Popis.

Jsou to několik cm dlouzí mnohoštětinatí kroužkovci, kteří stejně jako ostatní vláknonošci nemají v dospělosti trávicí soustavu. Tuk nasávají pomocí vláken, kterými vrůstají do kostí. Jeho zpracování ponechávají na symbiotických bakteriích.

Historie.

Stopy, které takto kostižerky zanechaly, byly dodatečně objeveny i na kostech některých prehistorických zvířat – nejen velryb, ale i mořských nelétavých ptáků z čeledi "Plotopteridae". Dosud však není jasné, zda kostižerky vznikly s prvními prakytovci ("Archaeoceti") před 45 miliony let, jak se domnívali jejich původní objevitelé Rouse a kol., nebo jestli se oddělily už během období křídy a byly tedy současníky dinosaurů.  Havajský výzkumník Craig Smith předpokládá, že více než polovina všech původních druhů tohoto rodu vyhynula, k čemuž došlo koncem 19. století v důsledku lovu velryb, který stavy velryb snížil až o 90 %.

Biologie.

Kostižerky žijí v mořích v hloubkách od 30 do 3000 metrů. Živí se tukem a kolagenem z velrybích kostí, ale byly nalezeny i na rybích kostech. Protože nemají trávicí soustavu, využívají k trávení symbiotické bakterie, které s nimi žijí.  V roce 2012 zjistil Sigrid Katz z kalifornského Scripps Institution of Oceanography, že ve výrůstcích se zvýšeně vyskytují takzvané protonové pumpy – transmembránové proteiny (bílkoviny), které přes povrch výrůstků přenášejí vodíkové ionty H. Vytvářejí tak kyselé prostředí, které narušuje kosti a umožňuje, aby kostižerka do nich pronikla svými výrůstky. Do té doby nebylo známo, jakým způsobem vytvářejí kostižerky díry v kostech, když jejich tělo nemá žádné pevné části, kterými by mohly tyto otvory vytvořit.  Jejich rozmnožování je velmi zvláštní: množství malých samečků žije uvnitř těla o mnoho větší samičky. Zůstávají přitom v larválním stádiu.

Kostižerky ("Osedax") je rod mořských červovitých živočichů z podtřídy vláknonošců. Živí se tukem především z velrybích, ale i jiných kostí. V anglických populárních článcích se proto často označují jako "zombie worms".


Vznik plánu.

Rostoucí napětí v Evropě způsobené mocenským vzestupem nacistického Německa vedlo vedení polského námořnictva k přípravám strategie pro případ napadení země Německem. Dělo se tak s vědomím, že v uzavřeném prostoru Baltského moře by malé (byť nesporně moderní) polské námořnictvo jen obtížně čelilo značné převaze Kriegsmarine a Luftwaffe. V této situaci se dalo očekávat, že polské lodě budou buď zničeny, nebo uprchnou a budou internovány v některé neutrální zemi (viz například osud v Estonsku internované ponorky "Orzeł").  V května 1939 proto viceadmirál Jerzy Świrski navrhl polskému nejvyššímu veliteli maršálku Edwardu Śmigły-Rydzovi plán na přesunutí oddílu torpédoborců (celkem čtyři jednotky – nejcennější lodě námořnictva) do Velké Británie. Měly tak uniknout jisté zkáze a dále se podílet na válečných operacích. Polské velení v té době předpokládalo, že armáda ustoupí na jihovýchod, kde se bude moci delší dobu bránit díky spojeneckému zásobovaní přes Středozemní a Černé moře. S plánem souhlasila i britská strana. Polské velení pouze rozhodlo, že evakuovány budou pouze torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza", zatímco "Wicher" zůstane v zemi a zapojí se do případné obrany.  Dne 25. srpna 1939 byla podepsána britsko-polská obranná smlouva o vzájemné pomoci a hned druhý den byly velitelům rozeslány instrukce ohledně plánu Peking (druhá varianta Plán Nanking se lišila časovým limitem k provedení operace).

Provedení operace.

V poledne 30. srpna 1939 vydal maršálek Rydz-Śmigły signál Peking. Operace tedy měla být zahájena okamžitě. Torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza" gdyňský přístav opustily již ve 14:15. Velel jim komandor porucznik Roman Stankiewicz. Stalo se tak v den polské mobilizace a dva dny před německou invazí do Polska.  Německé pozornosti lodě neunikly dlouho. Už v 16:40 je zpozorovala ponorka "U 31". Po dvacáté hodině celý svaz krátce pozorovaly německé torpédoborce "Friedrich Ihn", "Erich Steinbrinck" a "Friedrich Eckoldt". Polští námořníci si tehdy jejich přítomnosti vůbec nevšimli. V noci z 30. na 31. srpna eskadru v úžině Öresund krátce sledoval německý svaz tvořený lehkým křižníkem "Königsberg", torpédoborcem "Bruno Heinemann" a dvěma torpédovkami. Každá strana věděla o přítomnosti té druhé, stále ale panoval mírový stav.  Dne 31. srpna je sledovaly německé hydroplány, kterým se velitel Stankiewicz ztratil změnou směru plavby směrem k Norsku. Dopoledne 1. září se posádky dověděly o vypuknutí války. Celý svaz se pak ve 12:58 setkal s plavidly britského královského námořnictva a v půl šesté připlul do Edinburghu.

Operace Peking (či též plán Peking) byla operace polského námořnictva z doby těsně před vypuknutím druhé světové války. Jejím cílem bylo evakuovat nejcennější jednotky námořnictva do Velké Británie, aby se tam zapojily do očekávané války s Německem. Operace Peking byla provedena ve dnech 30. srpna až 1. září 1939. Torpédoborce "Błyskawica", "Grom" a "Burza" v té době bezpečně dopluly z Gdyně do Edinburghu. Nebyly tak zničeny, jako většina polského námořnictva a dále na straně Spojenců bojovaly ve druhé světové válce.


Historie.

Roku 1635 založil jezuita a ostřihomský arcibiskup Péter Pázmány v Trnavě první uherskou univerzitu, která měla jen artistickou a teologickou fakultu. Pázmány ovšem počítal s tím, že by se měla přestěhovat do tehdejšího hlavního města Uher "Posonie", dnešní Bratislavy. 1667 se rozšířila o právnickou a 1767 lékařskou fakultu. Po osvobození Uher od Turků a po zrušení jezuitského řádu rozhodla císařovna Marie Terezie roku 1777 o přestěhování do paláce v Budíně a roku 1784 se jako "Královská uherská univerzita" přestěhovala do Pešti, což je levobřežní (východní) část dnešní Budapešti. Roku 1844 nahradila latinu jako vyučovací jazyk maďarština a od roku 1895 tu mohly studovat i ženy.  Roku 1921 byla přejmenována na "Univerzitu Pétera Pázmánye" a od roku 1950 je pojmenována po maďarském fyzikovi a někdejším rektorovi Lorándu Eötvösovi. V roce 1949 byla vyčleněna lékařská fakulta jako Semmelweissova univerzita a teologická fakulta, z níž roku 1992 vznikla Katolická univerzita Petra Pázmánye. Při velké reformě v 90. letech byl počet fakult rozšířen a k univerzitě přičleněny další instituty.

Popis.

V roce 2012 studovalo na osmi fakultách univerzity 30 767 studentů, z toho 1400 doktorských. Měla 1424 profesorů, docentů a asistentů, 24 z nich byli členové Maďarské akademie věd. Rektorem byl prof. Barna Mezey.  Univerzita je členem Coimbra Group, Asociace evropských univerzit (EUA) a dalších mezinárodních sdružení. V mezinárodních žebříčcích se umisťuje spolu s univerzitou v Segedíně jako nejlepší maďarská univerzita mezi 300.–400. místem. Hlavní budova je na "Múzeum körüt", fakulty jsou na několika místech v Budapešti a v novém kampusu v Lágymányos.

Univerzita Loránda Eötvöse v Budapešti (maďarsky "Eötvös Loránd Tudományegyetem") je nejstarší a nejvýznamnější maďarská univerzita, vzniklá z původně jezuitské univerzity, založené roku 1635 v Trnavě, přestěhováním do Budína roku 1777. Má osm fakult, asi 1400 vyučujících a přes 30 tisíc studentů.


Série a sub - série.

Úsvit.

Ve francouzštině nazváno Potron-Minet a v angličtině nazváno The Early Years, nebo také Dawn. Tato série je nakreslena Christophem Blainem. Popisuje události před vznikem Donžonu.

Zenit.

Francouzsky Donjon Zénith a anglicky Zenith popisuje zlatý věk světa Terra Amata. Knihy 1 až 4 jsou kresleny Trondheimem.

Přehlídka donžonu.

Francouzsky Donjon Parade a anglicky Dungeon Parade. Je mezi epizodami 1 a 2 v sérii Zenit a zobrazuje některé příhody Marvina a Herberta.

Soumrak.

V temnější sérii se kačer Herbert stane temným mužem Donžonu, známý jako Velký chán (The Great Khan). Starý a slepý drak Marvin se spojí s Marvinem Rudým, králičím válečníkem.

Obludy z Donžonu.

Tato série obsahuje vedlejší postavy z celého příběhu. Příběhy jsou zasazeny kdykoliv v čase a příležitostně v nich vystupují hlavní postavy.

Ostatní.

Knihy ze série Zenit začínají číslem 1, zatímco Úsvit začíná číslem - 99 a Crepuscule číslem 101, což znamená, že se autoři zamýšlejí vytvořit neuvěřitelné množství knih, i když k březnu 2008 bylo vyrobeno jen 15 knih v této hlavní kontinuitě, další dvě byly vydány v roce 2008, a dalších 17 knih v Přehlídce Donžonu.  Trondheim původně říkal v rozhovorech, že autoři "nejsou šílení" a nechtějí vydat 300 knih, vyplněním prázdných mezer chybějících čísel. V pozdějších rozhovorech však uvedl že změnil názor a podporuje myšlenku dlouho trvajících a komplexních sérií 300 knih, na kterých může spolupracovat několik autorů.  Třetí sub - série zvaná Donžon Bonus existuje v odlišných edicích (černá a bílá nebo zmenšený cestovní verze).

Donžon (francouzsky: "Donjon") je série satirických fantasy komiksových knih, vytvořených autory Joannem Sfarem a Lewisem Trondheimem, s příspěvky mnoha dalších autorů. Původně byla série vydána ve Francii firmou Delcourt jako série grafických alb, anglické překlady prvních několika příběhů byly vydány firmou NBM Publishing, poprvé v černobílé periodické verzi a po té několik barevných grafických novel.


Životopis.

Narodil se na rodovém sídle Knowsley Hall jako starší syn premiéra 14. hraběte z Derby a Emmy Bootle-Wilbraham. Studoval v Etonu a Cambridge, v roce 1848 poprvé neúspěšně kandidoval do Dolní sněmovny. Poté odjel do Karibiku a severní Ameriky, ještě v roce 1848 byl ale do parlamentu zvolen v nepřítomnosti, členem Dolní sněmovny zůstal do roku 1869. Od mládí patřil k liberálně orientovaným členům Konzervativní strany. V první otcově vládě byl státním podsekretářem zahraničí (1852), později odmítl nabídku vstoupit do Palmerstonova kabinetu jako ministr kolonií (1855). V druhé otcově vládě byl ministrem kolonií (1858) a po převedení správy největší britské kolonie v Indii pod přímou správu vlády byl prvním ministrem pro Indii (1858-1859), od roku 1858 byl též členem Tajné rady. Znovu byl přímým podřízeným svého otce jako ministr zahraničí (1866-1868), poté zdědil titul hraběte z Derby a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby byl znám pod jménem "lord Edward Stanley"). V Disraeliho vládě byl znovu ministrem zahraničí (1874-1878), kabinet ale předčasně opustil pro názorovou neshodu s ostatními ministry v otázce okupace Kypru. Poté opustil i Konzervativní stranu a naposledy byl ministrem jako státní sekretář kolonií v Gladstonově liberální vládě (1885-1886). Na funkci ministra aspiroval ještě v roce 1886, ale pro nesouhlas s vládní irskou politikou byl od dalšího aktivního dění distancován. Ve Sněmovně lordů poté patřil k předním stoupencům frakce liberálních unionistů. Jeho zdravotní stav se zhoršil po těžké chřipce v roce 1891 a zemřel o necelé dva roky později na rodovém sídle Knowsley Hall.  Od roku 1859 byl členem Královské společnosti, získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, zastával také čestné funkce lorda rektora univerzity v Glasgow (1868-1871) a kancléře univerzity v Londýně (1891-1893). Mimoto v 80. letech předsedal několika vládním komisím. V roce 1884 získal Podvazkový řád.  V roce 1870 se oženil s Mary Catherine Sackville-West (1824-1900), dcerou 5. hraběte De La Warr a vdovou po 2. markýzovi ze Salisbury. Titul hraběte z Derby zdědil poté Edwardův mladší bratr Frederick (1841-1908).

Edward Henry (Smith-) Stanley, 15. hrabě z Derby (do roku 1869 znám pod jménem Lord Edward Stanley) ("Edward Henry (Smith-)Stanley, 15th Earl of Derby, 3rd Baron Stanley of Bickerstaffe") (21. července 1826, Knowsley Hall, Anglie – 21. dubna 1893, Knowsley Hall, Anglie) byl britský státník ze starobylého šlechtického rodu Stanleyů, byl synem trojnásobného premiéra 14. hraběte z Derby. Dvacet let byl členem Dolní sněmovny, v roce 1869 jako dědic titulu hraběte z Derby zasedl ve Sněmovně lordů. Díky otci od mládí zastával úřady v britské vládě, byl ministrem kolonií (1858), ministrem pro Indii a dvakrát ministrem zahraničí. V závěru své politické dráhy opustil Konzervativní stranu a přešel k frakci liberálních unionistů. Byl rytířem Podvazkového řádu. Zemřel bez potomstva a hraběcí titul po něm zdědil nevlastní bratr Frederick, dosavadní generální guvernér v Kanadě.


