Život.

Narodil se 11. května 1859 v Liptovském Mikuláši, v části Vrbica-Hušták č. 26 (dle tehdejšího číslování) do evangelické rodiny řemeslníka Ondreje Stodoly a Anny, rozené Kováčové. Jako datum narození se v literatuře uvádí 10. květen 1859, liptovskomikulášská matrika však jednoznačně uvádí jako den narození až 11. květen. Týden po narození dostal při křtu jména Aurel Bohuslav. Lidovou školu vychodil v Liptovském Mikuláši. Navštěvoval pak německou reálku v Levoči, maturoval na Vyšší státní reálce v Košicích. Od roku 1876 studoval na technice v Budapešti a od roku 1877 strojní inženýrství v Curychu. Mezi lety 1880 a 1882 pracoval ve Strojírnách státních uherských železnic v Budapešti. V roce 1883 pokračoval ve studiu na Vysoké škole technické v Charlottenburgu a studia ukončil v roce 1884 na pařížské Sorbonně. Od roku 1884 působil v Praze, v Českomoravské strojírně, ale po krátkém čase přešel do Strojírenské společnosti Ruston a spol. V roce 1892 přijal místo docenta na Spolkové polytechnické škole v Curychu, na níž se brzy stal profesorem (1893) a působil tam až do svého odchodu do důchodu v roce 1929. Jeho žákem zde byl i Albert Einstein. Zemřel 25. prosince 1942 v Curychu. Od roku 1989 je pohřben v Liptovském Mikuláši.

Dílo.

Ve své vědecké práci se zaměřoval na oblast teorie automatické regulace strojů, položil vědecké základy projektování a stavby parních a spalovacích turbín. Jeho výpočty a konstrukce daly základ tomuto odvětví strojírenství. Pro páru vypočítal a aplikoval tzv. Mollierův entropický diagram, který stále doplňoval. Ve spolupráci s chirurgem Ferdinandem Sauerbruchem zkonstruoval roku 1915 pohyblivou umělou ruku, tzv. Stodolovu ruku. Na stejném principu byly založeny i protézy chodidel a nohou.  Byl konstruktérem prvního tepelného čerpadla na světě. Jeho tepelné čerpadlo z roku 1928 dodnes pracuje ve Švýcarsku a vytápí radnici v Ženevě, když odebírá teplo z vody jezera (jde o uzavřený okruh).  Jeho vrcholné dílo "Die Dampfturbinen und ihre Aussichten als Wärmekraftmaschinen" vyšlo v Berlíně v roce 1903 a později ho přeložili do mnoha světových jazyků. Postupně ho doplňoval o nové poznatky a jeho šesté vydání v roce 1924 mělo již rozsah 1142 stran. V roce 1922 vyšlo v Berlíně jeho další významné dílo "Dampf und Gas-Turbinen", v roce 1931 v Berlíně vyšlo "Gedanken zu einer Weltanchauung vom Standpunkte des Ingenieurs", které propracoval a vydal v Curychu 1937 pod názvem "Die geheimnisvolle Naturweltanschauliche Betrachtung".

Ocenění a odkaz.

Mnohé světové vědecké společnosti a univerzity mu udělily nejvyšší vyznamenání a hodnosti. V roce 1901 ho jmenovali čestným doktorem Curyšské univerzity, v roce 1905 mu Vysoká škola technická v Hannoveru udělila titul Dr. Ing. h. c. a o čtyři roky později i technika v Curychu. Roku 1908 mu bylo uděleno nejvyšší vyznamenání německých inženýrů Grashofova medaile a v roce 1940 ho Anglie odměnila zlatou medailí Jamese Watta. Čestný doktorát mu udělila i německá technika v Brně a v roce 1929 i pražské České vysoké učení technické. Byl také členem korespondentem Francouzské akademie věd.  Na počest Aurela Stodoly je pojmenována planetka 3981 Stodola. U příležitosti 150. výročí jeho narození vyhlásila Slovenská technická univerzita v Bratislavě rok 2009 Rokem Aurela Stodoly. Národní banka Slovenska vydala u této příležitosti historicky první sběratelskou eurominci SR s podobiznou tohoto slovenského vědce světového jména. Nominální hodnota stříbrné mince je 10 eur. Mince má status zákonného platidla, ale pouze na Slovensku.

Aurel Bohuslav Stodola (11. května 1859 Liptovský Mikuláš – 25. prosince 1942 Curych) byl slovenský fyzik, inženýr a vynálezce, zakladatel teorie parních a plynových turbín.


Historie.

V průběhu staletí byl obraz v držení řady vlastníků:  Počátkem 20. století se nacházel ve sbírce nazvané "Collectie Six" podle sběratele umění Jana Sixe, který za něj požadoval milion guldenů. Nakonec získal obraz ze sbírky v roce 1921 za 650 000 guldenů Henri W. A. Detering, který jej následně věnoval nizozemskému státu. Od té doby se obraz nachází v amsterodamském Rijksmuseum.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, rozměry 54,3×44 cm) je zachycena část ulice, dlážděné kočičími hlavami, u níž stojí dva domy, oddělené dvěma průchody. Dominantně působí dům na pravé polovině obrazu – třípodlažní stavba se stupňovitým štítem. Většina oken ze zavřená, což navozuje dojem, že dům je uzavřen. Pouze v otevřených dveřích domu sedí žena zaujatá ruční prací (paličkováním krajek). Kromě ní jsou na plátně další tři postavy: dvě děti klečící na zemi a děvečka v průchodu vlevo, skloněná nad nádobou s vodou. Všichni se věnují své činnosti a vzájemně spolu nekomunikují; i proto působí obraz dojmem obzvláštního klidu.  Identifikací místa, které Vermeer zachytil, se zabývají badatelé již odedávna. Názory jsou různé: vedle nejčastěji se objevující teorie, že jde o pohled na "Voldergracht", namalovaný ze zadních oken domu "Mechelen" u Marktveld v Delft, jsou zmiňovány i jiné lokalizace – Oude Langendijk, Nieuwe Langendijk, Trompetdtraat, Spieringstraat, Achterom či Vlamingstraat. Podle první hypotézy stál za "Mechelenem" dům (na obraze by to byla budova zprava), který byl v roce 1661 zbourán, aby udělal místo pro nové sídlo gildy sv. Lukáše, cechu sdružujícího a zastřešujícího výtvarné umělce, tedy i Vermeera. V holandském malířství byla častá vyobrazení budov ohrožených zničením, jež byla vytvářena s cílem uchovat pro budoucnost v paměti jejich vzhled. Takové obrazy tvořili mj. Egbert van der Poel (např. "Pohled na Delft po výbuchu prachovny v roce 1654", National Gallery v Londýně), Daniel Vosmaer. Je tedy možné, že i Vermeer chtěl zvěčnit vzhled domu, jenž měl zakrátko přestat existovat.  Není však také vyloučeno, že Vermeer nezachytil skutečný vzhled konkrétní ulice, ale umístil na obraz prvky z různých míst. To dělal jeho současník, Pieter de Hooch, který kromě výjevů v interiérech maloval pohledy na dvorky, ulice a zahrady. De Hooch namaloval dva obrazy, na nichž je jedna brána, ale zachycená ze dvou různých stran ("Dvorek", 1658, National Gallery v Londýně a "Dvorek", 1658, The Trustees of Mr. Julian Byng's Marriage Settlement).  "Ulička" je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je zachycen motiv města a kde Vermeer namaloval oblohu. Všeobecně se má za to, že její vytvoření předcházelo vznik obrazu "Pohled na Delft", dalšího ze dvou uvedených.  Jako v řadě dalších případů i zde Vermeer provedl změny v konečné kompozici – odstranil např. ženskou postavu, jež se nacházela vpravo od vstupu do průchodu.  Rostlinný pokryv cihlové stěny na levé straně obrazu má v současnosti modrý odstín. Zeleň Vermeer získával smícháním žluti s modří a postupem času se výsledná zelená barva mohla změnit v modrou.

Ulička (nizozemsky "Het Straatje") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1658–1661. Plátno je signováno, podpis "i VMeer" se nachází na levé straně dole, pod oknem.


Před válkou.

Narodil se v roce 1906 ve městě Oberdorf (dnes Marktoberdorf) ve Švábsku v Německu jako syn předáka. Brzy opustil školu, aby se stal fotografem. Pracoval jako skladník a během Velké hospodářské krize byl nezaměstnaný. Začátkem listopadu 1932 vstoupil do NSDAP a SS. Hössler byl ženatý a měl tři děti.  Během svého působení v SS, byl povýšen do hodnosti SS-Obersturmführer a stal se důstojníkem v záloze ve Waffen-SS. Po založení koncentračního tábora Dachau v červenci 1933 se stal prvním členem strážního sboru a později pracoval jako kuchař. V Dachau sloužil až do vypuknutí druhé světové války.

Auschwitz.

V červnu 1940 byl převelen do nově otevřeného koncentračního tábora Auschwitz (Osvětim). Řídil táborové kuchyně a občas byl využit jako vedoucí pracovního oddílu ("Kommandoführer"). V roce 1941 se stal vůdcem pracovního nasazení ("Arbeitsdienstführer"). 28. července 1941 doprovázel Hössler přepravu 575 vybraných vězňů z Auschwitzu do centra „eutanázie“ na zámku Sonnenstein, kde byli zavražděni jako součást Akce 14f13 v rámci programu Akce T4. V červnu 1942 se spolu s Otto Mollem a Hansem Aumeierem podíleli na zabití 168 přeživších z neúspěšného povstání v trestní části Auschwitz I.  Od září do listopadu 1942 brigáda složená z vězňů zvaných "Sonderkommando Hössler" exhumovala 107 000 mrtvol z masových hrobů kolem Auschwitzu I, aby je spálila v novém krematoriu v Auschwitz II. Vězni Sonderkommanda byli poté téměř vždy zavražděni. Zároveň pracoval ve starém krematoriu v hlavním táboře Auschwitz I, podílel se zde i na posílání lidí do plynových komor. V srpnu 1943 byl povýšen do funkce Schutzhaftlagerführer v ženském táboře Auschwitz-Birkenau, kterému velel společně s Marií Mandlovou. V této funkci se podílel mimo plynování vězňů i na selekcích.  Filip Müller, jeden z mála členů Sonderkommanda, který přežil Osvětim, parafrázoval Hösslerův projev, který přednesl skupině řeckých Židů ve svlékací místnosti před plynovými komorami:  Mezi 15. březnem a 15. květnem 1944 byl také velitelem koncentračního tábora (KZ-Kommandant) Neckarelz v německém Mosbachu, což byl pobočný tábor většího táborového komplexu Natzweiler-Struthof v okupované Francii. Po invazi spojenců Francie v červnu 1944 se vrátil do Auschwitzu, kde setrval do evakuace v lednu 1945.

