2013 odhadován jako rychlejší než ztráty způsobené táním. Nicméně, slovy IPCC: "„Dynamické procesy související s tokem ledu nejsou v současných modelech zahrnuty, ale nedávná pozorování naznačují, že tyto procesy by mohly zvýšit zranitelnost ledových příkrovů vůči oteplování, což by mělo za následek vzestup hladiny moře. Porozumění těmto procesům je omezené a o jejich významnosti nepanuje žádná shoda.“" Proto je zapotřebí více výzkumů, které by zlepšily spolehlivost předpovědí reagování ledových příkrovů na globální oteplování.  Účinky na ledové útvary zvyšující se teplota urychlí. Když se led rozpouští, méně slunečního světla se odrazí zpět do vesmíru a více ho absorbuje oceánská voda, což způsobí další zvyšování teploty. Tento systém pozitivní zpětné vazby založený na albedu se v určitém bodě v budoucnu může stát nezávislý na klimatických změnách, což způsobí obrovské ztráty ledu v ledovcích.

Ledový příkrov je ledová masa, která pokrývá terén a je větší než 50 000 km2. Alternativní český název je ledový štít (lze se setkat i s názvem „kontinentální ledovec“). Jediné současné ledové příkrovy se nachází v Antarktidě a Grónsku. V poslední době ledové, při posledním glaciálním maximu pokryl ledový příkrov Laurentide velkou část Severní Ameriky, Weichselian severní Evropu a Patagonský ledový příkrov jih Jižní Ameriky.


Životopis.

Patřila k vysoce urozené a movité franské rodině. Její otec Charibert byl hrabětem z Laonu, jeho matka, po které získala Bertrada křestní jméno, patřila k zakladatelům kláštera Prüm, který se po dlouhou dobu stal rodovým majetkem karolínské dynastie. Sestra její babičky, Plectruda, byla manželkou Pipina Prostředního a zároveň macechou Karla Martela. Patřili ke genealogicky označovanému rodu Hugobertinů a svazkem s tímto rodem získal Pipin mocnější spojenectví a vazby na rody v Austrasii.  Sňatek Bertrady a Pipina se patrně konal roku 744, i když některé prameny uvádějí rok 740. Z tohoto svazku vzešlo několik dětí, nejvýznamnější byl nejstarší syn zvaný později Karel Veliký. Podílníkem na vládě se v prvních letech po smrti Pipina Krátkého stal i druhý syn Karloman, který však roku 771 náhle zemřel. Podle historických tvrzení neměl Pipin po dobu jejich manželství vztah s jinou ženou, nevydržoval si konkubíny a neměl nemanželské děti. Avšak pro blízké příbuzenství byl sňatek legalizován až roku 749. Podle některých tvrzení měl být manželem "starší" Berty (zakladatelky kláštera v Prümu) Martin z Laonu (či také Martin "Heristal"), jehož bratrem měl údajně být Pipin II. Prostřední, což by znamenalo, že Pipin Krátký a Bertrada byli k sobě vlastníci, tedy (vzdálený) bratranec a (vzdálená) sestřenice z druhé generace. Měli tedy společné předky - Ansegisela a svatou Beggu. Svého manžela Pipina podporovala v jeho politických i vojenských krocích a společně s ním byla roku 751 v Soissons pomazána na královnu. Její manžel Pipin, do té doby mocný královský správce - majordomus, ve spolupráci s papežem Štěpánem III. odstranil do kláštera posledního žijícího merovejského krále Childericha III. a sám se chopil franského trůnu. Podruhé proběhla korunovace krále a královny 28. června roku 754 v bazilice Saint-Denis od téhož papeže, který nutně potřeboval zasáhnout proti Langobardům, kteří Itálii ovládali. Král Pipin následujícího roku skutečně napadl Langobardské království a na této výpravě ho Bertrada doprovázela.  Agilní královna se účastnila i dalších válečných taženích svého manžela a to přinejmenším při konfliktu s Bretonci a při vpádu do Akvitánie odbojného vévody Waiofara (767 a 768) a při výpravě do Septimánie.  Po Pipinově smrti v září 768 se rozhodla aktivně zapojit do franské politiky a snažila se svým vlivem působit na oba syny, aby mezi nimi zabránila zbytečným konfliktům. I tak se například stalo, že během vojenské kampaně proti Akvitánii, kterou měli společně řešit oba bratři, se Karloman odmítl ke Karlovi připojit. Ten i tak dosáhl nad Akvitánci konečného vítězství a tuto zemi pevně připojil k Franské říši. Dalším politickým tahem matky královny byla sňatková politika s Langobardským královstvím. Po jednání s králem Desideriem se uskutečnil sňatek s jeho jménem neznámou dcerou a jejím synem Karlem. Ten se tomuto rozhodnutí podřídil a tímto sňatkem vznikla příbuzenská koalice mezi Franským a Langobardským královstvím a také Bavorským vévodstvím, které bylo sice formálně podřízeno Frankům, ale v podstatě si její vévoda Tasisilo III. uskutečňoval samostatnou politiku a to poměrně úspěšně, navíc byl i v blízkém příbuzenském svazku z karolínským rodem i Desideriem. Tento stav věcí se pramálo líbil papeži Štěpánu III., který podotýkal v listu zaslanému mladému králi Karlovi, že je již tento ženat (z Himiltrudou, kterou zapudil). Ovšem Karlův sňatek z Himiltrudou je sporný, kronikáři je tradičně jmenována jako konkubína, ovšem na druhou stranu mohlo jít o jistou formu necírkevního svazku na základě germánských tradic.  Úmrtím mladšího krále Karlomana dne 4. prosince roku 771 vzaly snahy královny-matky za své. Karel, již jako jediný vládce říše, langobardskou manželku poslal zpět za Alpy a o tři roky později si království jejího otce podmanil. Bertrude ustoupila po Karlomanově smrti z veřejného života, ovšem i nadále se u Karla těšila velké úctě.  Zemřela 12. července 783 a byla pohřbena v bazilice Saint-Denis vedle svého muže Pipina.