Život.

Říšský hrabě Adam ze Schwarzenbergu se narodil na zámku Gimborn v hrabství Mark v dnešním Severním Porýní-Vestfálsku. Jeho otcem byl Adolf hrabě ze Schwarzenbergu ze starého šlechtického rodu Schwarzenbergů, jeho matkou byla Markéta (Margaretha) svobodná paní Wolffová z Metternichu.  Rod Schwarzenbergů pochází ze stejnojmenného hradu v okolí města Seinsheim v bavorských Středních Frankách. Poprvé se písemně zmiňuje roku 1172 a v roce 1599 byl povýšen do říšského hraběcího stavu.  V roce 1600 jako šestnáctiletý převzal tituly a majetky svého otce, který padl v boji proti Turkům. Své politické ambice na straně Braniborska, mezi jehož zemskou šlechtu Schwarzenbergové patřili, poprvé prokázal po roce 1609 v boji o julišsko-klevské dědictví, když se otevřeně postavil na stranu kurfiřta Jana Zikmunda, což mu však vyneslo uvalení císařské klatby.  V roce 1613 se Adam oženil s Markétou svobodnou paní z Pallantu, která však zemřela o dva roky později při porodu druhého syna Jana Adolfa. Adam Schwarzenberg se již znovu neoženil, a místo toho vstoupil do johanitského řádu, a roku 1625 byl zvolen – ač katolického vyznání – jeho "velmistrem".

Politická kariéra v Braniborsku.

V následujících letech působil jako "tajný rada" ve službách Braniborska, kde brzy nabyl značného vlivu na celé radní kolegium a rozhodujícím způsobem tak ovliňoval politiku, zjeména pak v dolnorýnských zemích. Stejně tak v Bergsku využíval svou moc k prosazení vlastních zájmů. Zde nechal roku 1610 prohlásit své domovské panství Gimborn Janem Zikmundem Braniborským a Wolfgangem Vilémem Falcko-Neuburským za poddanské panství k hrabství Mark, a toto panství bylo roku 1614 i přes ostré protesty markských rytířů věnováním Jiřího Viléma Braniborského přifařeno k sousední farnosti Gummersbach a Müllenbach a roku 1630 dosáhl vyčlenění celého Neustadtu z hrabství Mark a vzniku nového „svobodného říšského panství“, jež bylo v roce 1631 uznáno císařem jako panství Gimborn-Neustadt přímo poddané císaři.  V prvních dvaceti letech třietileté války byl Adam ze Schwarzenbergu jednou z nejvlivnějších osob braniborské státní rady a za panování kalvinistického kurfiřta Jiřího Viléma Braniborského dosáhl vrcholu své kariéry. Pod jeho vlivem změnilo Braniborsko (dle momentální situace) několikrát strany, což bylo dáno jeho politikou orientovanou na dosahování územních zisků. Přitom si počínal bez ohledu na zájmy protestantů, čímž si znepřátelil nejen své bergské poddané.  Schwarzenberg během svého místrodržitelství nashromáždil obrovský majetek, díky čemuž mohl dokonce samotnému kurfiřtu Jiřímu Vilémovi poskyovat úvěry, za což získával další privilegia. Takto se často proplétaly soukromé záležitosti se státními a situace byla po čase velmi nepřehledná, neboť písemné podklady obvykle chyběly.

Za vlády Bedřicha Viléma.

Když se roku 1640 ujal vlády nový kurfiřt Bedřich Vilém, ponechal zpočátku Schwarzenberga v úřadu, ukázal mu však svou sílu a odhodlání. S rostoucím vlivem Schwarzenbergova soka, braniborského tajného rady Samuela z Winterfeldu na mladého kurfiřta, slábla Schwarzenbergova moc. Pouhý měsíc po smrti svého otce převedl Bedřich Vilém velení nad pevností Kostřín i s tamní kavalerií na Konráda z Burgsdorffu. Schwarzenberg protestoval, neboť za kurfiřta Jiřího Viléma bylo zvykem, že obě tyto funkce byly obsazovány odděleně, mladý kurfiřt se však jeho námitkou vůbec nezabýval. Naopak stále více omezoval kompetence hraběte Schwarzenberga v oblasti zahraniční politiky a vojenství. Ten se nakonec dokonce musel v posledních letech ze svých někdejších politických kroků zodpovídat.

Konec kariéry a závěr života.

Stálé oslabování Schwarzenbergovy moci mladým kurfiřtem a osočování jeho politiky za vlády předchůdce tehdy téměř šedesátiletého muže stále více vyčerpávalo. Den před jeho smrtí si šest důstojníků Rochowova pluku stěžovalo na nevyplacený žold, takže po prudké diskusi jej musel vyplatit z vlastní pokladnice. Nakonec jej dostihl ještě dopis jistého braniborského velitele s dalšími výtkami. V ranních hodinách 14. března 1641 Schwarzenberg zemřel na záchvat mrtvice.  Jeho syn a dědic Jan Adolf ze Schwarzenbergu získal po svém otci pouze movitý majetek. Privilegia mu byla odňata a panství, jako např. panství Huyssen v Klevsku, vyvlastněna.  Delší dobu kolovaly zvěsti o tom, že Adam ze Schwarzenbergu nezemřel přirozenou smrtí, nýbrž, že měl být na příkaz Bedřicha Viléma tajně sťat, načež nechal Bedřich II. Velký v roce 1777 Schwarzenbergovy ostatky exhumovat. Při ohledání Schwarzenbergových ostatků, které provedl Ernst Ludwig Heim, však byla prokázána neporušenost krčního obratle a tím i nepravdivost fámy.. Zpráva o vyšetření je uložena v archivu v kostele sv. Mikuláše v Berlíně-Špandavě.

Adam hrabě ze Schwarzenbergu (německy "Adam Graf von Schwarzenberg", nebo též "von Schwartzenberg", 26. srpna 1583, Gimborn, Severní Porýní-Vestfálsko – 14. března 1641, Berlín-Špandava), byl vlivný poradce braniborského kurfiřta Jiřího Viléma. V letech 1625 až do své smrti roku 1641 byl velmistrem Braniborského bailiviku Johanitského řádu.


Život.

Narodil se v malém městečku Taverna v Kalábrii. Byl nazýván "Il Cavalier Calabrese" (Kalábrijský rytíř) poté, co byl přijat do Řádu sv. Jana, řádu rytířů na Maltě v roce 1660. Byl obdivovatelem Caravaggistů, obdivoval také Giovanni Battistu Caracciolu, tím se vysvětluje jeho celoživotní zájem o styl Caravaggia. V roce 1630 odešel Pretti za svým bratrem do Říma. Seznámil se tam s malířskou technikou Caravaggia a jeho školy, stejně jako s dílem Guercina, Rubense, Guido Reniho a Giovanni Lanfranca. V Římě namaloval freskové cykly v kostelech "Sant' Andrea della Valle" a "San Carlo ai Catinari". Mezi lety 1644 a 1646 žil v Benátkách. Navrátil se do Říma, kde zůstal až do roku 1653. Podnikl studijní cesty do Modeny, Parmy, Bologni a Benátek.  Do Říma se vrátil v letech 1660-61. Maloval fresky pro kostel "San Biagio" v Modeně (cca 1651-2) a podílel se na freskové výzdobě Palazzo Pamphilj ve Valmontonu (dokumentovaný v letech 1660-61), kde spolupracoval s Pierem Francescem Molem, Gasparem Dughetem, Francescem Cozza, Giovanni Battista Tassi (il Cortonese) a Guglielmo Cortese. Kolem roku 1640 namaloval pro kostel "San Carlo ai Cartinari" namaloval obraz "Almužna sv. Karla Boromejského". Dílo je ovlivněno mistry vrcholného římského baroka například Lanfrancem či Cortonou. V roce 1651 vytvořil fresky v kostelech "Sanť Andrea della Valle", v Modeně v kostele "San Biago" v letech 1653 až 1656. Dílo je ovlivněno malířem Guercinem a benátským koloritem. V letech 1656 až 19 maloval votivní obrazy proti moru. Na obrazech převládají temné tóny, přesto působí živým dojmem, hlavně proto že jeho postavy jsou zobrazeny velmi přirozeně. Preti pracoval se složitým kompozičním plánem, používal pro něho typické světelné efekty. Svědčí o tom obrazy "Abšolómova hostina" a "Belsazarova hostina", oba vytvořené před rokem 1660 v Neapoli. Poté, co se stal rytířem Řádu sv. Jana, odcestoval v roce 1659 na Maltu a většinu zbytku svého života strávil tam. Preti přeměnil interiér katedrály sv. Jana ve Vallettě v obrovskou sérii obrazů o životě a mučednictví sv. Jana Křtitele (1661-1666). Na Maltě najdeme také mnoho obrazů Pretiho v soukromých sbírkách a ve farních kostelech. Jeho skvělá reputace vedla k rozšíření okruhu jeho patronů a získával zakázky z celé Evropy.  Preti měl štěstí, že jeho umělecká kariéra trvala dlouho a také byl velmi pracovitý. Jeho obrazy, které reprezentují bujný pozdně barokní styl, jsou v držení mnoha světových muzeí, včetně významných sbírek v Neapoli, Vallettě a v jeho rodném městě Taverna.

Galerie.

"Daňový peníz".

"Daňový peníz" - podle Pretiho životopisce Domoniciho vznikl obraz na Maltě. Preti jako rytíř řádu na Maltu odcestoval v roce 1660. Jeho úkolem bylo dohlédnout na umělecké práce na katedrále San Giovanni. Preti se na Maltě znovu setkal s pracemi Caravaggia, který na Maltě vytvořil několik obrazů. Tématem obrazu "Daňový peníz" je Kristův výrok: "Odevzdejte tedy, co je císařovo, císaři". Petr předkládá výběrčímu daní zlatý peníz, který našel v rybě, kterou podle Kristova příkazu vylovil. Z tmavého pozadí vystupuje šest postav, osvětlených sporým světel ze zdroje, který malíř nezachytil. Ústředním, nejdůležitějším bodem obrazu je Petrova ruka se zlatým penízem. Ostatní postavy jsou zachycené jen fragmentálně.

Mattia Preti (24. února 1613 – 3. ledna 1699) byl italský barokní malíř, pracující v Itálii a na Maltě. Byl také členem Řádu rytířů svatého Jana v Jeruzalémě a na Maltě.


Výskyt.

Želva paprsčitá žije na ostrově Madagaskar, jedná se o zdejšího endemita. Obývá jižní a jihozápadní část ostrova 50 až 100 km od pobřeží. Vysazena byla také na ostrov Réunion. Žije v porostech složených z rostlin "Didiereaceae" a "Euphorbia" v oblastech s nepravidelnými dešti o hustotě populace 5 000−20 000 želv na km.

Popis.

Želva paprsčitá váží okolo 16 kg a její široce klenutý karapax měří 40 cm, přičemž u samic dosahuje velikosti asi 24,2 až 35,6 cm a u samců 28,5 až 39,5 cm. Hlava má tupý tvar, samci vlastní delší ocas než samice a jejich spodní část těla, takzvaný plastron, je na zadní části těla více vykrojen. Druh je považován za jednu z nejkrásnějších želv, z každé části tmavě zabarveného krunýře vycházejí světlé linky, které vytvářejí tvar hvězdy. Končetiny s hlavou mají pak zbarvení žlutavé. Záměna může nastat se želvou hvězdnatou ("Geochelone elegans"), ta má však barevný vzor méně propracovaný a odlišná je rovněž stavba karapaxu.

Chování.

Tento druh je býložravý, dle studie z roku 2011 se želva paprsčitá živí nejčastěji listy, zbytek jídelníčku tvoří květy a ovoce, oblíbené jsou kaktusy opuncie ("Opuntia"). V období dešťů pijí vodu zachycenou na kamenech. V období rozmnožování mezi sebou samci želv bojují. Po spáření naklade samice na konci období dešťů do hnízda vykopaného v zemi 3 až 12 vajíček. Za deset měsíců, v dalším období dešťů, se začnou líhnout malá (32 až 40 mm) mláďata se zaobleným krunýřem. Mají černé až šedobílé zbarvení. Pohlavní dospělosti je dosaženo u samců jakmile dosáhnou velikosti 30 cm. Druh pak může žít i přes 100 let.

Ohrožení.

Populace želv paprsčitých má klesající tendenci, nebezpečí představuje například lov želv z volné přírody, na Madagaskaru je ročně místními obyvateli uloveno asi 45 000 těchto želv, jejich maso je používáno především o Vánocích a Velikonocích, lovena je rovněž pašeráky z Asie. Další nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí, během let 2000−2010 pokleslo o 51−80 %. Lesy jsou káceny kvůli zisku zemědělské půdy a těžbě dřeva, mimoto se v oblastech jejího výskytu šíří invazní rostliny. The Population and Habitat Viability Assessment v roce 2005 uvedl, že bez rychlých ochranných kroků vyhyne do 45 let.  Mezinárodní svaz ochrany přírody zařadil želvu paprsčitou mezi kriticky ohrožené druhy, od roku 1975 je zařazena do druhé přílohy Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a chráněn madagaskarskými právy. Vyskytuje se ve čtyřech národních parcích.

Chov v zoo.

Želva paprsčitá je chována ve čtyřech českých zoo:  Na Slovensku pak v Zoo Bojnice.

Želva paprsčitá ("Astrochelys radiata") je druh želvy patřící do čeledi testudovití ("Testudinidae") a rodu želva ("Astrochelys"). Popsal ji George Shaw roku 1802.


Architektura.