Dora-Mittelbau.

V lednu 1945, když Rudá armáda překonala německé pozice na východní frontě se personál SS z Auschwitzu evakuoval do koncentračního tábora Dora-Mittelbau. Dne 4. dubna 1945 spojenecké letectvo provedlo zničující nálet na Nordhausen a ihned na to byla zahájena evakuace Dory. Pochod smrti vedl Hössler směrem do stále fungujícího koncentračního tábora Bergen-Belsen.

Bergen-Belsen.

8. dubna 1945 dorazil se svým transportem do Bergen-Belsenu a stal se zástupcem velitele tábora Josefa Kramera. 15 dubna 1945 byl Hössler nalezen britskou armádou skrývající se mezi vězni v maskovaném oděvu. Zajatci SS pak byli nuceni pohřbít tisíce mrtvol ležících v areálu tábora v hromadných hrobech.

Odsouzení a smrt.

Hössler a 44 dalších příslušníků táborového personálu byli souzeni v procesu Bergen-Belsen britským vojenským soudem v Lüneburgu. Během soudního procesu Anita Laskerová dosvědčila, že se účastnil výběrů pro plynovou komoru. Byl odsouzen k trestu smrti a oběšen 13. prosince 1945 ve vezení v Hamelnu.

Franz Hössler také Franz Hößler (4. února 1906 – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý příslušník SS v hodnosti Obersturmführer a velitel stráží (Schutzhaftlagerführer) v koncentračních táborech Auschwitz-Birkenau, Mittelbau-Dora a Bergen-Belsen. V procesu Bergen-Belsen byl za zločiny proti lidskosti odsouzen k trestu smrti.


Život a kariéra.

Nino Ferrer se narodil 15. srpna 1934 v Janově, Itálii, ale své rané dětství prožil v Nové Kaledonii (francouzské zámořské teritorium v jihozápadním Tichém Oceánu), kde jeho otec pracoval jako inženýr. Jezuitská škola v Janově a později v Paříži v něm zanechala celoživotní averzi vůči kostelům. Od roku 1947 studoval mladý Nino na Sorbonně etnologii a archeologii, zajímal se také o hudbu a malování.  Po dokončení studií Ferrer začal cestovat po světě a pracoval na nákladní lodi. Po návratu do Francie propadá hudbě. Jeho vášeň pro jazz a blues ho vedla k hudbě Jamese Browna, Otise Reddinga a Raye Charlese. Začal hrát na kontrabas v New Orleanském Jazzovém Orchestru Billa Colemana. Na nahrávce se poprvé objevil v roce 1959, když hrál na basu na dvou singlech od Dixie Cats. Nápad na kariéru sólového zpěváka dostává od rhythm and bluesové zpěvačky Nancy Hollowayové, kterou doprovázel.  V roce 1963 nahrál svůj první singl "Pour oublier qu'on s'est aimé". Na druhé straně desky byl singl "C'est irréparable", který byl později přeložen pro italskou superstar Minu jako "Un anno d'amore" a stal se tak v roce 1965 velkým hitem. Později, v roce 1991, zazpíval tento hit španělský zpěvák Luz Casal pod názvem "Un año de amor" pro film režiséra Pedra Almodóvara "Tacones Lejanos" (Vysoké podpatky)"."  V roce 1965 přišel jeho první úspěch jako sólisty s písní "Mirza". Následujícími hity jako "Conichons" a "Oh! hé! hein! bon!" si vydobyl pověst komediálního zpěváka. Jeho obrovský úspěch ho doslova uvěznil a Nino nemohl uniknout poptávce publika slyšet jeho hity. Začal tak žít hýřivým životem plným vína, žen a hudby, zatímco neustále vystupoval v televizi, divadlech a na turné.  V roce 1967 dosáhl v Itálii největšího úspěchu s písní "La pelle nera" (francouzská verze je "Je voudrais être un noir" – Chci být černochem).  "La pelle nera" následovaly další Italské písně podobného stylu. Ferrer se také dvakrát objevil na hudebním festivalu v Sanremo (v roce 1968 a 1970). V roce 1970 se vrátil do Francie.  Několik měsíců po smrti své matky, 13. srpna 1998, dva dny před svými 64 narozeninami si z domu vzal svou zbraň a vydal se na posekané pole kousek od sousední vesnice. V poli si lehl a prostřelil si hruď. Jeho žena Kina, se kterou měl dvě děti, ohlásila událost policii, když doma našla dopis na rozloučenou.

Nino Agostino Arturo Maria Ferrari, známý jako Nino Ferrer (15. srpna 1934 Janov – 13. srpna 1998 Saint-Cyprien), byl italsko-francouzský zpěvák a textař.


Výskyt.

Druh obývá oblast Nového Zélandu o rozloze 3 300 km. Jedná se o zdejší endemit. Žije na Jižním ostrově, ale v minulosti byl rozšířen i na Severním. Obývá zde oblast Waitaki a k hnízdění využívá místa, kde vodní tok divočí, lze ho najít ale také v bažinách. Důležitá je přítomnost štěrkových břehů, které sem přinášejí proudy řek z hor. Některé pisily tráví zimu v níže položených oblastech; jedná se o částečně tažné ptáky.

Popis a chování.

Pisila černá je pták štíhlého těla a dosahuje velikosti mezi 37 až 40 cm, přičemž váží 195 až 220 g. Má dlouhé končetiny červeného zbarvení. Dlouhý je rovněž zobák jemného vzezření, ten má ale barvu černou. Peří má černou barvu, křídla a záda se navíc mohou zeleně lesknout. Mladí ptáci se od dospělců odlišují bílými znaky. Dospělého zbarvení dosáhnou v osmnácti měsících věku. Hybridy s pisilou bělohlavou mohou mít různé zbarvení a od pisil černých je odlišují tmavší barva společně s kratšíma nohama. Naopak zobák bývá delší než u pisil černých.  Pisily černé se ozývají hlasitým vysokým voláním, jejich zvuk zní jako "jek", "jek", "jek". Žerou drobné ryby, ale hlavní část potravy tvoří hmyz, konzumují i jiné bezobratlé. Potravu pisily vybírají z bahna svým zobákem. Tento monogamní druh, který si hlídá území před jinými pisilami, tvoří páry, které spolu zůstávají až do smrti jednoho z partnerů. Vrchol období páření, kdy si druh staví hnízdo, připadá na říjen, ale rozmnožování nastává už od srpna a končí v lednu. Snůška činí čtyři vejce, na jejichž vysezení spolupracují oba rodiče a spolu krmí následně i vylíhnutá mláďata. Pohlavní dospělosti je dosaženo mezi druhým a třetím rokem života.

Ohrožení.

Pisila černá patří mezi nejohroženější ptačí druhy, podle Mezinárodního svazu ochrany přírody je kriticky ohrožena. Řeky, které ptákům přinášejí potřebný štěrk k hnízdění, lidé přehradili, což vedlo ke snížení vhodných hnízdišť. Nebezpečí představuje i další ztráta přirozeného prostředí, například kvůli přetváření krajiny na zemědělské oblasti, některá hnízda zničí turisté. Největší hrozbu však představují introdukované (nepůvodní) druhy savců (kočky domácí, fretky, hranostajové či potkani), které mohou žrát ptákům vejce a zabíjet dospělce. Nakonec pak představuje problém hybridizace s pisilou bělohlavou probíhající od roku 1960.  Ve 40. letech 20. století druh přestal hnízdit na Severním ostrově, do roku 1981 pak populace pisil černých poklesla na 23 jedinců, zhruba za dvacet let bylo objeveno ve volné přírodě jenom osm chovných jedinců. Díky rychlému odchovu v zajetí a následnému vypouštění desítek ptáků do volné přírody se velikost populace v roce 2016 dostala na 93 ptáků a má vzrůstající tendenci. Oblast, kde se pisila černá vyskytuje, byla vyhlášena chráněnou rezervací, ze které byly vybity nepůvodní druhy savců. Ve volné přírodě jsou párům odebírána vejce (a následně odchována v zajetí), díky čemuž samice položí další snůšku. Probíhá rovněž kontrola hybridizace a obnova přirozeného prostředí. Navržena jsou rovněž další ochranná opatření.

Pisila černá ("Himantopus novaezelandiae") je kriticky ohrožený druh dlouhokřídlého ptáka, jenž se řadí do čeledi tenkozobcovití (Recurvirostridae) a rodu "Himantopus". Nevytváří žádné poddruhy, jedná se tedy o monotypický taxon. Příbuzný je s pisilou čáponohou ("Himantopus himantopus"), křížení pak probíhá s pisilou bělohlavou ("Himantopus leucocephalus").


Kariéra.

Počátky kariéry.

Alguersuari začal svou formulovou kariéru v roce 2005. O rok později vyhrál zimní sérii italské Formule Renault. V následující sezóně skončil v hlavní části tohoto šampionátu na 2. místě, za Mikou Mäkim.

Formule 3.

Pro rok 2008 se Jaime přestěhoval do šampionátu Britské Formule 3, kde závodil pro tým Carlin Motorsport společně se svými stájovými kolegy, kterými byli Brendon Hartley, Oliver Turvey a Sam Abay. Šampionát byl po celou sezónu dramatický, o titul bojovali Alguersuari, Hartley, Turvey a Sergio Pérez. Alguersuari však vyhrál poslední 3 závody a tím si zajistil titul. Zároveň překonal rekord, když se stal nejmladším pilotem, který dokázal vyhrát tuto sérii, bylo mu přesně 18 let a 203 dní, byl také prvním Španělem, kterému se podařilo získat britský titul. V témže roce ještě zastoupil zraněného Marka Webbera při Závodu šampiónů na stadionu Wembley.

Světová série Renault.