Rodina.

Z manželského svazku s králem Pipinem vzešli tito potomci:

Bertrada v chansons de geste.

Z konce 13. století pochází francouzský epos, tzv. "chansons de geste" Berta s velkýma nohama, který líčí příběh krále Pipina a Berty Uherské, která trpěla vadou nohy (nohou) a stala se obětí dvorských intrik, díky čemuž se Pipin oženil s nepravou ženou, která se za Bertu vydávala. Pipin však po čase podvod odhalil, se skutečnou Bertou se sešel a pojal ji za manželku.

Bertrada z Laonu (720/727 - 12. července 783 Choisy-au-Bac) byla franskou královnou, manželkou Pipina III. Krátkého a matkou císaře Karla Velikého.


Život.

Narodil se okolo roku 1374 jako druhé nemanželské dítě Jana z Gentu a jeho milenky Kateřiny Swynfordové. Jeho rodištěm bylo Anjou, anglická država ve Francii. Jako nemanželské dítě byl předurčen k církevní kariéře. Roku 1396 po sňatku Jana z Gentu s Kateřinou Swynfordovou byl prohlášen se svými sourozenci za právoplatné dědice, to vše stvrdil papež svou bulou. Roku 1398 byl vysvěcen na kněze, a téhož roku se stal biskupem z Lincolnu. Když jeho nevlastní bratr sesadil z trůnu krále Richarda II. a usedl na trůn jako král Jindřich IV., učinil roku 1403 biskupa Beauforta lordem kancléřem. Beaufort z pozice o rok později odstoupil a byl jmenován biskupem ve Winchesteru.  Mezi lety 1411–1413 byl biskup z Winchesteru kvůli spojení s princem Waleským v nemilosti u krále Jindřicha IV. Když roku 1413 Jindřich IV. zemřel, na trůn usedl Jindřich V., biskup z Winchesteru opět zastával pozici lorda kancléře. Nicméně roku 1417 odstoupil, poté, co mu byl papežem Martinem V. nabídnut kardinálský klobouk. Kardinálem se nestal, díky zamítnutí této nabídky králem Jindřichem V. Král Jindřich V. zemřel v roce 1422 a na trůn nastoupil jeho dědic Jindřich VI. Biskup Beaufort se stal jeho regentem spolu se strýci krále. Roku 1424 se stal ještě jednou lordem kancléřem, ale o dva roky později byl nucen odstoupit kvůli sporům s královými strýci.  Roku 1426 mu konečně papež Martin V. udělil kardinálský titul. O rok později byl kardinál Beaufort vyzván papežem Martinem V., aby vedl čtvrtou křížovou výpravu proti kacířům do zemí království Českého – proti husitům. Beaufort směroval křižácké síly k městu Tachov, kde byly v bitvě u Tachova 4. srpna roku 1427 husity poraženy. Roku 1431 byl předsedou inkvizičního soudu, při kterém byla Johanka z Arku odsouzena k upálení na hranici.  Kardinál byl nadále velmi aktivní v politice a vždy se mu podařilo vymanit z osidel, které na něj chystali jeho odpůrci. Zemřel roku 1447 a je pochován v hrobce ve Winchesterské katedrále. Podle legendy na smrtelné posteli nabídl smrti celou pokladnici Anglie výměnou za delší život.