Vlastní zámecký areál má obdélníkový půdorys, který je obehnán 1,2 km dlouhou zdí s devíti původně asi 40 m vysokými věžemi a 27 m širokým vodním příkopem. Na západní straně je hradba přerušena opevněnou obytnou věží. Má čtvercový půdorys o délce 16,20 m a šest pater. Tloušťka její stěny dosahuje asi 3,30 m. Vlastní zámecké budovy tvoří pavilon krále a pavilon královny v jižní části areálu stojící proti sobě a mezi nimi je nádvoří. Severně od nich stojí zámecká kaple Sainte-Chapelle, která byla postavena v letech 1380-1552 a je velmi podobná stejnojmenné kapli na ostrově Cité v Paříži.

Historie.

Vincenneský lesík byl oblíbeným loveckým revírem krále Ludvíka VII., který kolem roku 1150 nechal postavil uprostřed lesů lovecký zámeček. Ve 13. století jej králové Ludvík IX. a Filip II. August nechali přestavět na královský hrad. V tomto loveckém zámečku zemřeli Ludvík X. Francouzský a Karel IV., poslední Kapetovci na francouzském trůnu. Karlův následovník Filip VI. plánoval od roku 1337 zřízení donjonu v západní části objektu, jehož stavba proběhla během stoleté války za vlády Jana II. a jeho nejstaršího syna Karla V. a byla dokončena v roce 1373. V těchto dobách sloužila dobře opevněná pevnost jako králova rezidence. V 17. století připojil Louis Le Vau, královský architekt Ludvíka XIV. dvě křídla, pavilon krále a pavilon královny. Zámek se stal třetí královskou rezidencí. Když jej královský dvůr opustil, sloužil Vincennes jako státní vězení, kde byli mj. vězněni markýz de Sade, hrabě Mirabeau nebo Denis Diderot. V roce 1739 byla v zámku založena manufaktura na výrobu porcelánu, která v roce 1756 přesídlila do města Sèvres. Za Velké francouzské revoluce od roku 1796 byl zámek využíván rovněž jako arzenál. V roce 1804 byl v hradním příkopu popraven Louis Antoine Henri de Bourbon Condé, vévoda d'Enghien na příkaz Napoleona za údajné spiknutí. 15. října 1917 zde byla popravena Mata Hari za údajnou špionáž pro Německo.  Zámecký park byl v 19. století přeměněn ve stylu anglické zahrady. Napoleon III. předal území o rozloze téměř 10 km v roce 1860 jako veřejné prostranství městu Paříži.  V roce 1940 byl zámek sídlem francouzského generálního štábu při neúspěšné obraně země proti německé invazi, poté jej do roku 1944 obývala okupační německá armáda.  V roce 1964 zvažoval tehdejší francouzský prezident Charles de Gaulle přeložení svého sídla z Elysejského paláce v centru Paříže do Vincennes, avšak z plánu sešlo.  Zámek dodnes slouží ministerstvu obrany, které zde umístilo vojenský archiv a centrum vojenského historického výzkumu a rovněž ministerstvu kultury, jehož středisko pro historické památky zde rovněž sídlí.  Od roku 1988 proběhly rozsáhlé rekonstrukční práce prováděné ministerstvem kultury a ministerstvem obrany. Zámecká kaple a donjon byly pečlivě restaurovány.

Zámek Vincennes (fr. "Château de Vincennes") je zámek ve Francii, který se nachází ve městě Vincennes na jihovýchodním okraji Paříže. Jedná se původně o královský hrad. Jeho donjon je 50 metrů vysoký a je jeden z nejvyšších ve Francii.


Popis.

Hlazence jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny nebo nízké keře. Odění se zpravidla skládá z vícebuněčných, žláznatých nebo vidličnatých chlupů, výjimečně jsou lysé. Listy jsou přisedlé nebo řapíkaté, zpravidla vstřícné a křižmostojné nebo přeslenité, vzácně částečně střídavé. Palisty jsou přítomny v podobě několika štětin při bázi řapíku. Květy jsou jednotlivé, úžlabní, nebo v jedoduchých či složených hroznech či vrcholících. Květy jsou dvoustranně souměrné, stopkaté. Kalich je trubkovitý, dvanáctižilný, zploštělý, na bázi tupý nebo ostruhatý a v ústí často zúžený. U některých druhů je kališní trubka nápadně zbarvená. Kališní trubka je uvnitř většinou chlupatá a je zakončena 6 cípy. Koruna je růžová nebo fialová, řidčeji bílá nebo žlutá, složená nejčastěji ze 6, řidčeji z menšího počtu (2 nebo 4) plátků. Horní pár korunních lístků je zpravidla odlišného tvaru a velikosti než ostatní. Výjimečně koruna chybí. Tyčinek je nejčastěji 11, výjimečně jen 6 nebo 9, a jsou přirostlé ke kališní trubce. Semeník je přisedlý, srostlý ze 2 plodolistů a nedokonale předělený na 2 komůrky, z nichž každá obsahuje několik až mnoho vajíček. Semeník postupně přechází v čnělku zakončenou nezřetelnou bliznou. Čnělka je zanořená nebo až dlouze vyčnívající z květu. Plodem je tenkostěnná, vejčitá nebo podlouhlá tobolka obalená vytrvalým kalichem. Obsahuje zpravidla mnoho semen. Semena jsou drobná, vejcovitá až okrouhlá, někdy tence křídlatá.

Rozšíření.

Rod hlazenec zahrnuje asi 260 druhů. Je to největší rod čeledi kyprejovité. Je rozšířen v tropické a subtropické Americe od USA po Argentinu a na Karibských ostrovech. Rod má 2 centra druhové diverzity. Za primární centrum je považována východní Brazílie, zatímco oblast západního a jižního Mexika je považována za druhotné centrum, vniklé přenosem jednoho či několika jihoamerických druhů a následnou speciací.  Z USA jsou uváděny 4 původní druhy. "C. viscosissima" se vyskytuje v jihovýchodních oblastech USA, "C. strigulosa" a "C. aspera" pouze na Floridě a "C. wrightii" v Arizoně a Novém Mexiku. Některé další druhy byly zavlečeny a v nejjižnějších oblastech USA zdomácněly.  Většina druhů roste na otevřených, středně vlhkých až podmáčených stanovištích. Zpravidla se jedná o endemity s úzce vyhraněnými ekologickými nároky. Často obývají speciální stanoviště, jako jsou písčité savany, vápencové výchozy, mokřiny nebo oblasti s periodickými požáry. Menší počet druhů obývá narušené a degradované půdy a mají rozsáhlý areál výskytu, zejména "C. carthagenensis" a "C. strigulosa". Některé z těchto druhů se staly plevely či invazními rostlinami a rozšířily se i na jiné kontinenty.

Ekologické interakce.

Květy druhů s dlouhou, nápadně (zejména červeně) zbarvenou květní trubkou jsou specializovány na opylování kolibříky, případně velkými druhy včel. Bylo zjištěno, že tento typ květů se vyvinul vícekrát nezávisle z původně drobných květů se zelenou trubkou, opylovaných širším spektrem hmyzích opylovačů. U některých druhů (např. "C. ignea", "C. pulchra") přebrala nápadně zbarvená kališní trubka funkci koruny do té míry, že koruna zcela chybí. Tobolky hlazenců za zralosti pukají i s vytrvalou kališní trubkou a vystavují semena k jejich dalšímu šíření. Semena mají na povrchu osemení spirální sliznaté chlupy, které napomáhají přichycení semen. Tato struktura je s výjimkou několika blízce příbuzných rodů v rostlinné říši zcela ojedinělá.

Taxonomie.

Rod "Cuphea" je tradičně členěn na 2 podrody ("Cuphea" a "Bracteolataes") a 13 sekcí, toto členění však čeká na revizi. Při fylogenetických studiích byl rod shledán monofyletickým. Nejblíže příbuzným rodem je "Pleurophora".

Obsahové látky.

Mezi obsahové látky zjištěné v různých druzích hlazenců náležejí zejména třísloviny, flavonoidy, triterpenické sloučeniny, steroidy, aromatické kyseliny a nenasycené mastné kyseliny.

Význam.

Některé druhy hlazenců jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Mezi běžněji pěstované náleží zejména hlazenec yzopolistý ("Cuphea hyssopifolia"), hlazenec ohnivý ("C. ignea") a druhy "C. llavea", "C. micropetala" a "C. lanceolata". V mírném pásu se pěstují zpravidla jako letničky.  Četné druhy hlazenců jsou využívány v místní tradiční medicíně. Široké použití mají zejména druhy "C. carthagenesis" a "C. glutinosa". Nať "C. aequipetala" je používána při léčbě rakoviny a při trávicích potížích, "C. asperta" a "C. calophylla" při vysokém tlaku, "C. epilobifolia" při revmatismu, "C. racemosa" při infekcích močových cest, "C. strigulosa" při různých kožních chorobách. Medicínskými studiemi byly mimo jiné prokázány cytostatické a antimikrobiální účinky některých druhů.  Olej ze semen některých hlazenců je ceněný zejména při výrobě mýdla, kosmetických přípravků a technických lubrikantů. Jako olejnina je pěstován zejména kříženec "Cuphea lanceolata" f. "silenoides" a "C. viscosissima", známý po označením PSR23. Byl zaveden do kultury v roce 2004. Je možno jej jako jednoletou plodinu pěstovat i v mírném pásu a představuje alternativu k jediným dosavadním rostlinným zdrojům nasycených mastných kyselin se středně dlouhým řetězcem (MCFA), kterými jsou kokosová a olejná palma.  Jednoletý druh "Cuphea carthagenensis" zdomácněl v tropech téměř celého světa a v některých oblastech (např. na Floridě, na Havaji a v tropické Asii) náleží mezi obtížné invazní rostliny. Obsazuje zejména obdělávané a narušené půdy, místy však proniká i do řidších porostů přirozené vegetace. V Indonésii je řazen mezi 10 nejobtížnějších plevelů.

Hlazenec ("Cuphea") je rod rostlin z čeledi kyprejovité. Jsou to byliny a nízké keře se vstřícnými či přeslenitými jednoduchými listy. Květy jsou dvoustranně souměrné, s nápadnou kališní trubkou. Rod zahrnuje asi 260 druhů a je rozšířen v tropické a subtropické Americe od jihovýchodních oblastí USA po Argentinu. Některé druhy zdomácněly i v jiných oblastech tropů. Hlazence jsou pěstovány jako okrasné rostliny, mají význam i v medicíně a jako zdroj technického oleje. V České republice se jako letnička pěstuje zejména hlazenec yzopolistý.


Historie.

Rod Stourtonů, baroni ze Stourtonu, žili na Stourheadském panství 500 let, dokud nebylo prodáno siru Thomasi Meresovi v roce 1714. Jeho syn, John Meres, majetek prodal Henrymu Hoare I., synu bohatého bankéře Sira Richarda Hoare v roce 1717. Původní zámek byl zbourán a nový dům, byl postaven jako jeden z prvních svého druhu. Byl navržen Colenem Campbellem a postaven Nathanielem Iresonem v letech 1721 a 1725. V průběhu dalších 200 let rod Hoare získal mnoho majetku z dědictví, včetně velké knihovny a uměleckých sbírek. V roce 1902 byl dům zničen požárem. Nicméně, mnoho z dědictví bylo zachováno, a dům byl rekonstruován přibližně do původního stylu. Poslední rodinný příslušník rodu Hoare, který byl i vlastníkem majetku, Henry Hugh Arthur Hoare, daroval dům Stourhead a zahrady organizaci National Trust v roce 1946, jeden rok před svou smrtí. Jeho jediný dědic a syn, kapitán "Harry" Henry Colt Arthur Hoare (člen oddílu Queen's Own Dorset Yeomanry), zemřel na zranění, které utržil v bitvě u Mughar Ridge dne 13. listopadu 1917 v I. světové válce. Kapitána "Harry" Hoare připomíná pamětní deska na památníku v Stourhead. Poslední člen rodu Hoare, který se narodil v domě je Edward Hoare dne 11. října 1949.

Zahrada.

Architektura.

I když hlavní osnova panství v Stourhead byla vytvořena Colenem Campbellem, byly zde různí jiní architekti podílející se na vývoji parku v průběhu let. William Benson, nevlastní bratr Henryho Hoare, byl částečně odpovědný za úpravy panství v roce 1719. Francis Cartwright, stavitel a architekt, získal kvalifikaci "zodpovědný provinční projektant v palladianském stylu" a pracoval na Stourhead v letech 1749–1755. Cartwright byl známý řezbář, pravděpodobně pracoval s materiály jako je dřevo a kámen. Předpokládá se, že jeho příspěvek na Stourhead byl v tomto směru. Nathaniel Ireson byl stavitel a provedl velký objem prací na pozemku. Je to dílo které založilo jeho kariéru v roce 1720. Původní panství zůstalo nedotčeno, i když byly provedeny změny a dodatky v průběhu času. Henry Flitcroft postavil na pozemku tři chrámy a věž. Chrám bohyně Ceres byl přidán v roce 1744, následovala stavba Herkulova chrámu v roce 1754 a Apollónův chrám v roce 1765. Ten stejný rok navrhl Alfredovu věž, ale nedokončil stavbu do roku 1772. V roce 1806, zedník a stavební konstruktér John Carter přidal okrasné domy na pozemku na žádost Sira Richarda Hoare Colta. Architekt William Wilkins vytvořil zámeček v řeckém stylu v roce 1816 pro Sira R. Colt Hoare. V roce 1840, více než sto let poté, co byly postaveny původní budovy, byl najat Sirem Hughem Hoare Charles Parker, aby provedl na panství úpravy. Bylo přidáno sloupoví (portikus) do hlavní budovy, spolu s dalšími změnami. Konstrukce úprav se držela v souladu s původními plány.

Genius loci.