Pro sezónu 2009 si Jaime zajistil místo ve Světové sérii pod záštitou automobilky Renault. Pokračoval opět v týmu Carlin a také společně s Oliverem Turveyem. V polovině sezóny však přišla větší výzva. Zatímco figuroval v tomto šampionátu na 8. místě s jedním pódiovým umístěním, dostal nabídku od týmu Toro Rosso, aby nahradil Sébastiena Bourdaise, kterého tým propustil. I přes takovou velkorysou nabídku chtěl Jaime dál jezdit i Světovou sérii Renault. Týden po svém debutu ve Formuli 1 se tak do této série znovu vrátil. Jízda ve Formuli 1 jakoby mu dodala krev do žil, jelikož závod Světové série Renault vyhrál. Za celý víkend pak posbíral 27 bodů a posunul se z 8. na 3. místo, nakonec skončil na celkovém 6. místě.

Formule 1.

2009–2011: Toro Rosso.

Alguersuari převzal roli rezervního jezdce pro týmy Red Bull Racing a Toro Rosso, po svém bývalém kolegovi Hartleyovi, pro druhou polovinu sezóny 2009. A hned dva týdny po jmenování do této funkce, propustil tým Toro Rosso Sébastiena Bourdaise a Alguersuari byl ihned pasován do role jeho náhradníka ještě před tím, než vše oficiálně potvrdil tým. Toro Rosso nakonec Jaimeho opravdu potvrdilo jako pilota pro Grand Prix Maďarska 2009. Stal se tak nejmladším pilotem Formule 1, bylo mu 19 let a 125 dní (Tento rekord se udržel do Grand Prix Austrálie 2015, kde ho překonal Max Verstappen- 17 let a 166 dní) když překonal rekord, který držel Mike Thackwell. Stal se tak sedmým teenagerem, který startoval ve Formuli 1. V závodě skončil Alguersuari na 15. místě a dokonce hned porazil svého stájového kolegu, Sébastiena Buemiho. Ve svém druhém závodě si o jednu příčku pohoršil, další 4 závody však nedokončil. V lednu 2010 bylo oznámeno, že Španěl bude u italského týmu pokračovat i v další sezoně.

Kompletní výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Jaime Alguersuari (* 23. března 1990, Barcelona) je španělský pilot, který se při Grand Prix Maďarska 2009 stal nejmladším pilotem v historii Formule 1. Od této Grand Prix nahradil v kokpitu týmu Toro Rosso Sébastiena Bourdaise.


Definice vrcholu.

Mnoho hor, kromě jejich nejvyššího vrcholu, mají také vrcholy vedlejší. Obecně platí, že topografický význam vrcholu nebo vedlejšího vrcholu, stejně jako topografická prominence určují, zda je vrchol považován za nezávislý vrchol nebo vrchol vedlejší. Neexistuje jednotné kritérium pro všechna světová pohoří, to se obvykle volí vzhledem k charakteru pohoří nebo oblasti. Například v USA se za samostatný vrchol obvykle považují hory s prominencí nad 500 stop (asi 152 m). Pro alpské nebo tatranské hory se většinou používá prominence 100 metrů. Pro české hory byla v rámci projektu "Tisícovky Čech, Moravy a Slezska" zvolena prominence minimálně 15 metrů (a izolace 400 m) pro tzv. hlavní vrcholy a 5 metrů (a izolace 200 m) pro vedlejší vrcholy. V roce 1994 Mezinárodní horolezecká federace (UIAA) klasifikovala v Alpách 82 vrcholů, které byly nejméně 4 000 m nad hladinou moře a nejméně 30 m topografického výběžku nad každou sousední horou.

Ověření nevylezeného stavu.

Může být obtížné určit, zda nebyl na vrchol hory proveden výstup. Dlouho předtím, než začalo v polovině 19. století moderní horolezectví lidé cestovali na vrcholky hor. Archeologické vykopávky v Andách ukázaly, že lidé v předhistorických dobách cestovali až do výšky 6 739 m. Stálá sídliště až do výšky 4 500 m byla založena již před 12 000 lety v Andách. Ve Lhase v Tibetu, který leží ve výšce 3 650 m a v mnoho menších osadách v Himálaji se daří ve výškách přesahujících 4 000 m. Vzhledem k tomu, že lidé žijí ve vysoké nadmořské výšce po mnoho tisíciletí, mohly být vrcholy v minulosti vylezeny. Mnohé regiony daleko od osad však nikdy nebyly prozkoumány, zejména proto, že některé vysoké vrcholy ve vysokých horách jsou tak vzdálené, že byly místním obyvatelům neznámé, když je poprvé spatřili evropští průzkumníci.

Gangkhar Puensum.

Gangkhar Puensum (7 770 m) je nejvyšší horou na světě, na kterou nebyl proveden výstup z hlediska nadmořské výšky. Leží na hranicích mezi Bhútánem a Čínou. Bhútánská vláda od roku 1994 zakázala horské expedice do oblastí hor vyšších než 6 000 metrů nad mořem. Důvody zákazu jsou ekologické i náboženské.

Nejvyšší nevylezený nezakázaný vrchol.

Na základě kritérií Mezinárodní horolezecké federace je Muču Kiš (7 452 m) s prominencí 263 m v Pákistánu v současnosti nejvyšší hora na světě, na kterou nebyl proveden výstup, přestože na ni není náboženský nebo politický zákaz. Dalšími nevylezenými horami jsou Kabru (7 318 m) s prominencí 100 m, Lapče Kang III (7 250 m) s prominencí 570 m a Kardžiang(7 221 m) s prominencí 895 m.

Nevylezený vrchol s největší prominencí.

Nevylezené hory s vysokou topografickou prominencí jsou samozřejmě nezávislé hory, které mají relativně malou výšku. Na takové vrcholy možná existuje nezdokumentovaný výstup.  Sauyr Zhotasy 3 800 m, (prominence 3 252 m), nejvyšší bod v pohoří Saur na hranici mezi Kazachstánem a Čínou a Mount Siple 3 110 m, (prominence 3 110 m) na Sipleovém ostrově u pobřeží Antarktidy, nemají žádné záznamy o úspěšných výstupech. Nelze potvrdit stav každého z těchto vrcholů, ačkoli Mount Siple je v současné době ve vzdáleném, neobydleném a zřídka navštěvovaném místě.

Seznam nejvyšších nevylezených vrcholů.

Následující vrcholy s minimálním výběžkem 150 m, které byly považovány za nevylezené k srpnu 2018.

Nevylezená hora je vrchol hory, na který nebyl proveden prvovýstup. V některých částech světa jsou průzkumy a mapování výstupů stále nespolehlivé. Neexistují žádné komplexní záznamy o trasách průzkumníků, horolezců a místních obyvatel. V některých případech byly i moderní výstupy větších hor špatně zdokumentovány a bez všeobecně uznávaného seznamu lze dosáhnout výsledku při určování nejvyšších nevylezených vrcholů světa na světě jen spekulativně. Většina zdrojů uvádí, že Gangkhar Puensum (7 770 metrů) na hranici mezi Bhútánem a Čínou je nejvyšší horou na světě, na kterou dosud nebyl proveden výstup.


Děj.

Stručně.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte ́ ́". Její hlavní prioritou je také výjezd, což se později také stane a jede s hasiči do činžovního domu, odkud znělo hlášení. Ovšem neví o nebezpečné infekci, která se v domě skrývá a která se po celém domě, izolovaného armádou, rozšíří. Začíná krutý boj o život.

Celý.

Mladá televizní reportérka Ángela Vidalová pořádá reportáž z hasičské stanice pro pořad ",Zatím co vy spíte ́ ́". Zanedlouho se však účastní také hasičského výjezdu s hasiči Manu a Alexem, který byl od začátku pro ní hlavní prioritou. Jede s hasiči do starého činžovního domu, odkud bylo hlášení o podivně chovající se ženě v jejím zamčeném bytě. Tu se snaží policisté uklidňovat až žena pokouše jednoho z policistů. Když se zraněného snaží přemístit ven z domu, zjistí, že armáda celý dům uzavřela a uvalila pod karanténu. Nikdo nemá tušení co se dějě, jsou jen informováni zvenčí, že je to pro jejich bezpečnost. Policista je pokousán a do toho všeho z třetího patra spadne Alex, který je vážně zraněn. Za příčinou se vydají Manu a jiný policista a s nimi společně Ángela a její kameraman. Žena, která policistu pokousala, napadne i jinou obyvatelku domu a následně je zastřelena.  Po šoku se Manu pokusí najít cestu z domu ven, ale je zvenčí zadržen policií, která to izolovaným lidí nedovolí. Zkusí jim pomoct Guillem, lékař a správce domu, který ví o místě, odkud skočit na dvůr, ale tam jim to policie také nedovolí a dojde ke konfliktu s policistou Jovenem, o němž mají ostatní pochyby, že o celé akci věděl. Vše se s poklidem vyřeší, Ángela udělá reportáž s páru obyvateli domu. Později jsou informováni, že do domu přijde hygienik s tím, že hrozí, že v domě je infekce. Ángela a kameraman chtějí vše, co má hygienik v plánu, natáčet.  Ležící ranění jsou připoutaní a je jim podaná injekce. Zanedlouho ale jeden z nich napadne Guillema a všichni jsou nuceni opustit místnost. Guillem je pokousán a všeci vyžadují od hygienika vysvětlení. Dozví se, že hygiena dostala zprávu od jednoho veterináře, který měl případ psa nakaženého neznámou infekcí. Bylo v kómatu a po chvíli začalo napadat všechny ostatní zvířata. Bylo utraceno a identifikační čip je dovedl do onoho domu. Ukázalo se, že pes patřil malé holce Jennifer a matce, která tvrdí, že její holčička má pouze horečku, což se později projeví jako nákaza a matka je pokousána. Jennifer utekla a Joven s Manu musí holčičku chytit a dát ji injekci. Holčičku našli, zároveň si všimnou, že zastřelená žena zmizela. Joven je později pokousán a Manu s kameramanem utíkají pryč. Nakažený Guillem se snaží přes roletu vedoucí do haly s ostatními dostat s druhým pokousaným policistou. Matka Jennifer je připoutána a Ángela se jí snaží odpoutat. Není čas a nakažení se dostávají do haly. Všichni utíkají do bytu, včetně Ángely.  V bytě se také nachází hygienik, od kterého se dozví, že ho pokousali. César, obyvatel domu, má možná tušení, jak se z budovy dostat. Stihne jim pouze sdělit, že do kanalizace vedou pancéřové dveře, pro které je potřeba klíč. Hygienik ho ale pokouše a Manu, Ángela a kameraman zůstanou sami. Po chvilce přemýšlení, jak najít správcův byt je napadnou schránky s čísly bytů a jmenovkami. Během toho si všimnou nakažené matky, přes kterou se naštěstí dostanou. Během cesty po schodech je napadnou další dva nakažení. Ángela se dostala do správcova bytu, kde chvíli hledá dané klíče, které nakonec našla a běží pro Manu, který měl na ně před bytem čekat, ale zjistí, že je už také nakažený. Ángela tedy sama s kameramanem utíká do podkroví, během čehož je nakažení honí. Do bytu se ještě stihnou schovat.  V bytě je ale tma a po rozsvícení osvětlení kamery si povšimnou několika článků a fotek v nich, což Ángelu děsí. Pojednávají o jakési portugalské holčičce Tristaně Medeiros, která je posedlá. Majitel bytu, který v bytě dlouho nebyl, měl podezření o nebezpečném viru, který byl vážným případem související s démonickou posedlostí. Objeví také audionahrávky, kde se majitel k viru vyjadřuje. Ángela je náhle vyděšena prudkým otevřením dvířek na půdu, kde se kameraman pokusí kameru strčit a podívat se, co tam je. Do kamery ale uhodilo jakési zkrvavené dítě, díky čemuž se světlo rozbije a Pablo je nucen použít noční režim. Ángelu, vyděšenou k smrti, Pablo uklidňuje a slibuje ji, že se odtamtud zkusí dostat. Ale během obhlídky kamerou Pablo zastihne vychrtlou postavu, nejspíš ženu, blížící se k nim. Ta kráčí, s kladivem v rukou, do kuchyně, kde se snaží něco najít, během čehož se Pablo s Ángelou pokusí utéct. Bohužel se prozradí a Pablo je napaden. Ángela kameru hledá a přes ní objeví vychrtlou ženu, jak Pabla pojídá. Ta napadne taky Ángelu a kamera s zřítí k zemi. Když se pokouší Ángela kameru znovu zvednout, je s křikem odtáhnuta pryč do tmy.