Jindřich Beaufort (anglicky "Henry Beaufort",1374, Hrad Beaufort, Anjou – 11. dubna 1447, Winchester) byl anglický kardinál a opakovaně lord kancléř. Byl dominantní osobou v anglické politice během prvních 40 let 15. století. Od roku 1435 do roku 1443 kontroloval vládu slabého anglického krále Jindřicha VI.


Pravidla.

Dva a dva hráči tvoří dvojici, jejímž cílem je zajmout všechny kameny protivníků. O tom jakým kamenem bude hráč hrát rozhoduje hod čtyřstěnnou kostkou (resp. kvádříkem protáhlého tvaru). Tah musí hráč provést i jestliže je to pro něj nevýhodné. Padne-li:  Pro tuto hru byly vytvořeny speciální podlouhlé kostky, takže padají pouze uvedené čtyři hodnoty. Při hře obyčejnou kostkou se při pádu jedničky nebo šestky hází znovu.  Každý z hráčů má pochopitelně sadu figur odlišné barvy - např. bílou, černou, červenou, zelenou atp.  Kámen, který vstoupí na pole obsazené soupeřovým kamenem, tento kámen zajme a odstraní z desky. Výjimka platí pro pěšáky, kteří smí zajmout jen pěšáka nebo loď, a pro lodě, které smí zajímat jen pěšáky. Potkají-li se lodě na čtyřech sousedních polích tvořících čtverec, loď, která se přisunula jako poslední, zajme tři zbývající (včetně spoluhráčovy). Když rádža vstoupí do cizího, zvlášť označeného pole, které představuje královský trůn, říká se, že tento trůn dobyl. Rádža, který dobyl trůn svého spojence, vyřadil tím spoluhráče z boje. Převezme velení i nad jeho armádou a pokračuje ve hře sám s oběma sadami kamenů. Ztráta rádži neznamená konec hry, hráč může pokračovat v boji se zbývajícími kameny. Když je zajat některý z rádžů jedné spojenecké dvojice a ta zajme rádžu nepřátelského, může soupeřům nabídnout výměnu. V případě dohody oba zajatí rádžové opět nastoupí na své trůny. Jsou-li obsazeny, tedy do některého z volných polí vedle trůnu.  Pěšák, který se probojuje až na pole opačné strany desky, kde stál před začátkem partie jezdec nebo slon, mění se v tuto figuru. Pěšec může být proměněn jen jestliže hráč v průběhu hry o některého z pěšců přišel. Jestli-že při vstupu na pole má hráč ještě všechny pěšce, proměnu uskuteční po ztrátě některého z pěšců.  Jestli-že některému z hráčů zbývá na desce již jen pěšák s lodí a všechny ostatní kameny ztratil, může proměnit pěšce v libovolnou figuru. Musí s ním však nejprve dojít na pole, kde na začátku hry stál rádža, slon, kůň nebo loď.  Vítězí hráč nebo spojenecká dvojice, které se podaří vyřadit ze hry oba soupeře.