Jezero v Stourhead je uměle vytvořeno. Cesta kolem jezera má připodobnit cestu Aenea do podsvětí. Kromě řecké mytologie, rozložení působí jako "genius loci" vlivem konceptu slavného básníka Alexandra Pope. Budovy a památky A. Pope postavil na památku rodiny a místní historie. Henry Hoare byl sběratelem umění – jedno z jeho děl (které vlastnil) byl Aeneas na Delosu od Nicolase Poussina. Tento obraz jej inspiroval k úpravě designu zahrad. Pasáže vyprávějící o cestě Aenea jsou uvedeny v chrámech kolem jezera. Památky jsou používány tak, aby tvořily celek a vzájemně na sebe navazovaly. Například Pantheon navržený Flitcroftem láká návštěvníky k procházce k němu, ale jakmile jej pozorovatel dosáhne, pohled z protějšího břehu jezera láká k použití cesty v sníženém terénu k pokračování do okolních míst, kde pozorovatel má možnost přemýšlet nad celém okolním panorama. Pantheon byl považován za nejdůležitější vizuální prvek zahrad. Tak jako mnoho dalších kusů uměleckých děl ve vlastnictví Hoare, líčí cesty Aenea. Výsadba v zahradě byla uspořádána takovým způsobem, který evokoval různé nálady. Podle Henryho Hoare, "zeleň by měla společně v souladu s velkými hmotami jako stíny jsou v obraze, v. kontrastu k temným masám a světlostí ulehčit každou temnou hmotu malými světle zelenými jiskrami."  Zahrady byly navrženy Henrym Hoare II. a byly upraveny mezi léty 1741 a 1780 v designu klasickém pro Anglii 18. století (anglický park), kolem velkého jezera, vytvořeného přehrazením malého potoka. Inspirací k vzniku této úpravy byly práce malířů jako Claude Lorrain, Nicolas Poussin, a zejména Gaspar Dughet, který maloval utopické krajiny podobné italské krajině. Tyto obrazy byly podobné jako styl úprav zahrad v Stowe. Podle tohoto vzoru i další zahrady té doby měly být módně upraveny podle obrazů. „Obrazoborecký“ styl úprav kritizuje Humphry Repton v knize Umění zahradní architektury. V zahradě je řada chrámů inspirovaných scénami z Grand Tour of Europe, tradičního výletu vyšší třídy (kasty) Britů po Evropě. Na jednom kopci s výhledem do zahrady stojí obelisk a Věž krále Alfreda vysoká 50 m, s povrchem z cihel, navržená Henry Flitcroftem v roce 1772. Na jiném kopci je chrám Apolla nabízející vhodné místo k pohledu na nádherné rododendrony, vodní prvky, kaskády a chrámy. Velký středověký Bristol High Cross byl přesunut z Bristolu do zahrady. Mezi kopci obklopujícími chrámy jsou také zbytky dvou opevnění z doby železné Whitesheet Hill a Park Hill Camp.  Apollónův chrám je přesnou kopií archeologického nálezu v Baalbeku. Zahrady jsou velkou sbírkou stromů a keřů z celého světa.  Richard Colt Hoare, vnuk Henry Hoare II, zdědil Stourhead v roce 1783. Přistavěl křídlo zámku s knihovnou a na zahradě zbudoval loděnice a odstranění několik úprav, které nebyly v souladu s klasickými a gotickými prvky (včetně tureckého stanu). Také významně rozšířil výsadby. Apollónův chrám stoupá ze zalesněného svahu, který byl vysazen v době úprav Colta Hoare. S vášní pro starověk, měl vykopat 400 starověkých mohyl pro výzkum historie starověkého Wiltshire.  Když byl park v Stourhead poprvé otevřen v roce 1740, časopisy jej popisovaly jako žijící dílo umění (‘a living work of art’). Jeden z nejvýznamnějších architektů 20. a 21. století v ČR Ivar Otruba dává úpravu parku do souvislosti s postupem industrializace: "„tvůrce......ve snaze „odvrátit" vliv technické, přímočaré a spěchající civilizace, utíká do přírody, idealizuje a dotváří ji symbolikou historických artefaktů.“"

Stourhead je pozemek o rozloze 1072 ha (2650 akrů) u pramene řeky Stour nedaleko Mere, ve Wiltshire, v Anglii. Součástí objektu je panské sídlo v palladianském stylu,


Mládí a první světová válka.

Carl Oberg se narodil 27. ledna roku 1897 v Hamburku jako syn profesora medicíny. Po dokončení vzdělání a získání maturity vstoupil v srpnu roku 1914 do armády, kde byl zařazen v hodnosti "Fähnrich" (praporčík) ke 24. pluku polního dělostřelectva ("Feldartillerie Regiment Nr. 24"). Zde sloužil až do srpna následujícího roku.  Jeho dalším postem se stal 45. pluk polního dělostřelectva ("Feldartillerie Regiment Nr. 45"), kde sloužil až do konce války. Válku ukončil v hodnosti "Leutnant" (poručík) a získal oba stupně Železného kříže.  Poté, co bylo po prohrané válce Německo nuceno zredukovat svou armádu, vstoupil Carl Oberg do řad jednotek Freikorps a účastnil se také Kappova puče v roce 1920.  V letech 1942 až 1944 velel Oberg německým policejním jednotkám ve Francii (včetně SD a gestapa), které poté převzal plukovník SS Helmut Knochen. Oberg ve Francii vedl protižidovské akce a boj proti hnutí odporu. Byl také zodpovědný za „konečné řešení židovské otázky ve Francii“. Tato akce vyústila v deportaci 75 000 Židů do vyhlazovacích táborů v Německu a Polsku.  V roce 1945 byl zadržen americkými vojáky v jedné tyrolské vesnici. V roce 1946 byl nejprve ve Wuppertalu odsouzen k trestu smrti. Poté byl předán do Francie, kde byl za válečné zločiny 9. října 1954 odsouzen ke stejnému trestu. V roce 1958 mu byl trest změněn na doživotí. 28. listopadu 1962 byl Carl Oberg společně s Helmutem Knochenem po amnestii prezidenta de Gaulla propuštěn na svobodu. Poté až do své smrti žil ve Flensburgu.

Poznámka.

Další varianty psaní jména v literatuře jsou (částečně je také sám používal): Karl Albrecht Oberg, Carl-Albrecht Oberg, Karl Oberg.

Carl Albrecht Oberg (27. ledna 1897, Hamburk – 3. června 1965, Flensburg) byl německý válečný zločinec a důstojník Waffen-SS a policie v hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS und Polizei" během druhé světové války. Nechvalně proslulým se stal díky svému působení jako vyšší šéf SS a policie ve Francii.


Život.

Narodila se v roce 1911 (stát Oklahoma), ještě v dětství se Mary Robinsonová Brownová přestěhovala do Texasu a později do Kalifornie. Po absolvování San Jose State College získala stipendium na Chouinard Art Institute v Los Angeles, kde jejími pedagogy byli umělci jako Pruett Carter, Russell Morgan a Lawrence Murphy. V roce 1934 se vdala za Lea Everetta Blaira.

Kariéra.

Po práci v různých animátorských společnostech začali s manželem v roce 1940 pracovat pro Walta Disneye. Po tom, co opustila na krátkou dobu studia, v roce 1941 cestovala po jihoamerických zemích s Waltem a Lilian Disneyovými a dalšími umělci kvůli průzkumu trhu v rámci programu amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta – Dobrá sousedská politika.  Začátek padesátých let byl pro studia Walta Disnee velmi rušný, takřka každoročně vyprodukovali nový film. V tomto období to byli nejznámější filmy, které jsou přisuzované Mary Blairové – Popelka (1950), Alenka v říši divů (1951), Petr Pan (1953). Po dokončení Petra Pana se stala nezávislou grafičkou a ilustrátorkou, vytvářela reklamní kampaň pro společnosti Nabisco, Pepsodent, Maxwell House a další. Ilustrovala také víceré knihy, z nichž některé jsou v tisku dodnes. Navrhovala také vánoční a velikonoční výzdobu pro Radio City Music Hall.  Na žádost Walta Disneye začala pracovat na atrakci nazvané Malý svět (It's a Small World). Atrakce s přispěním Pepsi-Coly byla umístěná v pavilóně na podporu UNICEF po dobu světové výstavy v roce New Yorku (1964). Atrakce se později přestěhovala do Disneylandu a byla vícekrát zreplikovaná, např. v tokijském nebo pařížském Disneylandu. Mary Blairová zemřela v roce 1978 na krvácení do mozku.  Mary Blairová inspirovala mnoho současných grafiků a ilustrátorů, posmrtně získala několik ocenění. Nejznámějším je kromě Legendy Walta Disneye také Winsor McCay, které získala v roce 1996.

Mary Blairová, rozená Mary Robinsonová (21. října 1911 McAlester, Oklahoma – 26. července 1978 Soquel, Kalifornie) byla americká výtvarnice, grafička a ilustrátorka, která se významným způsobem podílela na výrobě animací pro společnost Walta Disneye, vytvořila koncept pro filmy jako Alenka v říši divů, Petr Pan, Píseň jihu a Popelka. Ilustrovala také knihy pro děti. Získala ocenění jako Legenda Dysneye v roce 1991.


Vliv hypoxie na organismus.

Vliv hypoxie na organismus rozlišujeme podle 2 základních kritérií. Záleží na míře hypoxie a délce trvání hypoxie. Studie prokázaly, že pokud se kontroluje míra hypoxie a její délka trvání, a to nejčastěji v normobarické hypoxii vytvořené pomocí speciálních hypoxických systémů, dochází k:  Pokud se míra a délka hypoxie nedá kontrolovat, ovlivňuje hlavně:  Léčba hypoxie se nazývá oxygenoterapie. Spočívá v podávání kyslíku, který je ohřátý a zvlhčený, s malou přítomností oxidu uhličitého. Jelikož je kyslík sám o sobě toxický, sledujeme neustále hladinu vdechovaného kyslíku z kyslíkové láhve. Při vyšší koncentraci kyslíku může vzniknout retinopatie – odchlípení sítnice v oku až oslepnutí. Diagnóza hypoxie je potvrzena laboratorními výsledky z nesražené kapilární krve – vyšetření dle Astrupa. V takovém vzorku sledujeme množství kyslíku a ostatních krevních plynů a dále saturaci červených krvinek kyslíkem.

Normobarická normoxie vs Normobarická hypoxie.

Normobarická hypoxie je snížený parciální tlak kyslíku, avšak bez změny celkového parciálního tlaku všech plynů. Nejčastěji se normobarická hypoxie vytváří pomocí membránových generátorů na výrobu hypoxického vzduchu, kdy jsou molekuly kyslíku přes membránu filtrovány a deficit se doplní dusíkem. Rozdíl mezi normobarickou normoxií a normobarickou hypoxií můžete vidět na následujícím grafu:

Zdroje.

XI, Lei. a Tatiana V. SEREBROVSKAYA. "Intermittent hypoxia and human diseases". Dordrecht: Springer, c2012..  HAYES, H. B., A. JAYARAMAN, M. HERRMANN, G. S. MITCHELL, W. Z. RYMER a R. D. TRUMBOWER. Daily intermittent hypoxia enhances walking after chronic spinal cord injury: A randomized trial. "Neurology"[online]. 2014, 82(2), 104-113 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43. ISSN 0028-3878. Dostupné z: <nowiki>http://www.neurology.org/cgi/doi/10.1212/01.WNL.0000437416.34298.43</nowiki>  PALTSYN, Alexander A, Eugenia B MANUKHINA, Anna V GORYACHEVA, H Fred DOWNEY, Ivan P DUBROVIN, Svetlana V KOMISSAROVA a Aslan A KUBATIEV. Intermittent hypoxia stimulates formation of binuclear neurons in brain cortex—A role of cell fusion in neuroprotection?. "Experimental Biology and Medicine" [online]. 2014, 239(5), 595-600 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1177/1535370214523898. ISSN 1535-3702. Dostupné z: <nowiki>http://journals.sagepub.com/doi/10.1177/1535370214523898</nowiki>  WIESNER, Susanne, Sven HAUFE, Stefan ENGELI, Harry MUTSCHLER, Ute HAAS, Friedrich C. LUFT a Jens JORDAN. Influences of Normobaric Hypoxia Training on Physical Fitness and Metabolic Risk Markers in Overweight to Obese Subjects. "Obesity" [online]. 2010, 18(1), 116-120 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1038/oby.2009.193. ISSN 1930-7381. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1038/oby.2009.193</nowiki>  MACKENZIE, Richard, Neil MAXWELL, Paul CASTLE, Gary BRICKLEY a Peter WATT. Acute hypoxia and exercise improve insulin sensitivity (SI2*) in individuals with type 2 diabetes. "Diabetes/Metabolism Research and Reviews" [online]. 2011, 27(1), 94-101 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1002/dmrr.1156. ISSN 1520-7552. Dostupné z: <nowiki>http://doi.wiley.com/10.1002/dmrr.1156</nowiki>  PONSOT, Elodie, Stéphane P. DUFOUR, Joffrey ZOLL, et al. Exercise training in normobaric hypoxia in endurance runners. II. Improvement of mitochondrial properties in skeletal muscle. "Journal of Applied Physiology" [online]. 2006, 100(4), 1249–1257 [cit. 2018-02-27]. DOI: 10.1152/japplphysiol.00361.2005. ISSN 8750-7587. Dostupné z: <nowiki>http://www.physiology.org/doi/10.1152/japplphysiol.00361.2005</nowiki

Hypoxie je obecně menší či nedostatečné množství kyslíku pro tělesný metabolismus, než na které je organismus zvyklý. Hypoxie je způsobena sníženým parciálním tlakem kyslíku nebo špatnou funkcí některého článku dopravy kyslíku k buňkám organismu. Hypoxii proto dělíme na tyto skupiny podle příčiny vzniku:


Biografie.

Narodil se jako Mahershalalhashbaz Gilmore v roce 1974 v Oaklandu ve státě Kalifornie. Jeho otec, Phillip Gilmore byl herec, který hrál například i v Broadway theatre. V roce 1996 vystudoval St. Mary's College of California (SMC). Ačkoliv byl na školu přijat díky stipendiu na hraní basketbalu, postupně se na univerzitě přeorientoval od sportu k herectví. Po ukončení koleje sv. Marie se přihlásil na herectví na Newyorskou univerzitu, kterou vystudoval v roce 2000.  Ačkoliv byl svou matkou vychován jako křesťan, později konvertoval k islámu a změnil si své příjmení na Ali. Vyznává učení Ahmadíja. Je pojmenovaný po Maher-shalal-hash-bazovi, jednom ze synů starozákonního proroka Izajáše (Maher-shalal-hash-baz,, ).