Natáčení.

Na rozdíl od amerického remake z roku 2008 probíhalo natáčení ve skutečném činžovním domě v Barceloně, bez kulis. Film byl také natáčen chronologicky a v páru scénách herci dokonce improvizovali. Konkrétně ve scéně, kdy požárník Álex spadne ze schodů dolů na podlahu haly, při čemž si herci mysleli, že skutečně došlo ke zranění.

Remake.

V roce 2008 natočil John Erick Dowdle remake tohoto úspěšného filmu s názvem "Karanténa", který trvá o jedenáct minut déle.

Pokračování.

Pokračování filmu nese název "REC 2", jehož režiséry jsou opět Jaume Balagueró a Paco Plaza. Izolovaný dům plný nakažených zombií navštíví tentokrát spěciální jednotka, která má za úkol doprovázet jistého Dr. Owena za cílem najít krev původce nákazy, kterým je dívka Tristana Medeiros.

REC nebo také [Rec] je španělský hororový film z roku 2007, jehož režiséry jsou Jaume Balagueró a Paco Plaza. Film, ač s délkou 1h a 15 minut, se dočkal velkého úspěchu jak ve Španělsku, tak i v zahraničí.


Historie.

Firma byla zapsána do obchodního rejstříku 1. března 1995 jako ŠKODA DOPRAVNÍ TECHNIKA s. r. o., od 10. prosince 2004 působí pod názvem ŠKODA TRANSPORTATION s.r.o., od 1. dubna 2009 se současnou právní formou akciové společnosti. V letech 1995–2001 byla majitelem Škody Transportation společnost ŠKODA a. s. (IČO 00213101), od roku 2003 pak ŠKODA HOLDING a. s. (IČO 26163632, dříve Divide et impera a.s.). V roce 2006 Škoda Holding zanikla fúzí sloučením se společností HQU International, a.s. (IČO 26502399), která se později přejmenovala na Škoda Holding (v roce 2010 pak na ŠKODA INVESTMENT a.s.).  V roce 2003 koupila mateřskou Škodu Holding firma Appian Group se sídlem v Nizozemsku a s nejasnou vlastnickou strukturou. Ta zahájila ve společnosti restrukturalizaci s cílem zaměřit se pouze na dva hlavní výrobní obory – klasickou energetiku a dopravní strojírenství. Roku 2004 byla odprodána Škoda JS a Škoda Kovárny a Hutě a v roce 2009 Škoda Power, takže se ze Škody Holding stala pouze prázdná slupka. Samotná Škoda Transportation odkoupila několik společností z oboru dopravy a stala se hlavní součástí skupiny, za rok 2010 poprvé sestavila konsolidovanou účetní závěrku a dosáhla konsolidovaných tržeb ve výši 12,1 mld. Kč. V roce 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), v roce 2011 pak společnost SKODA INDUSTRY (EUROPE) se sídlem na Kypru, která se v roce 2013 přejmenovala na CEIL (CENTRAL EUROPE INDUSTRIES) LTD. V listopadu 2017 podepsala skupina PPF smlouvu na 100% podíl ve Škodě Transportation a další aktiva, mj. ochrannou známku Škoda. Výsledná cena byla zveřejněna v červnu 2018 a činila 326 milionů eur, tj. v přepočtu 8,3 miliardy korun podle kurzu z dubna 2018.

Vlastníci.

V dubnu 2010 se vlastníkem Škody Transporation stala ŠKODA HOLDING a.s. (IČO 28423518, dříve BTY Czech, a.s.), Dne 20. září 2010 bylo oznámeno, že společnost Škoda Transportation byla prodána skupinou Appian čtyřem fyzickým osobám, a to dvěma manažerům společnosti Appian (Marek Čmejla a Jiří Diviš) a dvěma manažerům Škody Holding (Tomáš Krsek a Michal Korecký). Pravděpodobní noví vlastníci oznámili, že uvažují o uvedení akcií společnosti na burzu. Podle některých mediích šlo jen o formalitu, když tito vlastníci již dávno ovládali dceřinou Appian Group. V listopadu 2011 se stal dalším akcionářem Jaromír Šilhánek, šéf dceřiné společnosti Škoda Electric, a další tři akcionáře společnost získala v roce 2012. Prvním byl Josef Bernard, který začínal ve Škodovce jako technik a později byl šéfem Škody Transportation, a dalšími Marek Krsek a Tomáš Ignačák spojený především s firmou Pars nova. Devátým akcionářem se v roce 2014 stal Michal Kurtinec. V lednu 2015 nahradil Josefa Bernarda ve funkci Tomáš Ignačák a je současným generálním ředitelem společnosti.  Od března 2011 je v obchodním rejstříku jako jediný akcionář Škody Transportation zapsána společnost Skoda Industry (Europe), kterou mají ovládat výše uvedení vlastníci. Vlastní jí však společnost Maranex Finance registrovaná na Marshallových ostrovech a společnost Conitor Terra registrovaná na Guernsey. Skoda Industry (Europe) se v roce 2013 přejmenovala CEIL (Central Europe Industries). Svým neznámým vlastníkům Škoda Transportation vyplatila v letech 2010 až 2013 dividendy v celkové výši přes 16 mld. Kč. V roce 2015 98,75 % akcií jediného akcionáře nepřímo vlastní Tomáš Krsek, Michal Korecký, Marek Čmejla a Jiří Diviš. Se svým jediným akcionářem má společnost uzavřených několik dlouhodobých úvěrových smluv, v roce 2015 mu společnost dluží 2 mld. Kč s úrokem 10 % p.a.  Dlouhodobým zájemcem o koupi Škoda Transportation byla čínská CRRC Zhuzhou Locomotive (), dceřiná společnost čínské CRRC Corporation Limited (). Podle tehdejší ministra průmyslu Jana Mládka zájemce požadoval garanci, že privatizace Škody Transportation proběhla nezpochybnitelným způsobem, kterou mu odmítl poskytnout. Později se o koupi Škody Transportationsy ucházel Siemens a spekulovalo se o zájmu o koupi skupinou Energetický a průmyslový holding. Smlouvu na koupi akcií Škodu Transportation a souvisejících aktiv nakonec uzavřela v listopadu 2017 skupina PPF. Transakce byla dokončena v dubnu 2018, celková částka dosáhla výše 326 milionů eur. Dne 7. května 2019 oznámila skupina PPF, že prodala svůj 10% podíl ve Škodě Transportation, cena nebyla zveřejněna.

Produkty.

V oblasti tramvají modernizovala Škoda Dopravní technika v 90. letech 20. století celkem 26 plzeňských tramvají Tatra T3 na typ T3M.0 (tovární označení Škoda 01T; 1993–1999) a 20 libereckých tramvají T3 na typ T3M.04 (tovární označení Škoda 02T; 1995–1999). V roce 1997 vyrobila první vlastní tramvaj Škoda 03T (též LTM 10.08, „Astra“, „Anitra“), která byla postupně do roku 2006 dodána do pěti českých tramvajových provozů. Na ni navázaly další typy, z nichž některé byly také exportovány. Nejmodernějšími typy tramvají jsou stroje dodávané pod obchodním jménem Škoda ForCity.  Pro pražské metro modernizovala Škoda Transportation v letech 1996–2011 soupravy 81-71 na typ 81-71M. V roce 2003 vyrobila prototyp nového vozu metra typu 6Mt. Podílela se také na výrobě a modernizaci souprav 81-553 pro Kazaň a Kyjev (souprava Slavutyč) a podílí se na výrobě souprav NěVa pro Petrohrad. Na začátku roku 2020 podepsala smlouvu na dodávku souprav metra pro Varšavu.  Vyrábí elektrické lokomotivy typu 109E (řada 380 ČD a 381 ZSSK) a modernizuje elektrické lokomotivy 71E na typ 71Em (řada 163 → řada 363.5 ČD Cargo). V oblasti železniční dopravy v roce 2020 společnost nechystala žádný nový typ lokomotivy, namísto toho se zaměřovala na vývoj a výrobu elektrických jednotek, jako jsou například RegioPanter (typ 7Ev) a InterPanter (typ 10Ev).

Další činnost.