Čaturanga či Čatrang je strategická desková hra pocházející z Indie. Podle mnoha šachových historiků je předchůdcem všech dnes hraných šachových her. Vynecháním kostky a úpravou pro dva hráče vznikla hra šatrandž, která pak prošla ještě dlouhým vývojem, než se z ní staly šachy v takové podobě, jak je známe dnes.


Multithreading.

Hlavní výhodou dvoujádrových procesorů je jejich schopnost zpracovávat více výpočetních vláken najednou. Umístěním dvou jader do jednoho pouzdra je pro některé aplikace možné dosáhnout až dvakrát většího výkonu než u stejně taktovaného Athlonu 64. Některé programy jsou ale psané pouze s jedním výpočetním vláknem a tak nemohou využívat výkonnostní potenciál druhého jádra. Naproti tomu programy kódující video a zvuk jsou schopny využít výkonnostní potenciál až na 100 %.

Výrobní náklady.

Jelikož Athlon 64 X2 obsahuje dvě jádra, počet tranzistorů se zdvojnásobil. Modely s 1 MB L2-Cache mají 232,2 milionů tranzistorů (jednojádrový Athlon 64 má pouze 114 milionů tranzistorů) a jsou proto i dvakrát větší. Taková velikost si vyžádala komplikovanější výrobní proces, který má za následek nižší počet funkčních procesorů na jednom waferu, což činí Athlon 64 X2 mnohem dražší. Takto poškozené čipy však lze prodávat jako jednojádrové (dnes často používané i u 4jádrových).

Jádra.

K8.

Specifikace Technologie a jména jader

Ostatní.

Některé typy, označené přídomkem EE - Energy Effecient, jsou upravené pro nižší spotřebu - do 65 W TDP. Všechny tyto procesory jsou vyráběny 90nm postupem a díky použité technologii nataženého křemíku (SSDOI- Strained Silicon Directly On Insulator) mají možnost dosáhnout vyšších frekvencí a menší spotřeby.  V lednu roku 2006 AMD přestalo vyrábět Athlon64 (X2) s 1 MB velkou L2-Cache, z důvodů vysokých nákladů na výrobu. Procesory s 1 MB L2-Cache jsou dostupné pouze jako Athlon 64 FX a v serverové řadě Opteronů.

Athlon X2.

AMD odstranilo v názvu "64". A upravilo napětí, TDP a frekvence. Pozdější verze postavená na jádru Kuma vychází z architektury K10.

Athlon 64 X2 je první vícejádrový procesor pro domácí využití od firmy AMD. Principiálně jsou to dvě spojená procesorová jádra v jednom pouzdře. Jádra jsou založena na E-řadě Athlonu 64, podle modelu obsahují 512 nebo 1024 kB L2-Cache na jádro a sdílí jeden dvoukanálový řadič paměti. Athlon X2 je schopen dekódovat SSE3 instrukce (kromě pár specifických pro architekturu Intel), takže může těžit z optimalizací, které předtím mohly využívat pouze procesory Intel. Toto vylepšení není unikátní pro X2, obsahují jej i nová jádra Athlonu 64 - Venice a San Diego.


Význam použití návrhového vzoru Prototype.

Použitím návrhového vzoru Prototype je možné přidávat a odebírat třídy za běhu klonováním, kdykoliv je potřeba. Je možné korigovat vnitřní data v závislosti na stavu programu. Je také možné specifikovat nové objekty, bez množení struktur tříd a dědičnosti. Třídy, které mají zacyklené reference na další objekty nemohou být klonovány. Využívá se i tzv. registr Prototypů (podobně jako registr Singletonů), kdy klonování obstarává registr a program se dotazuje registru. Jak bylo zmíněno, při klonování může být vyžadováno měnit některá data v závislosti na požadavcích programu. Pokud je taková potřeba očekávána, měla by třída implementovat také metody na práci s daty objektu – číst a přiřazovat hodnoty do atributů objektu.