Kariéra.

Do roku 2010 hrál pod svým plným jménem Mahershalalhashbaz Ali, poté si ho pro umělecké potřeby zkrátil na Mahershala Ali. Ali uvádí, že důvodem změny nebyl tlak agenta nebo studií, ale praktický důvod. Jeho celé jméno se údajně nevešlo na plakát k filmu "Za borovicovým hájem" (2012). Dalším důvodem, který ho přesvědčil pro zkrácení byl i fakt, že celý tvar by se fanouškům nemusel dobře vyslovovat.  Začínal v televizních seriálech "Drzá Jordan" (2001–2002) a "" (2003–2004). Průlomovou rolí bylo ztvárnění Richarda Tylera v seriálu "4400" (2004–2007). Svůj filmový debut si odbyl v nezávislé komedii "Making Revolution" (2003). První větší filmová role ovšem přišla až s filmem "Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008). Tu následovaly role ve snímcích "Imigranti" (2009) a "Predátoři" (2010). V roce 2011 se vrátil do televize, kde hrál v seriálech "Treme" (2011–2012) a "Výjimeční" (2011–2012).  V roce 2012 hrál ve festivalovém snímku "Za borovicovým hájem". V následujícím roce získal roli v novém seriálu streamovací platformy Netflix "Dům z karet", kde hrál v prvních čtyřech sériích (2013–2016). Současně se už naplno vrhl do natáčení velkých hollywoodských filmů. V letech 2014 a 2015 šly do kin snímky "" a "", ve kterých hrál. V roce 2016 byl k vidění v dalším seriálu Netflixu "Luke Cage". Rok 2016 byl jeden z jeho nejproduktivnějších, vedle seriálu "Luke Cage" se objevil také ve filmech "Skrytá čísla", "Kecky", "Boj za svobodu" a především ve snímku "Moonlight". Film byl oceněn třemi Oscary, přičemž sám Ali získal Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli. V roce 2017 hrál v životopisném snímku "Roxanne Roxanne".  V roce 2018 nadaboval postavu Aarona Davise v úspěšném animovaném filmu "". Film obdržel na 76. ročníku předávání cen Asociace zahraničních novinářů v Hollywoodu Zlatý glóbus za nejlepší celovečerní animovaný film za rok 2018. Následně v oscarovém filmu "Zelená kniha" (2018) ztvárnil roli muzikanta Dona Shirleyho, za což obdržel Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli a svého druhého Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.. V roce 2019 se objevil ve filmu "" a ve třetí řadě seriálu "Temný případ".  V červenci 2019 bylo na San Diego Comic-Con International oznámeno, že ztvární komiksovou postavu Bladea v nové adaptaci v rámci Marvel Cinematic Universe.

Mahershalalhashbaz Ali (* 16. února 1974 Oakland), známý pod profesní zkratkou jména Mahershala Ali, je americký herec. Svou kariéru započal v televizních seriálech, kde ztvárnil roli Richarda Tylera ve sci-fi seriálu "4400" (2004–2007). Ve filmu prorazil rolí ve snímku "Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008). Následně hrál ve filmech jako: "Predátoři", "Skrytá čísla", "", "", v oscarovém snímku "Moonlight" nebo ve filmu oceněném Zlatými glóby "Zelená kniha".


Dětství.

Marie Anna se narodila v zámku Benrath jako dvanácté dítě svých rodičů. Její rodina byla velmi početná – pocházela ze 14 dětí.  Dětství strávila v Neuburgském zámku spolu se svými sestrami Marií Sofií, Dorotou Sofií a Hedvikou Alžbětou, kde na jejich výchovu a vzdělání dohlížela vychovatelka paní ven Klauová. Blízká rodina ji oslovovala Mariandl. Marii Annu popisovali jako povýšenou, autoritativní a sobeckou.  Marie Louisa Orleánská, první manželka španělského krále Karla II., zemřela bezdětná dne 12. února 1689. Jako druhou manželku si Karel vybral Marii Annu. Pravděpodobně k tomu přispěl i fakt, že její starší sestra Eleonora byla manželkou římskoněmeckého císaře a rakouského arcivévody Leopolda I., což by pomohlo posílit vztahy mezi španělskou a rakouskou větví Habsburků.

Svatba se španělským králem.

Svatba Marie Anny a Karla se konala 28. srpna 1689 v Ingolstadtu v Německu a byla to tzv. svatba v zastoupení. Svatby se zúčastnilo několik významných hostů, kromě jiných například švagr Marie Anny, císař Leopold, a její sestra Eleonora. Maria Anna se však vydala do Španělska až několik měsíců po svatbě, na jaře roku 1690. Oficiální svatba se konala 14. května 1690 ve městě San Diego nedaleko Valladolidu. I toto manželství Karla II. však zůstalo bezdětné, čímž se potvrdilo, že král měl zdravotní problémy.

Manželství.

Maria Anna se během období, kdy byla královnou, podílela na intrikách na španělském královském dvoře. Snažila se o to, aby se její synovec Karel VI. Habsburský stal příštím španělským králem. I tato její snaha byla příčinou jejího špatného vztahu se tchyní Marií Annou Habsburskou, která prosazovala na trůn svého pravnuka Josefa Ferdinanda Bavorského.  Maria Anna byla obecně na královském dvoře velmi neoblíbená. Důvodem byl mimo jiné i její velmi nákladný způsob života, přičemž mnoho finančních prostředků posílala své rodině. Svým německým příbuzným posílala dokonce i vzácné obrazy ze španělské umělecké sbírky.

Vdova.

Manžel Marie Anny zemřel 1. listopadu 1700 v Madridu a ve své poslední vůli uvedl, že jeho manželka má nárok na každoroční finanční příspěvek. Vyslovil přání, aby jeho nástupce s ní zacházel s respektem. Ale nový král Filip V. přikázal Marie Anne opustit Madrid ještě předtím, než do města sám vstoupí. Vdova po králi neměla jinou možnost než jeho příkaz respektovat a usadila se nedaleko města Toleda, kde žila ve starém a tmavém hradě Alcazar. Během období, kdy zde pobývala, poslala několik dopisů své rodině. Na začátku roku 1701 její starší bratr, kurfiřt Jan Vilém, adresoval císařovně Eleonoře následující dopis:

Poslední roky života a smrt.

Marie Anna však musela v Alcazaru zůstat. V roce 1706 se však změnila její situace, když její synovec Karel VI. Habsburský dobyl se svou armádou Toledo. Marii Annu tato událost velmi potěšila a synovce s armádou přivítala, což byl důvod, proč ji král Filip vykázal o několik let později ze Španělska. Tehdy se Marie Anna usadila v Bayonne ve Francii, kde žila několik následujících desetiletí. V roce 1739, kdy byla už stará a měla podlomené zdraví, se konečně do Španělska vrátila. Zůstala bydlet v paláci Infantado v Guadalajaře, kde nakonec 16. července 1740 zemřela. Pohřbena je v královské hrobce v El Escorialu.

Marie Anna Falcko-Neuburská (28. října 1667 – 16. července 1740) byla španělská královna jako druhá manželka Karla II. Byla jedním z mnoha dětí Filipa Viléma Falckého a Alžběty Amálie Hesensko-Darmstadtské.


Život.

Narodil se ve vesnici Barabaš v rodině vojáka. Po vystudování vojenské univerzity se stal vojenským důstojníkem sovětské zpravodajské služby. Od roku 1970 působil v nomenklatuře Ústředního výboru komunistické strany Sovětského svazu. V roce 1974 absolvoval Vojenskou diplomatickou akademii, čtyři roky působil jako kapitán GRU ve Vídni.  Zde přeběhl v roce 1978 k Angličanům a byl přijat do britské zpravodajské služby MI6. V SSSR byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti. Ve svých knihách kritizuje atmosféru a situaci v Sovětském svazu v období okolo II. světové války.  Velkou pozornost vzbudila jeho teorie, že J. V. Stalin chtěl v roce 1941 přepadnout západní Evropu a rozšířit tak sféru vlivu marxismu-leninismu. V knize Poslední republika (Praha NV 2008) tento názor rozvádí a dokládá mnoha argumenty. Stejným tématem se zabývá i v knize Den"M" (Jota 1996).  V knize "Stín vítězství" (Praha NV 2005) hodnotí maršála Žukova jako vojevůdce, který svou velitelskou brutalitou a vojevůdcovskou neschopností způsobil zbytečnou smrt mnoha sovětských vojáků a špatnými rozhodnutími prodloužil II. světovou válku. Zejména kritizuje vystavení svěřených vojáků nebezpečí ozáření při zkoušce sovětské nukleární bomby. V knize Můj život v Sovětské armádě (Jota 1996) vzpomíná na přelom let šedesátých a sedmdesátých a popisuje přípravy a částečně průběh sovětské invaze v roce 1968 do Československa.  Sovětskou invazi a likvidaci tzv. pražského jara v roce 1968 popisuje z hlediska velitele sovětského tanku v knize The Liberators (Londýn 1983). Vyšlo také jako Oslobodenie (ve slovenštině).  V knize Specnaz seznamuje čtenáře s málo známými údaji o sovětských elitních jednotkách speciálního nasazení, o jejich výcviku, výzbroji a předpokládaném použití (obdoba známějších comandos či rangers).  Spisovatelova formulační dovednost dává dílům vysokou čtivost. Díla jsou systematicky navazující a při studiu vojenské literatury vhodná díky jinému širšímu úhlu pohledu k porovnání s oficiálnější literaturou.

Viktor Suvorov (rusky "Виктор Суворов", vlastním jménem "Vladimir Bogdanovič Rezun" ("Владимир Богданович Резун", * 20. dubna 1947) je ruský vojenský historik.


Rodina.

Lucien se narodil jako druhý syn neapolského krále Joachima Murata a jeho manželky Caroline Bonaparte.  Jeho strýci z matčiny strany byli Josef Bonaparte, Napoleon Bonaparte, Lucien Bonaparte, Ludvík Bonaparte a Jérôme Bonaparte. Tetami byly Élisa a Pauline Bonaparte.

Život v exilu.

Murat musel po otcově popravě opustit Apeninský poloostrov. Mezi lety 1815 až 1822 získal Lucien a jeho starší bratr Achille vzdělání na zámku Frohsdorf v Rakouském císařství. Později odjel do Benátek, kde jej sledovaly rakouské úřady požadující jeho odchod do Spojených států.  Jeho loď však ztroskotala ve Španělsku a byla lapena Španěly, což ho donutilo zůstat tam po mnoho měsíců, než jeho bratr získal podporu od prezidenta Spojených států Jamese Monroea. Do Spojených států nakonec dorazil v dubnu 1825. Odcestoval do Filadelfie, kde se setkal se svým strýcem Josefem Bonapartem a odtud cestoval po západní části země, stejně tak po Texasu a Kalifornii.  18. srpna 1831 se oženil s protestantkou Caroline Georginou Fraserouvou, dcerou Thomase Frasera, skotského emigranta ve Spojených státech a majora v loyalistické milici během americké revoluce, a jeho manželky Ann Loughton Smithové. Vzali se v Bordentownu v New Jersey, kde několik let žili. Na svých četných cestách do Francie hledal Murat v letech 1838 a 1844 možnost získat zpět své rodinné právo na trůn, kterého se jeho starší bratr vzdal. Ve Francii měl vždy dovoleno zůstat jen 5 týdnů.

Usazení ve Francii.

Pokračoval v životě ve Spojených státech, udržoval každodenní korespondenci se svými podporovateli až dokud se v roce 1848 neobjevily po pádu krále Ludvíka Filipa nové možnosti vzestupu. Vrátil se s manželkou do Francie, kde byl zvolen členem Ústavodárného shromáždění a v roce 1849 ustanoven ministrem pro Turín. V roce 1852 přijal postavení senátora a titul prince.  V roce 1861 se znovu pokusil získat neapolský trůn a složil manifest, který podpořil jeho nárok. To nepřijal dobře jeho bratranec Napoleon III. a Murat se vzdal nadějí na znovuzískání koruny.  Během prusko-francouzské války byl Murat po francouzské porážce při obléhání Mety s francouzským maršálem François Achille Bazainem zajat. Po pádu Druhého Francouzského císařství se Murat na krátký čas odstěhoval zpět do Spojených států, kde měl stále ještě obchodní zájmy.  Napoléon Lucien Murat zemřel 10. dubna 1878 v Paříži.

Potomci.

Lucien Murat měl s Caroline Georginou Fraserovou několik dětíː

Lucien Murat ("Lucien Charles Joseph Napoléon, princ francouzský, princ neapolský, 2. kníže de Pontecorvo, 3. kníže Murat"; 16. května 1803, Milán – 10. dubna 1878, Paříž) byl francouzský politik a v letech 1812 až 1815 svrchovaný kníže z Pontecorvo.


Rozšíření.

Rostlina pochází z jihu Evropy, z Apeninského a Balkánského poloostrova, kde vytváří bylinné patro ve vlhčích lesích, v zastíněných roklinách a na vlhčích úbočích skal. Byla šířena jako dekorativní rostlina téměř do celé Evropy a dále do Severní a Jižní Ameriky i do Austrálie. Na nových místech se ze zahrad často semeny samovolně šíří do okolí v blízkosti lidských sídel, vyrůstá na skládkách, rumištích i v příměstských lesích na lehkých, propustných a humusem dostatečně zásobených půdách. Přestože na slunečném stanovišti lépe prospívá a má hezčí květy, dobře snáší i polostín pod řídkými korunami stromů.

Popis.