Škoda Transportation založila v roce 2005 společně se Západočeskou univerzitou v Plzni science center Techmania, Mezi cíle science centra patří znovuoživení zájmu mládeže o studium techniky a celkové zvýšení povědomí veřejnosti o vědě a technice. V roce 2015 Techmanii navštívilo přes 271 tisíc turistů, stala se tak třetím nejnavštěvovanějším turistickým místem v Plzni.  Společnost je příjemcem dvou investičních pobídek ve formě slevy na daně z příjmů v celkové možné výši 1 mld. Kč.

Skupina Škoda Transportation.

Škoda Transportation je mateřskou společností skupiny, která zahrnuje další firmy věnující se strojírenství a elektrotechnice: Škoda Electric, Škoda Vagonka, Škoda Polska (Polsko), Pars nova, MOVO, POLL, Sibelektroprivod (Rusko) a Ganz-Skoda Electric (Maďarsko). Celá tato skupina měla v roce 2013 téměř 3500 zaměstnanců a dosáhla tržeb 14,6 miliardy korun. Společnost také vlastní 32 % podíl ve společnosti Pragoimex.  V roce 2011 koupila Škoda Transportation firmu Autobusová doprava-Miroslav Hrouda ze Zbiroha. Hlavním důvodem této akvizice bylo, aby Škoda mohla v ostrém provozu testovat nově vyvíjené a vyráběné hybridní autobusy.  V roce 2013 založila Škoda Transportation v německém Mnichově dceřinou společnost Škoda Transportation Deutschland GmbH. Cílem německé Škodovky je vytvořit obchodně-technicko-servisní jednotku, která bude zodpovědná za rozvoj obchodních aktivit skupiny Škoda Transportation na německém, rakouském a švýcarském trhu. V tomtéž roce Škoda koupila ostravskou společnost Lokel, která se specializuje na projektování a dodávky elektrovýzbroje pro kolejová vozidla.  V roce 2015 Škoda Transportation koupila většinový podíl ve finské společnosti Transtech Oy, která se zabývá výrobou nízkopodlažních tramvají a dvoupodlažních železničních vozů.  V roce 2016 Škoda Transportation založila ve Spojených státech amerických novou dceřinou společnost Škoda Transportation USA. Hlavním cílem je vytvořit v USA plnohodnotné zázemí sestávající z business developmentu (identifikace a rozvoj obchodních příležitostí), technického oddělení, nákupu a projektového managementu až po výrobu. Založení firmy je prvním krokem plánované expanze na severoamerický trh.

ŠKODA TRANSPORTATION a.s. je česká strojírenská firma sídlící v Plzni. Působí v oblasti dopravního strojírenství, vyrábí kolejová vozidla pro městskou dopravu a železnici a navazuje na historii závodů Škoda.


Popis.

Obecně.

Jedinci se liší délkou v rozmezí od 46 do 76 cm a všeobecně mají rozpětí křídel okolo 1,1 m. Ve Spojených státech se průměrná hmotnost samců pohybuje okolo 710 g, zatímco průměr u samic je 1020 g. V rámci sexuálního dimorfismu jsou tedy samice až o 40 % větší než samci. Ptáci mají tmavě hnědé opeření s kaštanovými rameny, lemem křídel a stehny a bílý základ a konec ocasu, dlouhé žluté nohy a žluté ozobí. Hlasové projevy kání Harrisových tvoří velmi ostré zvuky. V přírodě se ptáci dožívají v průměru 11 let, nejdéle žijící zdokumentovaná samice měla 14 let a 11 měsíců. V zajetí se ptáci dožívají až 25 let.

Dravci v šatě mladých.

Dravci v šatě mladých jsou podobní rodičům, ale jsou více žíhaní a během letu je možné naspodu křídel pozorovat bledě žluté zbarvení s hnědým žíháním.

Poddruhy.

Jsou známy tři poddruhy káně Harrisovy:

Biotop.

Ptáci žijí v řídkých lesích a polopouštích, stejně tak i v mokřinách (s občasnými stromy) a v některých částech jejich rozšíření (Howell a Webb 1995) také v mangrovových bažinách, vyskytujících se v jihoamerické oblasti rozšíření. Káně Harrisova nemigruje a má trvalé teritorium, jehož velikost se pohybuje mezi 0,2 - 5,5 km.

Chování.

Potrava.

Potrava se skládá z malých živočichů včetně ptáků, ještěrek, savců a velkého hmyzu. Káně Harrisova loví ve skupinách, proto může ulovit též větší kořist, jako např. králíka.

Lov.

Ačkoliv je většina dravců samotářských a setkávají se pouze při hnízdění a tahu, káně Harrisova loví ve spolupracujících skupinách od dvou do čtyř jedinců. Tato kooperace je výsledkem adaptace na pouštní klima, ve kterém žije. Jedna lovecká technika spočívá v tom, že malá skupina létá vepředu a pátrá po kořisti, zatímco jiný člen této skupiny letí zezadu a kořist nahání, a to tak dlouho, dokud není kořist zahnána do pasti a následně rozdělena. Jiná technika je založena na tom, že celá skupina se rozmístí okolo kořisti a jeden člen ji usmrtí.

Predátoři.

Největším predátorem dospělých kání je výr virginský, pro mladé ptáky představují největší nebezpečí zejména kojoti a velcí krkavci, kteří vybírají i jejich hnízda. Káně však svá hnízda aktivně brání; v případě pokusu o napadení hnízda se dorozumívají varovným voláním a na predátora útočí celá skupina, aby jej od vyplenění hnízda odradila.

Hnízdění a mláďata.

Káně Harrisovy hnízdí na malých stromech, křovinách nebo kaktusech (viz švédské pojmenování - kaktusvråk). Hnízdo je většinou kompaktní, vystavěné z větviček, kořenů rostlin, listů, mechu a kůry. Hnízdo většinou staví samice. Snůška obsahuje většinou dvě až čtyři vejce barvy bílé až namodralé, občas se světle hnědými nebo šedými skvrnami. Hnízdoši jsou zprvu světle žlutohnědí, v pěti nebo šesti dnech změní barvu na tmavě hnědou.  Velmi často obývají hnízdo tři káně: dva samci a jedna samice. Diskutuje se o tom, zda se jedná o polyandrii, matoucí je tzv. backstanding, kdy jeden pták stojí na zádech prvního, případně ještě třetí na zádech druhého. Inkubační doba je od 31 do 36 dnů a na snůšce sedí většinou samice. Ve 38 dnech začínají mláďata prozkoumávat okolí hnízda a ve 45 až 50 dnech začínají létat. Samice hnízdí dvakrát nebo třikrát do roka. Mláďata mohou zůstat se svými rodiči až tři roky a v té době pomáhají s vyváděním dalšího potomstva.

Lidé a káně Harrisovy.

Změny biotopu.

Ačkoli není káně Harrisova ohroženým druhem, její divoká populace je v současné době na ústupu kvůli ztrátě životního prostředí, pod tlakem určitých okolností je však nicméně známo, že se stěhuje v rámci rozvinutých oblastí. V současné době se jako původní druh vyskytuje na území sedmi států Střední, Jižní a Severní Ameriky, na území dalších dvou, Panamy a Surinamu, je její původ nejistý. Od roku 2004 je v Červeném seznamu IUCN zařazeno do kategorie málo dotčených druhů a v CITES jej nalezneme v příloze II. V roce 2003 populace káně Harrisovy čítala přibližně 390 000 jedinců žijících na ploše velké zhruba 6 000 000 km.

Sokolnictví.

Okolo roku 1980 se začal zvedat zájem o užívání káně Harrisovy v sokolnictví a nyní je nejpopulárnějším dravcem na západě (kromě Asie) chovaným pro tyto účely, a to hlavně kvůli jednoduchému výcviku a snadné socializaci.

V umění.

John James Audubon vytvořil ilustraci káně Harrisovy v publikaci "Birds of America" (Londýn, 1827-38) na desce č. 392 s titulem "Louisiana Hawk - "Buteo harrisi"". Obraz byl vyryt a kolorován Robertem Havellem v londýnské dílně v roce 1837. Originální dílo bylo zakoupeno Newyorskou historickou společností, kde je možné jej zhlédnout až do nynějška (leden 2009).

Káně Harrisova ("Parabuteo unicinctus") je středně velký dravec z čeledi jestřábovitých, vyskytující se v rozmezí od jihozápadu Spojených států jižně až po Chile a střední část Argentiny. Jeho výskyt je občas hlášen i v západní Evropě, většinou ve Velké Británii. Káně Harrisova je oblíbeným sokolnickým druhem; je tedy pravděpodobné, že její výskyt v Evropě má původ právě v jedincích, kteří unikli ze zajetí.


Zápletka.