Klonování.

Výhodou klonování je, že program může pracovat s daty a různě je upravovat bez obav, že to ovlivní další části programu. To se může hodit např. při vracení interního pole (či kontejneru).

Implementace.

Java.

Klonování v jazyku Java je řešeno pomocí metody “clone”. Metoda vždy vrací objekt typu “Object”. Pro metodu “clone” existují tři významná omezení:  Výsledek klonování by měl splňovat následující podmínky:  Potíž v implementaci návrhového vzoru Prototype v jazyce Java je, že pokud už třída existuje, nemusí být možné implementovat metody clone nebo deepClone. Speciálně metodu deepClone může být obtížné implementovat, pokud není možné deklarovat všechny objekty v třídě tak, aby implementovaly interface Serializable.  abstract class PrototypeFactory implements Cloneable { class PrototypeImpl extends PrototypeFactory { /** public class PrototypeExample {

PHP.

<?php class SubObject  class MyCloneable  $obj = new MyCloneable();  $obj->object1 = new SubObject(); $obj->object2 = new SubObject();  $obj2 = clone $obj; print("Original Object:\n"); print_r($obj);  print("Cloned Object:\n"); print_r($obj2);

Python.

import copy class Cookie: class CoconutCookie(Cookie): class CookieMachine: if __name__ == '__main__':

Empirická pravidla (rules of thumb).

Někdy se návrhové vzory překrývají – jsou případy, kdy Prototyp ani Abstraktní továrna nebude vhodné použít. Jindy zase doplňují jeden druhý: Abstraktní továrna může ukládat sadu Prototypů, ze kterých se klonuje a vracejí se objekty (GoF, p126). Abstraktní továrna, Stavitel a Prototyp mohou použít při implementaci Jedináčka (Singleton) (GoF, p81, 134). Abstraktní továrna je často implementována s Tovární metodou (vytváření přes dědičnost), ale mohou být také vytvořeny pomocí Prototypu (vytváření přes pověření). (GoF, p95)  Často začnou programátoři používat Tovární metodu (jednodušší, více přizpůsobitelná) a následně se vyvine v Abstraktní továrnu, Prototyp nebo Stavitele (pružnější, komplexnější) poté, co programátor zjistí, kde je potřeba více flexibility (GoF, p136).  Rozdíl mezi Prototypem a Tovární metodou je, že Prototyp nevyžaduje dědění tříd, vyžaduje ale úvodní inicializaci. Naopak Tovární metoda vyžaduje dědění tříd, nevyžaduje inicializaci (GoF, p116).  Z Prototypu může mít užitek i design, který hojně využívá vzory Strom a Dekorátor. (GoF, p126)  Pokud budete potřebovat zavolat metodu clone() na objektu, když budete chtít vytvořit další objekt při běhu, který je skutečnou kopií objektu, který klonujete. Skutečná kopie znamená, že všechny atributy nově vytvořeného objektu by měly být stejné, jako u původního. Pokud by byla třída vytvořena pomocí klíčového slova “new”, měl by objekt všechny hodnoty s výchozími hodnotami. Např. pokud navrhujete systém pro bankovní operace, budete chtít vytvořit kopii objektu, který udržuje informace o vašem účtu, provést na něm požadované operace a potom jím přepsat původní objekt. V tomto případě budete chtít použít metodu clone() místo “new”.

Návrhový vzor Prototype patří do rodiny tzv. creational design patterns (vytvářecí návrhové vzory). Používá se, když je vytváření instance třídy velmi časově náročné nebo nějak výrazně složité. Potom je výhodnější než náročně vytvářet mnoho instancí, vytvořit jednu a ostatní objekty z ní naklonovat. Může být také použit když jsou potřeba třídy, které se liší pouze v tom, jaké zpracování nabízejí.