Je to jednoletá nebo dvouletá bylina dorůstající do výšky od 30 do 100 cm. Přímá lodyha vyrůstá z tenkého kůlovitého kořene, je porostlá odstálými bělavými chlupy a bývá často již od báze větvená. Dolní listy vyrůstající vstřícně mají dlouhé řapíky. Jejich čepele mívající délku 2,5 až 10 cm a šířku 3 až 7,5 cm, jsou srdčitého tvaru, po obvodě nepravidelně pilovité až zubaté a na konci mají špičku. Horní listy jsou přisedlé, bez řapíků a vyrůstají střídavě. Listy jsou oboustranně drsně chlupaté.  Pravidelné oboupohlavné květy vyrůstají v postupně se rozvíjejících volných hroznovitých květenstvích, dlouhých až 20 cm, tvořených i několika desítkami květů. Uzavřený kalich o délce 5 až 9 mm je tvořen čtyřmi vzpřímenými kališními lístky, dvěma vnitřními a dvěma vnějšími. Koruna má čtyři purpurově fialové (vzácně i bílé) korunní lístky o délce 15 až 25 mm a šířce 8 až 10 mm. Ve květu je šest tyčinek s nitkami dlouhými až 8 mm zakončenými protáhlými prašníky. Štíhlé květní lůžko nesoucí pestík je dlouhé 8 až 18 mm. Svrchní jednodílný semeník je srostlý ze dvou plodolistů.  Kvete již v dubnu až červnu, opylování zajišťuje hmyz. Plody jsou ploché, eliptické, na obou koncích zaokrouhlené průhledné, stříbřité, podélně přepažené šešulky, veliké téměř 5 × 3 cm. Vyrůstající nejprve vzpřímeně na šikmo odstálých stopkách, později jsou převislé. Otvírají se v místě srůstu plodolistů, obsahují několik málo hnědých semen ledvinovitého tvaru obsahující alkaloidy lunarin a lunaridin.

Pěstování.

Rostlina se vysévá v letních měsících přímo na stanoviště, vytvoří se tak prvým rokem jen přízemní růžici listů a teprve druhým vyrostou květonosné lodyhy. Obnovovacími pupeny přezimují těsně při povrchu půdy. Ze semen vysetých na jaře sice většinou vyrůstají rostliny vykvetající ještě téhož roku, kvetou však jen málo. Lze ale malé rostlinky vyseté na jaře koncem léta přesadit, pak pokvetou až příštím rokem. Měsíčnice roční se pěstuje pro své květy a hlavně pro šešulky, ty se suší v zelené zralosti nebo po vypadání semen, jsou pak v suchých kyticích trvanlivé i několik let.

Odkazy.

Externí odkazy.

Měsíčnice roční ("Lunaria annua") je okrasná rostlina pěstovaná v zahradách pro své nafialovělé nevonné květy a okrouhlé dekorativní plody, které jsou po usušení velmi trvalé a používají se do suché vazby.


Dětství a mládí Markéty.

Svatá Markéta z Cortony se narodila roku 1247 v Lavianu, nedaleko toskánského města Chiusi. Byla dcerou chudého sedláka, matka jí zemřela, když bylo Markétě sedm let. Otec se znovu oženil, ale nevlastní matka se k vyvdané dceři chovala chladně a nepřátelsky. Markéta tedy nezažila šťastné dospívání. Ač pocházela z chudé rodiny, o nápadníky neměla nouzi díky své kráse. V 16 letech se seznámila s mladým šlechticem Arseniem z Montepulciana. Opustila rodný dům a přestěhovala se do domu svého druha. Tento veřejný vztah, který nebyl svázán svatbou, budil všeobecné pohoršení. Markéta dokonce brzy nato porodila syna. Ani narození potomka nebylo důvodem pro uzavření sňatku. Po devíti letech vztahu, kdy Arsenio odjel zkontrolovat své panství, byl násilně přepaden lupiči a zabit. Domů se vrátil pouze pánův pes, který také Markétu k tělu mrtvého přivedl. Pomíjivost lidského života ji dovedla k zamyšlení nad svými činy. Všechen majetek rozdala příbuzným Arsenia, nechala si jen pár šperků, které darovala chudým.

Počátky církevního života.

Otec s nevlastní matkou odmítli poskytnout Markétě a jejímu synovi přístřeší. Roku 1273 odešla do Cortony, města, které leží v nadmořské výšce 500 m n. m., na hranici mezi kraji Toskánska a Umbrie, kde se ucházela o úkryt v domě dvou paní z rodiny Moscari. Ty jí poskytly dočasné ubytování a odvedly ji do místního kláštera františkánek. V klášteře ji však řádové sestry odmítly z důvodu jejího mládí a také pro to, jaký dosud vedla život. Markéta svých činů ale litovala a dala se na pokání. Začala se všemožně kát, postila se, spala na kamenné podlaze atd. Také se jednoho dne objevila ve svém rodném Lavianu na mši s oprátkou na krku a prosila o odpuštění. Františkáni jí dokonce museli bránit v tom, aby si nezohyzdila tvář. Když však prošla všemi zkouškami, směla po třech letech složit sliby a stát se františkánskou terciářkou (členkou třetího řádu sv. Františka z Assisi, určeného pro osoby, které se nemohly stát členy mužského či ženského řádu sv. Františka). Až do své smrti vedla velmi přísný život. Dopřávala si málo jídla i spánku a nosila jen žíněnou košili. Svůj život věnovala dobročinnosti, a do doby než její syn vyrostl, pracovala, aby ho uživila. Syn byl pak poslán do školy v Arezzu, kde studoval, dokud nevstoupil do františkánského řádu. Mnozí lidé v okolí přesto pochybovali o pokání Markéty a šířili o ní pomluvy. Říkalo se například, že udržuje poměr s jedním z mnichů.

Závěr života.

Postupně se tak Markéta stále více uzavírala do sebe, ačkoli z veřejného života úplně neodešla. V Cortoně založila špitál pro chudé a nemocné, kromě toho také uvedla v život společnost sester III. řádu. Její modlitby a rady přispěly k obrácení mnoha hříšníků. Dostalo se jí řady mystických milostí. Je jí připisován nespočet zázračných uzdravení.  Poslední léta života prožila zcela v osamění. Zemřela po sedmnáctidenní nemoci, kdy ani nepřijímala žádnou stravu, v Cortoně dne 22. února 1297 ve věku 50 let.

Kult sv. Markéty z Cortony.

Její ostatky byly nalezeny v roce 1392 v neporušeném stavu a jsou dodnes uloženy ve skleněné schránce v Santuario di Santa Margherita v Cortoně. Kostel je často navštěvovaným poutním místem. Mnohokrát se na jejím hrobě děly zázraky. Po své smrti se stala velmi obdivovanou osobností. Její kult je ale rozšířen hlavně v okolí jejího bývalého působení a v celé Itálii. Začala být opětovaně zobrazována, nejdříve už ve 14. století. Jedno ze zobrazení, snad nejstarší, lze dodnes spatřit v diecézním muzeu v Cortoně. Ukazuje Markétu jako terciářku s růžencem. Často ji můžeme vidět znázorněnou se psem. Pes odkazuje na příhodu, kdy její pes nalezl mrtvolu Markétina druha. Jako příklad tohoto zobrazení můžeme najít v Palazzo Pitti ve Florencii oltářní obraz z let 1618 – 1620 od italského malíře Giovanniho Lanfranca. Je možné, že malba inspirovala Berniniho při práci na slavném sousoší Extáze svaté Terezy. Markétinými atributy jsou podoba jeptišky františkánky, kříž a další nástroje umučení Krista a pes. Stala se patronkou kajícníků, jejího působiště Cortony, přímluvkyní zoufalých nevěstek a těch, kdo prožívají životní krize a životní zklamání. Svatořečena byla 16. května 1728 papežem Benediktem XIII. Tento papež mimochodem o rok později než sv. Markétu také kanonizoval českého světce sv. Jana Nepomuckého.

Markéta z Cortony (1247 – 1297) byla italská světice pocházející z Toskánska. Nejprve žila zcela světským životem v nemanželském vztahu se šlechticem, kterému porodila i syna. Po smrti svého druha se zcela změnila, vstoupila jako terciářka do řádu františkánů. Její ostatky jsou dnes uloženy v Cortoně, místě jejího působení. Byla svatořečena 16. května 1728 papežem Benediktem XIII.


Kariéra.

Počátky v NHL.

Na Massachusettské univerzitě v Lowellu byl nominovaný na Hobey Baker Memorial Award a byl nominován do NCAA All-American Teamu. Přes tyto úspěchy nebyl nikdy draftován týmem NHL. V roce 1994 podepsal jako volný hráč smlouvu s klubem NHL Calgary Flames. Poté střídal tým Calgary s jejich farmářským týmem Saint John Flames hrajícím v nižší severoamerické lize AHL. V roce 1998 podepsal jako volný hráč s Buffalem Sabres, aby dělal záložního brankáře Dominiku Haškovi. Po dvou letech u Sabres byl Roloson vybrán v rozšiřovacím draftu NHL v roce 2000 Columbusem Blue Jackets. Poté, ale podepsal smlouvu s týmem AHL Worcesterem IceCats.

Minnesota Wild.

Roloson se rozhodl ještě jednou zkusit prorazit v NHL a v roce 2001 podepsal smlouvu s Minnesotou Wild. V Minnesotě se stal prvním brankářem a společně s Mannym Fernandezem dovedl Wild v sezóně 2002-03 do playoff. V prvním kole porazili Colorado Avalanche a ve druhém Vancouver Canucks. I přes to, že v tehdejší sezóně se o zápasy dělil pravidelně s Fernandezem, tak byl ve 34 letech poprvé zvolen do Utkání hvězd NHL 2004 a po sezóně vyhrál Roger Crozier Saving Grace Award za nejvyšší procento chycených střel.  Během výluky NHL v sezóně 2004-05 hrál v SM-liize za Lukko Raumu.

Edmonton Oilers.

8. března 2006 byl Roloson vyměněn do Edmontonu Oilers za výběr v prvním kole vstupního draftu NHL 2006, který později Minnesota vyměnila do Los Angeles Kings, kteří si v draftu vybrali útočníka Trevora Lewise. Zpočátku byl generální manažer Oilers Kevin Lowe tvrdě kritizován v médiích za to, že za stárnoucího brankáře Rolosona pustil první kolo draftu diviznímu soupeři.  Kritiku postupně umlčely kvalitní výkony Rolosona, který v playoff pomohl Oilers až do finále Stanley Cupu a spolu s Chrisem Prongerem byl považován za favorita na Conn Smythe Trophy v případě že Edmonton vyhraje Stanley Cup, ale během prvního zápasu finále proti Carolině Hurricanes utrpěl zranění kolene, když na něj spadl spoluhráč Marc-André Bergeron, kterého strčil carolinský Andrew Ladd. Po zápase trenér Oilers Craig MacTavish oznámil, že Roloson nebude moci pokračovat v dalších zápasech finále. Výsledkem těchto událostí bylo to, že brankář Ty Conklin, který v prvním zápase finále Rolosona nahradil v zápase společně se spoluhráči prohrál a v dalších zápasech playoff jej nahradil švédský brankář Jussi Markkanen. Oilers nakonec s Hurricanes prohráli v sedmi zápasech. Po měsících intenzívní rehabilitace se Roloson stihl uzdravit do začátku sezóny 2006-07. Roloson podepsal 1. července 2006 smlouvu na další tři roky.  Na mistrovství světa 2007 byl členem kanadského národního týmu, se kterým vyhrál zlatou medaili po vítězství 4:2 nad Finskem ve finále.  Sezónu 2007-08 začal Roloson bez formy a na začátku ledna se stal jedničkou týmu Mathieu Garon. 13. března 2008 se Garon zranil a tak dostal možnost opět Roloson. Na počátku sezóny 2008-09 byl v Edmontonu přetlak na pozici brankářů. Kromě Rolosona byl u týmu Mathieu Garon a mladý Jeff Deslauriers. Zpočátku se zdálo, že prvním brankářem bude Garon, ale po špatných výkonech se rozhodl trenér MacTavish, že bude všechny tři brankáře pravidelně střídat. Nakonec se tým zbavil Garona, kterého vyměnili do Pittsburghu Penguins. Poté se Roloson stal týmovou jedničkou, chytal 36 zápasů po sobě a stal se nejstarším brankářem, který odchytal více než 60 zápasů v jedné sezóně.  Pouze pár dní po posledním zápase sezóny Rolosona společně s jeho spoluhráčem Shawnem Horcoffem pozval trenér kanadského národního týmu do reprezentace pro mistrovství světa a chytal ve finále, ve kterém prohráli s Ruskem 1:2.

New York Islanders.

1. července 2009 se stal Roloson po odmítnutí jednoleté smlouvy na 3 miliony dolarů (asi 60 miliónů kč) volným hráčem bez omezení. Roloson podepsal dvouletou smlouvu na 5 miliónů USD (asi 100 miliónů kč) s New York Islanders. Islanders také podepsali smlouvu s Martinem Bironem, který měl v týmu zastávat pozici záložního brankáře Rolosona v době, kdy byl Rick DiPietro zraněný. Roloson nakonec v sezóně 2009-10 odchytal 50 zápasů.

Tampa Bay Lightning.

1. ledna 2011 byl Roloson vyměněn do Tampy Bay Lightning za obránce Tye Wisharta. První zápas za Tampu Bay vyhrál s týmem 1:0 v prodloužení a proti Washingtonu Capitals, tak vychytal čisté konto. Nicméně další den proti Pittsburghu Penguins obdržel v prvních deseti minutách 3 góly a byl vystřídán Danem Ellisem. Ve druhé třetině se sice vrátil do zápasu, ale na začátku třetí třetiny byl po dalších dvou obdržených gólech opět vystřídán a zápas skončil porážkou 1:8. Ve svých prvních 11 zápasech za Lightning vychytal 4 čistá konta.

Rekordy.