Příběh začíná když příjemný hlas Christopher Evan Welch popisuje dvě hlavní hrdinky,nejlepší kamarádky Vicky (Rebecca Hall) a Cristina (Scarlett Johansson),které přijíždí na léto do slunné Barcelony. Vicky je dívka s ujasněnou budoucností. Chystá se v Barceloně dopsat svou absolventskou práci a následně na to se vdát. Zatímco Cristina je naprostý opak, dívka, jež se nebrání novým zážitkům, zkušenostem. Vyhledává drama, která zpestří její život. V Barceloně jsou ubytované u vzdálené příbuzné Vicky, u Judy (Patricia Clarkson) a jejího manžela Marka (Kevin Dunn).  Jeden večer dívky navštíví vernisáž v místní galerii. Zde potkají poprvé pohledného, charismatického malíře Juana Antonia (Javier Bardem). Cristinu zaujme hned na první pohled a začne se na něj vyptávat. Od Judy zjistí jeho dramatický příběh o bouřlivém vztahu Juana a jeho ženy, Marie Elena (Penélope Cruzová), které vyústil až v touhu se navzájem zabít. Tento fakt Cristininu touhu poznat tohoto malíře ještě více posílí. Ještě tutéž noc je Cristina a Vicky na večeři, kde nečekaně potkávají Juana Antonia. V krátké době dostávají od charismatického Juana nabídku letět s ním do městečka Oviedo. Víkend za účelem poznání krásného historického městečka, ochutnání skvělého vína a jídla a milování ve třech. Poslední nabídka Vicky urazí a razantně odmítá. Cristina naopak je nadšena a souhlasí. Nakonec obě dívky svolí a odletí s Juanem.  První den proběhne velice úspěšně. Juan Antonio je skvělý průvodce, ukazuje krásy Ovieda, zajímavá místa se skvělým jídlem a pitím. Vypráví dramatický příběh svého manželství s Marií Elenou, se svou životní láskou. Na závěr dne, Juan Antonio navrhne dívkám sdílení své postele spolu s ním. Vicky opět razantně odmítá. Cristina přijímá. Ovšem těsně před lehnutí Cristiny a Juana Antonia do postele se Cristině udělá zle. Následující dny Juan Antoino prožívá pouze s Vicky, Cristina zůstává v hotelovém pokoji. Vicky pozná další krásná místa Ovieda včetně otce Juana, starého básníka. Poslední noc se pro Vicky stane záhadným způsobem neuvěřitelně romantická, podlehne Juanu Antoinovi a pomiluje se s ním.  Následný den se všichni tři vrací. Vicky svou noc Cristině zamlčí. Po návratu uběhne několik dní během níž se Juan Antoinio neozývá ani Cristině ani Vicky. Jednoho dne se ozve Cristině, která je z něho nadšena. Od té chvíle jí vyjadřuje náklonnost a podniká s ní jednu akci za druhou. Cristina je šťastná.  Zanedlouho přijíždí za Vicky její snoubenec Doug (Chris Messina), jenž naplánoval svatbu ve Španělsku. Tak se i stane. Mezitím Cristina žije s Juanem Antoiniem. Jejich vztah plyne normálně až do chvíle kdy Juanovi volají z nemocnice. Jeho životní láska a žena Marie Elena se pokusila o sebevraždu. Juan se rozhodne ji ubytovat u sebe. Cristina není nadšena, ale souhlasí. Po čase se ukazuje, že Mariina přítomnost vztahu jenom přispívá. Nakonec se z nich stává milenecká trojice.  Příběh se později opět vrací k Vicky a to ve chvíli, kdy začíná váhat ve svém manželství s Dougem. To umocní ještě nechtěné zahlédnutí Judy, která se líbá s cizím mužem. Následně Vicky zjišťuje, že Judy byla téměř celý život v manželství s Markem nešťastná. Vicky nechce udělat stejnou chybu jako Judy a tak se rozhodne spatřit Juana Antoina ještě jednou. V té době už je Juan Antoinio zase sám. Cristina opustila trojici, protože se začala cítit nejistá a nespokojená. Později na to mezi Marií Elenou a Juanem Antoinem vypukli opět bouřlivé hádky až Marie Elena odchází.  Další den se Juan a Vicky sejdou v jeho ateliéru. Juan vyzná Vicky lásku a začne ji líbat. Situace se dramaticky vyhrotí vpádem Marii Eleny se zbraní. Vicky je nechtěně postřelena do dlaně.  Příběh končí. Vicky, Cristina a Doug odlétají do USA. Vicky nikdy Dougovi neřekla pravdu o jejím zranění. Vše se vrací do normálu. Vicky a Doug mají svůj manželský svět a Cristina je opět na začátku sebe nalezení. Celý příběh tedy končí přesně tam kde začal.

Recenze.

Film vydělal kolem 90 miliónu dolarů po celém světě. Přičemž jeho rozpočet byl 20 miliónů dolarů. Tím se stal jedním z nejziskovějších filmů Woodyho Allena.  „ Penelope Cruzová zahrála jednu z jejich nejctěnějších, nejplnějších charakterů.“ „ Je to jednoduše Woodyho nejlepší komedie za tento rok... Jeho hvězdy opravdu zářily, zvláštní a velmi komický Javier Bardem, Scarlett Johansson, Rebecca Hall, Patricia Clarkson a ze všech nejlepší Penelope Cruzová.“ „Sexy a vtipné.“ „Vášnivé, šílené a sexy. Penelope Cruzová je ohromující. Podívejte se!“

Vicky Cristina Barcelona je romanticko-dramatická filmová komedie, kterou napsal a režíroval Woody Allen. Film byl natočen roku 2008. Hlavní role obsadili slavné herecké hvězdy Javier Bardem, Penélope Cruzová, Scarlett Johanssonová a Rebecca Hallová.


Život v mládí.

Hering se narodil a vyrůstal ve městě Warmbronn. Po ukončení školní docházky pracoval na farmě nedaleko svého domova. Mezi lety 1907–1909 působil u vojska, konkrétně u pluku „König Wilhelm I.“ Následně se rozhodl pro další setrvání v armádě a dobrovolně si prodloužil službu o další tři roky. V roce 1912 se přidal k policii ve městě Heilbronn a v roce 1914 se oženil a měl jednoho syna.  Během první světové války byl Hering povolán, aby sloužil u kulometné roty 123. pluku. V roce 1915 s ní bojoval ve Francii a na západní frontě a setrval zde až do podepsání příměří v roce 1918. Za tu dobu povýšil do hodnosti četaře. Byl mu udělen Železný kříž I. třídy. Krátce po válce se vrátil k práci policisty ve městě Heilbronn.

Kariéra u policie a SS.

V roce 1919 se u policie posunul na kriminální oddělení (Kripo) v Göppingen poblíž Stuttgartu a získal práci detektiva. V roce 1920 vstoupil do SPD (Sociálnědemokratická strana Německa). Během Výmarské republiky rázně zakročoval proti NSDAP, SA i SS. Byla mu dána přezdívka „náckožrout“. V roce 1933 se však nacisté dostali k moci ("Machtergreifung") a vehementně se dožadovali jeho propuštění z policie. Ovšem Heringovi pomohl fakt, že se už od roku 1912 při práci pro kriminální policii znal s jeho pozdějším představeným Christianem Wirthem. Navzdory hlasitým protestům místních SA a SS tak Hering nadále pokračoval v práci u policie. Přesto však podlehl a v květnu 1933 vstoupil do NSDAP, proti které do nedávna bojoval. V roce 1934 byl jmenován hlavním velitelem kriminální policie v Göppingen. Po vypuknutí druhé světové války, konkrétně v prosinci 1939, byl Hering společně s dalšími vysokými důstojníky kriminální policie převelen do polské Gdyně. Jeho úkolem bylo přemístění tzv. Volksdeutsche do Generálního gouvernementu.  Koncem roku 1940 Hering zastával různé funkce v rámci akce T4. Po skončení svého úkolu v Gdyni byl převezen do centra eutanázie v Sonnensteinu, kde sloužil jako asistent pro policistu jménem Schemel. Poté se stal vedoucím v stejného centra v Hartheimu, souběžně také působil v Hadamaru a Bernburgu.  Po skončení akce T4 byl Hering převelen do Prahy na místní oddělení SD. Zde pobýval až do června 1942, kdy byl povolán do akce Reinhard, konkrétně do Lublinu. V srpnu 1942 zde nahradil svého dobrého známého Christiana Wirtha ve funkci velitele vyhlazovacího tábora Belzec. V táboře Hering sloužil jako velitel, a to až do jeho uzavření v červnu 1943. V březnu 1943, po návštěvě Heinricha Himmlera, byl povýšen do hodnosti "SS-Hauptsturmführer" (kapitán).  Jeden z podřízených Heringa, konkrétně Scharführer Heinrich Unverhau, svědčil o dvojici Hering a Wirth následovně": „Oba dva to byli zlí lidé a personál z nich měl strach a báli se jich. Hering dokonce zastřelil dva ukrajinské strážné za to, že se jim nelíbilo, co se v Belzecu děje.“"  Jeden z mála přeživších vězňů, Rudolf Reder, o Heringovi vypověděl následovně: „"Byl to vysoký tyran s širokými rameny a bezvýrazným obličejem. Již od pohledu působil dojmem bandity. Jednoho dne, když přestal fungovat motor na plynování lidí, tak dal objednat jeho opravu a nedovolil lidem v plynových komorách vylézt ven, ti museli čekat, než se motor opraví, aby mohlo být dílo dokončeno. Do tábora chodil velmi zřídka, ale když už v něm byl tak se ho báli i samotní SS. Bydlel sám a měl pouze svého ukrajinského poskoka."“  Polák, Tadeusz Misiewicz, který pracoval na nádraží v Belzeci vyprávěl o Heringovi následující: „"Hering si pro sebe vynalezl nový druh zábavy, kterým se nesmírně bavil. Zábava spočívala v tom, že nechal Žida přivázat lanem ke svému vozu a Žid byl nucen za vozem utíkat a při tom na něj byl štván pes, který Žida kousal. Takto s Židem projel po městě Belzec a jeho obyvatelé toho byli svědky."“

Po operaci Reinhard.

Po skončení operace Reinhard byl Hering převelen do koncentračního tábora Poniatow, který byl pobočným táborem Majdanku. Zde se stal také velitelem. Netrvalo to však dlouho, protože ve dnech 3. a 4. listopadu 1943 německá policie zabila zbytek Židů v tzv. akci Erntefest, čímž byla operace Reinhard teprve definitivně dokončena. Hering se následně připojil ke svým kolegům z SS, kteří byli odveleni do Terstu v Itálii, aby zde sváděli boje s místními partyzány a vyvraždili i místní Židy. Hering zemřel dne 9. října 1945 za záhadným okolností v čekárně nemocnice sv. Kateřiny v Stetten im Remstal.

Gottlieb Hering (2. června 1887 – 9. října 1945) byl velitelem SS. Účastnil se akcí Reinhard a T4 a byl druhým a také posledním velitelem vyhlazovacího tábora Belzec. Hering se přímo podílel na genocidě židovského národa a spáchal mnoho vražd.


Životopis.

V roce 2006 získala roli mořské panny Emmy Gilbert v seriálu "". Seriál získal cenu "Logie Award" a "Nickelodeon Australia Kids' Choice Award". Byly natočeny dvě série a po krátké pauze se začalo uvažovat o třetí. V třetí sérii se ale už neobjevila, protože přijala nabídku na roli ve filmu "Messengers 2:The Scarecrow". Jeho natáčení začalo v Sofii v roce 2008 a 21. července 2009 v Austrálii byl vydán film na DVD.  Kromě hraní ve filmech a seriálech se také objevila v několika reklamách pro "Dreamworld", "Sizzler" a "Queensland Lifesaving".  Od roku 2011 hrála v seriálu Upíří deníky, kde ztvárnila postavu původní upírky Rebekah Mikaelsonové. V roce 2013 pak její postava volně přešla do spin-offu Upířích deníků pod názvem The Originals. V roce 2014 ze seriálu odešla z důvodu pracovního vytížení a nedostatku času na rodinu. V seriálu se však i nadále příležitostně objevuje, ovšem pouze už jako vedlejší postava.Však i tak je Claire úspěšná.