Klubový rekord Worcester IceCats

Albert Dwayne Roloson (* 12. října 1969, Simcoe, Ontario, Kanada) je bývalý kanadský hokejový brankář hrající v severoamerické lize NHL.


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se 12. července 1957 ve městě Amarillo v Texasu. Dostudoval v roce 1980 obor strojírenství na Texaské technice v Lubbocku a nastoupil k vojenskému letectvu. Pilotním výcvikem prošel na základně Vance Air Force Base ve státě Oklahoma. Zpočátku létal na strojích F-4E. Na základně Edwards v Kalifornii absolvoval Školu zkušebních pilotů, pak byl instruktor a zkušební pilot. Nalétal přes 3800 hodin na strojích 40 různých typů. Pokračoval ve studiu na Kalifornské státní univerzitě ve Fresnu, kterou úspěšně zakončil v roce 1990 a nastoupil jako zkušební pilot na britské letecké základně "Bascombe Down".

U NASA.

V prosinci roku 1994 Husband prošel konkurzem na astronauta. S výcvikem v Johnsonově kosmickém středisku začal v březnu 1995. Po ukončení základního výcviku pracoval na vylepšení raketoplánů, na plánovaném záchranném člunu pro kosmickou stanici CRV (Crew Return Vehicle), podílel se na studiích o možnosti letu na Měsíc a na Mars, působil jako manažer oddělení bezpečnosti astronautů.

Lety do vesmíru.

Svůj první let do vesmíru absolvoval jako pilot raketoplánu Discovery v roce 1999 při misi STS-96.  V roce 2000 byl jmenován do funkce velitele posádky raketoplánu Columbia pro misi STS-107, na start však musel čekat až do roku 2003. Raketoplán odstartoval z mysu Canaveral v půli ledna 2003 bez problémů. Na palubě bylo sedm astronautů: Richard Husband, Michael Anderson, Kalpana Chawlaová, David Brown, Laurel Clarková, Ilan Ramon z Izraele a William McCool. Během letu provedli 80 různých experimentů. Úspěch mise se však proměnil v katastrofu, když se během přistávacího manévru v atmosféře nad Texasem raketoplán rozpadl a celá posádka zahynula.  Richard Husband byl hluboce věřící. S manželkou Evelyn měl syna Matthewa a dceru Lauru.

Uctění památky.

Po katastrofě po něm pojmenovali nejvyšší horu pohoří "Columbia Hills" na Marsu jako "Husband Hill". Jeho jméno též nese letiště v jeho rodném městě "Husband Amarillo International Airport" a planetka (51823) Rickhusband.

Richard Douglas „Rick“ Husband (12. července 1957 – 1. února 2003) byl americký vojenský pilot a astronaut. Zahynul na palubě raketoplánu Columbia, který se rozpadl po vstupu do zemské atmosféry.


Historie.

Původní verzi programu codice_1 napsal Daniel Halbert, postgraduální student na Kalifornské univerzitě v Berkeley v roce 1978. Příkaz byl poprvé začleněn do BSD verze 3.0 a od té doby je standardní součástí všech unixových systémů a pronikl jako užitečná utilita i do jiných operačních systémů.

Popis funkce.

Program codice_1 umožňuje zobrazit delší text na terminál po jednotlivých stránkách, což bylo v dobách jednoduchých textově orientovaných terminálů jediným způsobem, jak zabránit odrolování vypisovaného textu nahoru mimo obrazovku. Proto je program označován jako "pager" ("stránkovač"). Program může být spuštěn s parametrem, který určuje jméno textového souboru, který bude po stránkách zobrazován. Nebo může být spuštěn bez parametru se jménem souboru, kdy se začne chovat jako filtr, který čte svůj vstup ze standardního vstupu ("stdin") a obratem ho vypisuje na standardní výstup ("stdout"), což je využíváno zejména při řazení příkazů do kolon.

Ovládání.

Program codice_1 zobrazí na terminál vždy jen tolik textu, aby zaplnil obrazovku (tj. aby žádný text nebyl odrolován a nezmizel uživateli z očí). V levém dolním rohu je zobrazen text codice_7 (v českém překladu codice_8) a procento vyjadřující množství již zobrazeného textu. Pak čeká na vstup od uživatele, který určuje pohyb v zobrazeném textu (další jeden řádek, další stránka atp., viz níže uvedené příkazy). Po dosažení konce souboru (100 %) codice_1 skončí. Příkazem je míněn stisk určité klávesy, ve většině případů mu může předcházet celé číslo (označeno jako "k"). Pokud není číslo zadáno, použije se implicitní hodnota, která je uvedena v závorkách:

Přepínače.

Chování příkazu lze ovlivnit na příkazovém řádku pomocí přepínačů:

Přepínače v proměnné.

Přepínače se obvykle zadávají přes příkazový řádek, ale lze je zadat i přes proměnnou prostředí codice_43. Pokud proměnná codice_43 obsahuje nějakou hodnotu, pokládá se za parametry z příkazového řádku, přičemž stejný parametr zadaný na příkazovém řádku hodnotu předefinuje.  Proměnná codice_43 obsahuje:  na příkazovém řádku uživatel zadá:  vykoná se:  Parametr codice_32 je zůstal nezměněn, ale parametr codice_47 z proměnné codice_43 byl nahrazen parametrem codice_49 z příkazového řádku.

codice_1 je v informatice název filtru, který umožňuje zobrazit delší text na terminál po jednotlivých stránkách. Program codice_1 je součástí mnoha operačních systémů (unixové systémy, DOS, OS/2 i Microsoft Windows). V původní implementaci bylo možné posouvat zobrazení pouze dopředu. V té době byl naprogramován nástroj less, který poskytoval stejnou funkčnost, ale navíc umožňoval též pohyb v textu zpět. Vylepšení později převzal i původní program codice_1.


United Buddy Bears na cestě kolem světa.

"United Buddy Bears" je dílo umělců z více než 140 zemí spojených národů (UN), kteří malují na medvědy motivy charakteristické pro jejich zemí. Tato různá grafická zpracování medvědů vytváří v celku jedno velké mezinárodní umělecké dílo. Návštěvníkům se takto nabízí jakási výtvarná cesta kolem světa. Posláním těchto medvědů je prosazování porozumění mezi národy, tolerance a respektování jiných kultur a náboženství.  Umělci, podílející se na výtvarném zpracování medvědů, byli vybraní ministerstvem kultury příslušné země. V jednom velkém ateliéru v Berlíně tak dostal každý z medvědů výtvarníkův vlastní umělecký podpis.  Výstavy "United Buddy Bears", které zhlédlo do dnešních dnů zhruba na 30 miliónů návštěvníků, se prezentovaly v těchto městech čtyř kontinentů:  Kazda výstava byla otevřena starostou pořádajícího města za účasti velvyslanců UNICEF, jakými byli Sir Peter Ustinov, Jackie Chan, Christiane Horbiger, ale i Keň Done a Mia Farrow.  Mottem výstav: "Musíme poznat jeden druhého lépe, tím si více porozumíme, budeme si více věřit a naučíme se žít v míru" se snažili manželé Eva a Klaus Herlitzovi z Berlína, iniciátoři tohoto projektu, podpořit myšlenku klidného a mírového spolužití všech národů. A právě z tohoto důvodů stojí 140 medvědů ruku v ruce, vedle sebe ve velikém kruhu nazývaném pořadateli také "The art of Tolerance".  Na konci každé výstavy se medvědí vydraží na dobročinné aukci, jejíž výtěžek je pak věnován na pomoc dětem. Do dnešního dne tyto aukce vydělaly přes 2,3 miliónů eur.

Politický rozsah jednotlivých výstav.

Jackie Chan a medvědí z Berlína.

Při natáčení filmu "Around the World in 80 days" narazil Jackie Chan v Berlíně na tyto pestré zmalované medvědy, kteří ho okamžitě zaujali. Jeho přičiněním se pak uskutečnila podobná výstava v Hongkongu, která sklidila značný úspěch. Výtěžek z této aukce, ve výši 340.000 eur, byl opět věnován na charitativní účely.

Buddy Bears jsou umělecky pomalované, dva metry vysoké umělohmotné odlitky medvědů. Jedna se zde o sochy pestře zmalovaných medvědů v životní velikosti, kteří jsou symbolem určité myšlenky, jako tomu bylo například při "Cow-Parade" v Curychu a nebo New Yorku.


Geografie a geologie.

Tok potoka Átalér vytvořil v místě čtyři až pět teras vyhloubených vodou v travertinu, které byly již ve starší době kamenné osídleny. Od dob římského osídlení až doposud je zde travertinový vápenec těžen a využíván ve stavebnictví.

Archeologické naleziště.

I přes četné archeologické výzkumy nebylo v Maďarsku dlouho objeveno žádné paleolitické naleziště. Z Vértesszőlőse byly známy nálezy rostlinných zkamenělin v místním travertinu. Jejich stáří je odhadováno na 400 000–500 000 let. Až nálezy archeologů Ottó Hermanse a Ottokára Kadicse ze začátku 20. století v jeskyni Szeleta nedaleko Miskolce dokázaly, že území dnešního Maďarska bylo osídleno již ve starší době kamenné.  Roku 1962 zde geolog Márton Pécsi, který zde prováděl stratigrafický průzkum travertinových vrstev nalezl první archeologické artefakty z kvarcitu a zvířecí kosti se stopami tepelné úpravy. V letech 1963 až 1968 zde probíhal rozsáhlý archeologický průzkum pod vedením László Vértese. 1. května 1968 zde bylo otevřeno muzeum pod širým nebem jako pobočka Národního muzea v Budapešti. László Vértes často prohlašoval: "Žiji a umírám pro Vértesszőlős". Tento výrok se potvrdil krátce po otevření muzea, Vértes zemřel na onemocnění srdce, které si přivodil náročnou prací právě ve Vértesszőlősi.

Kamenné industrie.

Během vykopávek bylo nalezeno celkem 8890 kusů kamenných artefaktů valounové industrie. Materiál těchto nástrojů pochází výlučně z místních lokalit, především z teras vytvořených potokem Átalér. Jedná se hlavně o vápenec a kvarcit. Přibližně polovina z nalezených nástrojů nese výrazné známky použití. Mezi těmito nástroji jsou sekáče s unifaciální i bifaciální úpravou ostří, úlomky sloužící jako řezné nástroje, škrabky, struhadla a špice a také jednoduché pěstní klíny.  Vértes se pokusil vytvořit z inventáře těchto nástrojů specifickou typologii a nazval ji „Buda-Industrie“. Tuto myšlenku se však nepodařilo prosadit a dnes jsou kamenné nálezy z této lokality řazeny ke starším Acheuléenským nebo Abbevillienským industriím.

Kostěné industrie.

Ve Vértesszőlősi bylo nalezeno také 105 kostěných fragmentů, které byly jednoznačně určeny jako nástroje. Tyto nástroje nebyly pouze rozštěpeny, ale byly opracovány podobně jako kamenné nástroje. Kromě toho zde byl nalezen také pěstní klín z kosti. Kosti byly používány kromě výroby nástrojů pravděpodobně také jako palivo.

Nález člověka - Vértesszőlős I.

V travertinových vrstvách byly během vykopávek v roce 1965 nalezeny čtyři fragmenty mléčných zubů patřících asi sedmiletému dítěti. Jednalo se o levý špičák a levé stoličky spodní čelisti (v literatuře označováno jako "Vsz I"). Antropologické určení je sporné, jisté je, že se jedná o druh člověka žijícího v Evropě ještě před člověkem neandrtálským, pravděpodobně jde o "Homo erectus heidelbergensis" - "Homo heidelbergensis".

Nález člověka - Vértesszőlős II.

Během stejné etapy vykopávek jako v předchozím případě, byly 21. srpna opět v travertinové vrstvě, asi 8 metrů od předchozího nálezu, nalezeny ostatky pravěkého člověka (v literatuře označováno jako "Vsz II"). Část týlní kosti patřila pravděpodobně mladému dospělému muži. K deformacím, které jsou na kosti patrné, došlo až posmrtně při uložení v travertinové vrstvě, žádná z nich nebyla patologická. Na velkém týlním otvoru jsou znatelné stopy, o kterých se Vértes domníval, že jsou pozůstatkem rituálního odstranění mozku a možná i důsledkem kanibalismu. Tento názor je však dnes považován za nepravděpodobný. Antropologické určení je opět obtížné, objem lebky je cca 915–1225 cm3, což odpovídá druhu "Homo erectus heidelbergensis".  Zvláštností naleziště jsou velmi dobře zachovalé stopy osídlení, výjimečné v období starší doby kamenné. V prostoru naleziště byly kromě živočišných pozůstatků (včetně stop), které z větší části nemají souvislost s osídlením, nalezeny části kostí, které mohou být jednoznačně určeny jako zbytky potravy, některé nesou stopy po nožích po odkrojování masa a po získávání morku z kostí.  Ze zvířat byly ve Vértesszőlősi zpracováváni koně ("Equus mosbachensis"), jeleni ("Cervus elaphus") a bizoni ("Bison schoetensacki"). Nalezeno bylo také velké množství kostí medvědích ("Ursus deningeri") u kterých však není jisté, zda zde byly uloženy přirozeně nebo člověkem.  Původní teorie o využití mršin postupem bádání ustoupila do pozadí, a i přes nedostatek přímých důkazů o lovu, je možné díky velkému množství zvířecích kostí o Vértesszőlősi mluvit jako o staropaleolitické "lovecké stanici".  Nejednalo se o lov v pravém smyslu slova, spíše o taktiku lovu, známou dnes u některých domorodých národů: zvířecí stádo při napájení se u pramene nebo řeky bylo obklíčeno, a následně zpanikařeno hlukem, házením předmětů a také pomocí ohně. Zpanikařená zvířata se zraňovala podupáním nebo uklouznutím. Poraněná zvířata pak lovci mohli snáze zabít. Tato technika se pro toto naleziště zdá velmi pravděpodobná, protože zde nebyly nalezeny žádné zbraně použitelné pro klasický lov. V této době byly pravděpodobně luky a oštěpy ještě neznámé.  Roku 1966 nalezl István Skoflek během práce na zahradě ve sprašové vrstvě 5 cm silnou vrstvu dřevěného uhlí ve formě čoček širokou asi 7 metrů. Při podrobnějším průzkumu 47 nalezených částic dřevěného uhlí a částečně do hněda spálené spraše, se dospělo k názoru, že se zde nacházelo ohniště, které díky své mocnosti, barvě a nalezeným zbytkům, bylo využíváno po dobu několika let.  Nález ohniště se stal archeologickou senzací, protože do té doby se předpokládalo, že ve starší době kamenné neznali oheň. Naleziště Vértesszőlős se tak stalo dalším důkazem. Dle stop kostí v ohništích se předpokládá, že kosti v ohništích sloužily i jako palivo a udržovaly oheň, který několik dní jen doutnal a následně byl znovu rozdmýchán.

Datace.

Vrstvy s nálezy lidských lebek byly thorium-uranovou metodou datovány na stáří 350 000 let, použití elektronspinové resonanční metody určilo stáří na 333 000 +/– 17 000 let. Maximální stáří vrstev bylo určeno na 600 000 let. Datace zvířecích kostí a popela byla určena na asi 350 000 let a zařazena do středního pleistocénu.

Význam lokality.

Na základě množství a kvality nálezů z Vértesszőlőse je možné toto naleziště řadit na roveň dalším významných staropaleolitickým nalezištím: Bilzingsleben, Schöningen, Boxgrove, Swanscombe aj. Významné je zde, jinde zřídka se vyskytující, sídliště a nálezy nalezené a zkoumané "in situ", tedy ve své původní lokaci. Mimo to místní nálezy potvrzují teorii o zalidnění evropského kontinentu od britských ostrovů až po Karpaty již v starším paleolitu.

Hospodářství.

Významné je v obci zemědělství, především pěstování vinné révy na svazích pohoří Gerecse. Místní vinice patří do vinařské oblasti Ászár-Neszmély. Význam má také těžba travertinu a těžba cihlářských jílů severně od obce. Fungovala zde také cihelna. Velká část obyvatel obce dojíždí za prací do blízkých měst Tatabánya (dříve především hlubinná těžba hnědého uhlí) a Tata, případně i do vzdálenějšího Komárna nebo Budapešti.

Doprava.

Západním okrajem obce prochází silnice č. 1 z Budapešti přes Győr a Vídně. Dříve to byl hlavní silniční tah do severozápadního Maďarska a Rakouska a velmi zatěžoval obec tranzitní dopravou. Odlehčení přišlo s vybudováním dálnice M1 v 80. letech 20. století. Dálnice vede západně západně od obce.  Obcí také prochází hlavní dvojkolejná železniční trať Budapešť - Györ - Hegyeshalom - (Vídeň). V 90. letech 20. století prošla tato trať rekonstrukcí a v prostoru železniční zastávky Vértesszőlős, ležící v oblouku byla přeložena o cca 10 metrů ke středu oblouku a traťová rychlost v tomto úseku byla zvýšena na 140 km/h. Na zastávce zastavují osobní vlaky.  Autobusová doprava je zajišťována linkou z Taty do Tatabányi provozovanou společností Vértes Volán.

Obyvatelstvo.

Ve vesnici žila velmi početná slovenská menšina, národnostní složení obce se změnilo v roce 1947, kdy byla provedena výměna obyvatelstva mezi Československem a Maďarskem. I dnes se lze ještě slovensky v obci domluvit, je zde aktivní Slovenské centrum.

Vértesszőlős je obec v severním Maďarsku v okrese Tatabánya, v župě Komárom-Esztergom. Vesnice leží na západním úpatí pohoří Gerecse, protéká jí potok Átalér. Světoznámou se vesnice stala v 60. letech 20. století, kdy v ní byly nalezeno rozsáhlé sídliště Homo erectus. Žije zde 2 981 obyvatel.


Vývoj.

American Airlines požádala Convair, aby navrhla letoun schopný letět od pobřeží k pobřeží nonstop z New Yorku do Los Angeles, disponující také větší kapacitou, než měl jeho předchůdce typ 880, který byl nejmenší z první generace amerických proudových dopravních letadel. První Convair 990 opustil tovární budovu v San Diegu v listopadu 1960 a 24. ledna 1961 provedl svůj první let.  Mezi změny oproti typu 880 patřily klapky na horní části odtokové hrany křídla, které snižovaly hluk a zvyšovaly kritické Machovo číslo. Letoun také dostal vylepšené motory General Electric CJ-805-23, které byly jedinečné v tom, že měly dmychadlo v zadní části motoru. Motor Pratt & Whitney JT3D, který poháněl konkurenční letadla, měl dmychadlo klasicky v přední části. CJ-805-23 byl zjednodušenou civilní verzí motoru J79 bez přídavného spalování. Stejně jako většina verzí J79, produkovaly i CJ805 a CJ805-23 mnoho zplodin, ačkoli pozdější dopravce Spantax na svých letounech CV-990 nechal spalovací komory vyměnit za bezdýmové.

Služba.

Letoun CV-990 nesplnil slíbené požadavky a společnost American Airlines v důsledku toho snížila jejich objednávku. Vznikl vylepšený model 990A, ale navzdory změnám letadlo nikdy nesplnilo požadavek na let od pobřeží k pobřeží, tedy nonstop let z New Yorku do Los Angeles. Swissair počátkem roku 1962 pořídila osm strojů 990A, které létaly na dlouhých trasách do Jižní Ameriky, Západní Afriky, na střední i dálný východ, stejně tak na vytížených evropských trasách. Jejich flotila byla stažena z provozu v roce 1975. Scandinavian Airlines letouny Coronado využívala k letům do Tokia a dalších míst na Dálném východě. Nad typem 990 se stáhla mračna příchodem strojů Boeing 720 a Boeing 720B - deriváty Boeingu 707 a později Boeingu 727. V době uzavření montážní linky roku 1963 bylo vyrobeno pouze 37 letounů CV-990, čímž se celková produkce trupů civilních dopravních letadel mateřské společnosti General Dynamics dostala na číslo 102 kusů. Neúspěch leteckých společností přijmout letouny Convair 880 a 990 vedl mateřskou společnost firmy Convair - General Dynamics - do jedné z největších korporátních ztrát v historii. V důsledku toho se Convair stáhl z trhu s dopravními letouny, ačkoli později stavěl trupy pro letouny McDonnell Douglas DC-10, KC-10 a MD-11.

Convair 990 Coronado je americký úzkotrupý čtyřmotorový proudový dopravní letoun vyráběný firmou Convair. Šlo o prodlouženou verzi předchozího typu Convair 880 vyráběnou dle požadavků leteckého přepravce American Airlines. Trup Convairu 990 byl prodloužen asi o 3 metry, což zvýšilo počet cestujících z původních 88 a 110 ve verzi 880 na počet mezi 96 až 121 u verze 990. Pořád to však nestačilo na srovnatelné typy jako Boeing 707 (110 až 189) nebo Douglas DC-8 (105 až 173), i když Convair 990 měl o asi 40–56 km/h větší cestovní rychlost.


Vývoj.

V roce 1947 v SSSR začal vývoj ručních protitankových střel. První takovou střelou byla RPG-1, ale kvůli nedostatečným výkonům a citlivosti výmetného prachu nebyla zavedena do armády. Brzy na to v roce 1949 se do armády dostala RPG-2, která splňovala armádní požadavky. Na vzdálenost 150 metrů dokázala probít pancíř silný 200 mm. Ale nejvíce byl kritizován krátký dostřel zbraně a tak se ve vývoji pokračovalo.  Člen skupiny konstruktérů Valentin Firulin přišel s návrhem urychlit střelu reaktivním pohonem. Při intenzivních zkouškách se však dlouho nedařilo zmenšit rozptyl a odchylky od cíle – to se podařilo nakonec přidáním malé turbínky na konec granátu, která střelu mírně roztočila tak aby nedošlo ke snížení účinku kumulativního paprsku. Nakonec byla zavedena v roce 1961 pod označením "RPG-7 Semjorka" („sedmička“). Kromě raketového pohonu se inovoval i systém míření optikou, tím pádem byla přesnější než RPG-2. Také na odpalovací trubici přibyla další rukojeť k pohodlnějšímu a pevnějšímu uchopení.

Charakteristika.

Odpalovací trubice ráže 40 mm dokázala vystřelit granát ráže 85 mm na vzdálenost 500 m. Ale účinná vzdálenost, kdy střela přesně zasáhla cíl, byla 200 m. Délka zbraně v pochodové pozici byla 990 mm, v palebné 1 370 mm. Základní náboj vážil 2,2 kg. Obsluhovali ji 2 muži. Rychlost střelby byla 4 až 6 ran za minutu. Průbojnost pancíře se pohybovala kolem 300 mm.  Od roku 1963 se vyráběla verze RPG-7D pro výsadkáře, která se dala rozložit na dvě části. V roce 1970 přišla verze RPG-7V s vylepšenými optickými mířidly PGO-7V. Vznikly také varianty RPG-7N a DN pro noční boj. V současnosti ruská zbrojovka Bazalt vyrábí zdokonalené verze RPG-7V2 a RPG-7D3.  Samotný projektil se skládá z hlavice, motoru a výmetné nábojky. Střelec musí sešroubovat nábojku se střelou a kompletně ji zasune do hlavně zbraně. Pak ze špičky hlavice odstraní krytku a vytáhne bezpečnostní kolík. Stisknutím spouště se nejprve aktivuje výmetná náplň, která střelu vymrští ven z trubice. Pak se roztáhnou stabilizační křidélka na granátu, zapálí se stopovka na turbínce a aktivuje se raketový motorek na tuhá paliva, který hoří několik sekund. Pokud nefouká silný boční vítr, zbraň zasáhne cíl poměrně přesně.  Základní granát PG-7V měl kumulativní hlavici a dokázal probít 260mm pancíř. V současnosti se tato verze nevyrábí, ale vyrábí se moderní verze PG-7VL s dvojnásobným účinkem, přičemž dokáže probít pancíř silný až 500 mm. Ještě lepší efektivitu nabízí verze PG-7VR s dvojitou kumulativní hlavicí, kde probíjí nejprve dynamickou ochranu tanku a pak samotný pancíř až do tloušťky 600 mm. Pro tzv. měkké cíle existuje ještě verze OG-7V, která po explozi vytváří šrapnely se smrtícím účinkem až do 7 metrů. Speciální verze granátu TBG-7V pracuje na termobarickém principu a dokáže účinně likvidovat budovy.

Použití.

První použití protitankové zbraně RPG-7 bylo zaznamenáno za šestidenní války v roce 1967 a později se s ní setkala americká vojska ve Vietnamu. Od té doby se používá v každém větším konfliktu. Známé bylo použití v Somálsku, kdy s ní povstalci sestřelili americký vrtulník UH-60 Blackhawk. Zbraň byla hojně používána i v dalších konfliktech, např. v Iráku, Afghánistánu, Sýrii a také v konfliktu na Ukrajině. Do služby se dostala i v Islámském státě, u Kurdů či v Syrské armádě věrné Asadovi.  Vyráběna byla v licenci (a mnohdy i bez ní) v několika státech. Ze států Varšavské smlouvy to bylo například Československo, Polsko, NDR, Bulharsko a Rumunsko. Dále pak ČLR, která ji vyrábí pod označením Type 69, pak Egypt, KLDR, Irák, Írán nebo Pákistán. Samotná ruská armáda ji považuje za zastaralou a nahrazuje ji novější RPG-27.  Licenční výroba také probíhá v americké zbrojovce AirTronic USA. Nápad vyrábět RPG-7 pod licencí v USA vznikl kvůli velké americké angažovanosti ve světě, respektive programům vojenské pomoci různým státům ať Balkánu, Afriky či Blízkého východu. Ale klasická RPG-7 nevyhovuje z hlediska přesnosti, životnosti či kompatibility s různými doplňky ze západu. Právě proto firma AirTronic v roce 2009 prezentovala novou verzi ruské pancéřovky RPG-7 pod označením PSLR-1 ("Portable Shoulder-fired Rocket Launcher"). Základní koncepce je zachována, ale oproti ruskému originálu se zvýšil účinný dostřel na 500–800 m, přesnost a životnost zbraně na 1000 výstřelů, z původních 250. Rovněž se změnil i materiál, ze kterého je zbraň vyrobena. Ruská RPG se odlévala z běžné oceli, americká verze je přesně obráběna z kvalitní slitiny, tím pádem je pevnější, lehčí (6,35 kg) a kratší (z původních 0,950 m na 0,915 m). Kromě toho se na zbraň přidala pažbička převzatá z pušky M16 a různé lišty k upevnění nejrůznějších zaměřovačů a jiných doplňků.  Společnost AirTronic později pracovala na dalších změnách a v roce 2016 představila novu variantu pod označením GS-777, na rozdíl od PSLR-1 používá novější materiály, což ji ještě odlehčilo z 6,35 kg na 3,50 kg. Také se zvýšila životnost na 2000 výstřelů. AirTronic USA ve spolupráci s firmou Chemring Ordance chtějí začít dodávat nové střelivo, protože dnes musí americké ozbrojené síly kupovat střely z Bulharska či Polska. Plánuje se kromě tradičních druhů granátů i naváděné a s prodlouženým dostřelem na 2000 m. Pancéřovky AirTronic USA budou směřovat hlavně k silám podporovaným USA a to do armád Iráku, Afghánistánu či „umírněné“ syrské opozice.

RPG-7 (zkratka z ruského "ручной противотанковый гранатомёт" - Ručnoj Protivotankovij Granatomjot; "ruční protitankový granátomet") je reaktivní protitankový granátomet původem z SSSR. Je vyráběný od roku 1961, rozšířený do asi 40 států a v množství ozbrojených konfliktů se používá dodnes.