Osobní život.

Na konci roku 2005 absolvovala školu Stuartholme v Toowongu. Mezi její záliby patří plavání, volejbal, vodní pólo a taekwondo, ze kterého má černý pásek. Když byla mladší, zpívala ve školním sboru.  V červenci 2015 se zasnoubila se svým dlouhodobým přítelem, televizním producentem, Matthew Kaplanem. Dvojice se vzala v dubnu 2016. V dubnu 2017 Holt požádala o rozvod. V prosinci 2017 se zasnoubila s Andrewem Joblonem. V březnu 2018 se na svém instagramovém účtu přiznala, že prodělala potrat. Holt a Joblon se vzali v dubnu 2018. V říjnu 2018 herečka oznámila, že je těhotná. Syn James Holt Joblon se narodil dne 28. března 2019. V dubnu 2020 oznámila, že očekává druhého potomka. Claire oznámila, že čeká dcerku!

Claire Holtová (* 11. června 1988 Brisbane) je australská herečka. Její nejznámější role je Emma Gilbertová v seriálu "" a Rebekah Mikaelson v seriálech "Upíří deníky" a "The Originals".


Vznik pomníku.

Podle plánů z roku 1912 měl na místě vzniknout pomník zakladatelů Sokola Jindřicha Fügnera a Miroslava Tyrše. Tento pomník ale nikdy nevznikl. Před započetím výstavby Stalinova pomníku se na místě nacházel nově postavený stadion fotbalového klubu SK Slavia Praha; kvůli výstavbě pomníku byl stadion prakticky ihned po dostavění zbořen. Stavba pomníku byla zahájena 22. prosince 1949 za účasti Antonína Zápotockého. Vlastní práce na sousoší začala ale až v únoru 1952 a celé pak bylo odhaleno pod heslem „Svému osvoboditeli – československý lid“ po setmění 1. května 1955, tj. po smrti Stalina a nedlouho před Chruščovovou kritikou Stalinova kultu osobnosti.  Sochařem byl Otakar Švec, architekty Jiří Štursa a jeho manželka Vlasta Štursová, kteří řešili podstavec a okolí pomníku. Švec a Štursa před válkou pracovali na projektu pomníku prezidenta T. G. Masaryka v témže místě. Projekt umístil pomník na dobře viditelné místo nad letenské vyústění Čechova mostu. Byl ztvárněn jako řada za sebou stojících postav v čele s Josifem Stalinem; za ním stály postavy pracujících. Po Stalinově levé ruce to byli zástupci sovětského lidu (dělník, vědec, kolchoznice a rudoarmějec) a po jeho pravé ruce pak zástupci lidu československého (dělník, rolnice, novátor a vojín). Dvě z postav měly konkrétní podoby, a to Julia Fučíka a Ivana Vladimiroviče Mičurina.  Pomník ze žlutobílých opracovaných žulových kvádrů stál na rozsáhlé železobetonové konstrukci o výšce 15 metrů, zapuštěné do letenského svahu. Vlastní sousoší mělo rozměry: 15,5 m výšky, 12 m šířky a 22 m délky. V základech (7 metrů pod horní hranou podstavce) je zabudováno třiadvacet základních kamenů z nejrůznějších míst republiky (například část ze základů Staroměstské radnice, čedič z Řípu, onyx z Inovce, kámen z Ležáků, česká žula ze Skutče a také část nejstarší slovanské baziliky z Velehradu). Náklady na stavbu tohoto monumentu byly 140 miliónů tehdejších korun nových (po měnové reformě v roce 1953), spotřebováno bylo 17 tisíc tun materiálu.

Lidová tvořivost.

Ujalo se lidové pojmenování pomníku "Fronta na maso", Jan Werich jej nazval "tlačenicí". Samotná čtvrť Letná byla pak přezdívána "Záprdelí".

Likvidace pomníku.

Po vystoupení Stalinova nástupce N. S. Chruščova, který odsoudil tzv. Stalinův kult osobnosti, českoslovenští komunisté rozhodli pomník zlikvidovat. Konečné rozhodnutí znělo monument zlikvidovat částečným odstřelem. Stalo se tak v listopadu roku 1962. Destrukční práce si vyžádaly 4,5 milionu korun, dlažební kostky a nepoužitelný materiál byl odvezen do slepého ramene Vltavy u Rohanského ostrova (některé kousky však dodnes zdobí sbírky kuriozit mnoha Pražanů). Svoji funkci tak plnil pouhých sedm let. Odstřelován byl několik týdnů; celá akce byla přísně střežena, bylo zakázáno oblast fotografovat, detonace však byly slyšet po celé Praze.

Po zničení pomníku.

Podstavec a jeho podzemní prostory jsou poškozené, betonové konstrukce se drolí, stropy prosakuje voda, ocelové výztuže korodují. Náklady na opravu se odhadují nejméně na 50 milionů korun. V podzemních prostorách pod pomníkem také proběhl průzkum jeskyňářů. Ti neobjevili žádné další tajné prostory (ač se o nich v minulosti často spekulovalo).  Ve středu 18. září 2019 rozhodl stavební úřad městské části Praha 7 na základě posudku, který si nechal zpracovat magistrátní odbor majetku či pražský radní pro majetek Jan Chabr, že město musí okamžitě uzavřít podzemní část pomníku a do pěti dnů pak musí konstrukci podepřít, jinak zůstane uzavřeno i horní prostranství. Do konce roku město musí nechat provést podrobnější analýzu včetně zátěžové zkoušky, na základě které rozhodne o dalším postupu. Posudek, na základě kterého bylo rozhodnutí vydáno, neobsahoval žádné výpočty, v době vydání rozhodnutí pracovníci Kloknerova ústavu teprve vytvářeli rozšířený posudek. V reakci na rozhodnutí stavebního úřadu Praha obratem podzemní část pomníku zavřela a zakázala vstup i do přilehlého okolí včetně horního prostranství kolem metronomu. Průchod po chodníku ve svahu bezprostředně pod památníkem zůstal otevřený. Městská policie dostala pokyn věnovat dodržování zákazu zvýšenou pozornost a porušení zákazu pokutovat.

Stalinův pomník v umění.

Literatura.

Osudem pomníku a jeho tvůrce Otakara Švece se zabývá román Rudolfa Cainera (uváděn také jako Rudla Cainer) "Žulový Stalin".

Film.

Stalinův pomník byl údajně zachycen pouze ve třech československých hraných filmech (všechny jsou z roku 1960): "Valčík pro milión" (barevný film, režie Josef Mach), "Holubice" (režie František Vláčil) a "Páté oddělení" (špionážní detektivka, režie Jindřich Polák).  V roce 2016 byla na místě pomníku postavena jeho částečná replika pro potřeby filmu "Monstrum", který natočila Česká televize podle scénáře a v režii Viktora Polesného (film je k dispozici ke zhlédnutí na webu ČT). Inspirací pro film byla kniha "Žulový Stalin."  Pomníku je věnován 13minutový barevný dokument "Pomník lásky a přátelství" z roku odhalení pomníku (1955).

Divadlo.

Národní divadlo Brno uvedlo 7.2.2020 operu "Monument", inspirovanou osudem Otakara Švece a vytváření sochy Stalina.

Stalinův pomník bylo žulové sousoší v Praze na Letné. Bylo postaveno na počest sovětského vůdce Josifa Vissarionoviče Stalina v období poválečného kultu osobnosti. Stálo v letech 1955–1962. Bylo největším skupinovým sousoším v Evropě. Mohutná podsklepená terasa pomníku stojí na místě dosud, roku 1991 byl na ni umístěn metronom sochaře Vratislava Karla Nováka.


Životopis.

Narodila se v Oši v tehdejší Kyrgyzské SSR. V roce 1972 absolvovala Filozofickou fakultu Moskevské státní univerzity. V příštích šesti letech pak působila na Kyrgyzské státní univerzitě. Je vdaná a má dvě děti.  Její politická kariéra začala v roce 1981 v řadách Komunistické strany Sovětského svazu (KSSS). V osmdesátých letech působila jako vedoucí sovětské delegace při UNESCO v Paříži a poté jako sovětská velvyslankyně v Malajsii. V roce 1992 si ji prezident již samostatného Kyrgyzstánu Askar Akajev vybral za ministryni zahraničí a místopředsedkyni vlády. Zanedlouho funkce opustila, neboť se stala první velvyslankyní Kyrgyzstánu v USA a v Kanadě. Do funkcí v Kyrgyzstánu se vrátila v roce 1994 a zastávala je tři roky. V letech 1998 až 2001 byla velvyslankyní ve Spojeném království, v letech 2002 až 2004 byla zástupkyní vedoucího mise OSN v Gruzii.  Po návratu do vlasti v roce 2004 se stala politicky aktivní. V prosinci 2004 spoluzakládala politickou stranu "Ata-Jurt" (Vlast). Ve volbách v roce 2005 však kandidovat nemohla, neboť právní úprava vyžadovala, aby kandidáti před volbami měli pětiletý nepřetržitý pobyt v Kyrgyzstánu, což s ohledem na své působení ve Spojeném království (v roli velvyslankyně) nesplňovala.  V roce 2005 patřila k hlavním vůdcům Tulipánové revoluce, která vedla ke svržení prezidenta Akajeva. Poté několik měsíců zastávala funkci ministryně zahraničí v prozatímní vládě Kurmanbeka Bakijeva. Po zvolení Bakijeva prezidentem a nástupu premiéra Felixe Kulova se jí nepodařilo získat podporu pro své setrvání ve funkci ministryně. V následných doplňovacích volbách nebyla zvolena ani do parlamentu. V listopadu 2006 patřila ke klíčovým postavám demonstrací volajících po nové demokratické ústavě.  V roce 2007 byla zvolena jako kandidátka sociální demokracie do kyrgyzského parlamentu. V říjnu 2009 se stala předsedkyní poslaneckého klubu opoziční sociální demokracie.

Nepokoje 2010.

V dubnu roku 2010 vypukly v Kyrgyzstánu masové nepokoje, kterých Otunbajevová využila k získání prezidentské funkce. Není jasné, zda je vhodnější tento čin označit jako státní převrat či revoluci. Po nástupu do funkce pokračovaly boje mezi jejími stoupenci a stoupenci svrženého prezidenta Bakijeva, těchto bojů využily uzbecké a kyrgyzské gangy, které rozpoutaly etnické střety. V těchto bojích zahynuly stovky až tisíce osob. Tyto události zůstávají dodnes nevyšetřeny a nevyjasněny.  V listopadu téhož roku došlo k prvním svobodným parlamentním volbám. O rok později byly uspořádány volby prezidentské, ve kterých Otunbajovová nekandidovala, čímž dodržela svůj slib. Vítězem se stal Almazbek Atambajev.

Roza Isakovna Otunbajevová (: ; * 23. srpna 1950) je kyrgyzská politička. Od dubna 2010 do prosince 2011 byla předsedkyní prozatímní kyrgyzské vlády, když v zemi převzala moc opozice.


Příběh.

Gaiden.

Děj je zasazen do doby mezi první a druhou sérií. Hei a Yin jsou na útěku před syndikátem a opouštějí Tokio

Postavy.

Hei.

Hlavní hrdina seriálu a kontraktor BK-201, známý též jako „Černý smrťák”. Do Tokia přijel jako čínský výměnný student Li Shunsheng. Jeho schopností je používání elektřiny. Na rozdíl od jiných kontraktorů nemusí za použití své schopnosti platit žádnou daň (každý kontraktor za použití své schopnosti něco udělat, jako například lámat si prsty či vykouřit cigaretu).

Yin.

Její pravé jméno je Kirsi. Patří do Heiova týmu. Je loutkou bez citů, která dokáže pomocí vody vidět a sledovat danou osobu. Postupně si vytvoří určité citové pouto k Heiovi.

Mao.

Kontraktor, který dokáže ovládnout těla zvířat. O své pravé tělo přišel a žije v těle kočky. Stejně jako Yin, patří do Heiova týmu.

Carmine.

Neboli Havoc, vyrůstala spolu s Heiem, Ba a Amber. Poté co se z ní stala kontraktorka, získala schopnost vytvořit vakuum, čímž zabila tisíce lidí v jihoamerické válce, ale musela za to pít krev dětí. Posléze přišla o své schopnosti, ztratila paměť a ocitla se na bulharském venkově, kde začala žít normální život. Tam ji ovšem za nějaký čas našla M16, která jí chtěla vrátit schopnosti tím, že ji přivede k Bráně pekel. Heiovi se jí ovšem podaří zachránit. Poté co ji mučí, aby mu vyzradila informace o jeho ztracené sestře Bai, se rozhodne dovést ji k Bráně pekel. Část vzpomínek se jí vrátí, bohužel nic o jeho sestře si nepamatuje a jediné, co chce, je, aby ji Hei zabil, což Hei neudělá a společně utíkají, ovšem někdo ji zabije třemi ledovými hroty vraženými do hrudi. Hei ji ještě odvede do postranní uličky, kde Carmine umírá.

Huang.

Jediný lidský člen Heiova týmu. Jde o bývalého policistu. Nenávidí kontraktory a chová se k ostatním členům chladně, ale později se vztahy s nimi zlepší.

Misaki Kirihara.

Velitelka policejní sekce 4, která se zabývá kontraktory. Pronásleduje BK-201.

Suó Pavličenko.

V druhé sérii je druhou hlavní postavou. Je to třináctiletá ruská dívka, která má bratra-dvojče Šiona, který je kontraktor. O Šiona začnou mít zájem určité skupiny a Suó si s ním spletou. Suó se nakonec připojí k Heiovi a Maovi.

July.

Malý chlapec, „panenka”, který v první sérii spolu s kontraktory November 11 a April pracoval pro MI6. Po jejich smrti se však připojí k Heiovi a Suó.

Darker than Black je japonský animovaný seriál vytvořený Tensaiem Okamurou. Vznikly dosud dvě série; ta první, s podtitulem "Kuro no keijakuša" a o 25 dílech, byla vysílána od 5. května do 28. října 2007, druhá série s podtitulem "Rjúsei no Gemini" o 12 dílech pak od 8. září do 24. listopadu 2009.


Historie.

Loď byla postavena roku 1925 v Brémách pro firmu Hapag-Lloyd a nesla název "Berlin III". Sloužila zprvu jako pasažérská loď k dopravě mezi Německem a New Yorkem, za nacistického režimu ji využívala k výletům organizace Kraft durch Freude a za druhé světové války byl Berlin III využíván jako lazaretní loď. V lednu 1945 se plavidlo zapojilo do operace Hannibal, jejímž cílem byla evakuace Němců z Východního Pruska. Nedaleko Svinoústí parník najel na minu, byl opuštěn a klesl ke dnu.  V roce 1949 Sověti loď vyzvedli, opravili a dali jí nové jméno podle admirála Pavla Nachimova. Od roku 1957 sloužila k přepravě osob na Černém moři, domovským přístavem byla Oděsa. V období karibské krize v roce 1962 byl "Admiral Nachimov" také využíván k přepravě sovětských vojáků na Kubu. V roce 1984 se kapitánem stal zkušený Vadim Markov.

Katastrofa.

Ve večerních hodinách 31. srpna 1986 posádka zpozorovala, že kurs parníku kříží loď na sypký náklad "Pjotr Vasev", a varovala před možností srážky. Kapitán Vaseva Viktor Tkačenko odpověděl, že má situaci plně pod kontrolou. Když se však obě plavidla těsně přiblížila, důstojník na palubě "Admirala Nachimova" zpanikařil a bez konzultace s kapitánem nařídil zpětný chod. Na tento manévr už nestačil "Pjotr Vasev" zareagovat a ve 23 hodin 12 minut prudce narazil do levoboku osobní lodi. Vznikl otvor o velikosti osmdesáti čtverečních metrů a "Admiral Nachimov" šel ke dnu během pouhých sedmi minut, takže nestačil ani spustit záchranné čluny. Vzhledem k blízkosti pevniny a příznivému počasí byly okamžitě zahájeny záchranné práce, ale z 1243 lidí, kteří byli na palubě "Admirala Nachimova", jich 423 utonulo. Šlo o jednu z největších tragédií v historii sovětské mořeplavby. O rok později se konal soudní proces, při kterém byli kapitáni obou lodí odsouzeni k patnácti letům vězení za zanedbání povinností.

SS Admiral Nachimov ( Адмирал Нахимов) byl sovětský osobní parník, který se potopil 31. srpna 1986 v Černém moři nedaleko Novorossijska. Při neštěstí zahynulo 423 osob.


Pěstování.

Konopí je nenáročné na živiny a středně náročné na vodu, nejlepší předplodiny jsou hnojené okopaniny nebo bobovité ("Fabaceae"), samo je dobrou předplodinou. Vyžaduje neutrální až mírně kyselou půdní reakci. Hnojení a dobrý přísun vody, zejména v růstovém stádiu, může i několikanásobně zvýšit výnos. Vhodné je přihnojení močůvkou nebo kejdou. Seje se od půli dubna do půli května do jemně připravené, hluboké a kypré půdy. Klasicky se dělala zimní orba, dnes se doporučuje z důvodů ochrany před erozí a zabránění mineralizaci výsev vymrzající meziplodiny, která je na jaře zapravena před přípravou půdy k setí. Číselné agrotechnické hodnoty jsou uvedeny v tabulce.  U pěstování na semeno je výsevek 8–15 kg/ha a vzdálenost řádků od 40 cm, zatímco u konopí pěstovaného jako přadná rostlina se seje 30–40 kg/ha do řádků 10–20 cm. Autoři Moudrý a Strašil (1996) uvádí výsevek při pěstování na vlákno 100 kg/ha, kombinovaně 80 kg/ha a na semeno 20–30 kg/ha. Dříve se konopí pěstovalo i kombinovaně, pro semeno a vlákno zároveň. Při silném tlaku plevelů jsou rostliny slabé a výnos neuspokojivý. Zpomalený vývoj je zejména na utužené půdě, při zamokření nebo nedostatku přístupných živin.

Sklizeň.

Sklizeň je problematická, vláknité vysoké rostliny často ucpávají stroje. Jako opatření je doporučeno zvednutí mláticího stolu. Sklízí se před dozráním všech semen, jinak jsou velké ztráty výdrolem. Pěstování a sklizeň konopí na vlákno je ještě obtížnější a vyžaduje speciální techniku (Dostálek a kol., 2000).

Konopí coby omamná látka.

Podle Jednotné úmluvy o omamných látkách (1961) „cannabis“ značí „kvetoucí nebo plodící vrcholky konopí (kromě semen a listů, které nejsou doprovázeny vrcholky), ze kterých nebyla extrahována pryskyřice“, ale v běžném žargonu zahrnuje označení „cannabis“, „marihuana“ nebo „hašiš“ řadu různých přípravků z konopí, známých pod stovkami domácích jmen. V principu je správné tvrzení, že marihuana označuje psychoaktivní vrcholky samičího květenství či plodenství a hašiš pryskyřici, která se na těchto vrcholcích tvoří.

Konopí seté ("Cannabis sativa") je teplomilná jednoletá dvoudomá rostlina z čeledi konopovité ("Cannabaceae"), původem ze střední Asie. Tradičně se využívá jako olejnina a rostlina přadná, zařazuje se i mezi energetické plodiny.


Život.

Roku 1919 vstoupil do Společnosti katolického apoštolátu (zvaném též SAC) a dne 6. června 1925 byl v Limburgu vysvěcen na kněze. Jako učitel působil ve studijních zařízeních palotinů v Schönstattu a v Alpách, od r. 1931 pak v Horním Slezsku, ve městech Katscher (Ketř) a Frankenstein (dnešní Ząbkowice Śląskie). Při mimořádných úkonech duchovní správy ukázal jako postní kazatel a exercitátor především mladým lidem cestu, jak žít svou vírou v době nacismu. Postavil se jednoznačně proti národněsocialistickému názoru a odvážně zvěstoval poselství křesťanství. Věděl, že nacismus je ideologie zla a nenávisti, zároveň byl hluboce přesvědčen o velikosti Ježíšova poselství lásky a navíc měl v sobě sílu a odvahu obojí nejen srozumitelně a nahlas pojmenovat, ale také konkrétně a prakticky uskutečnit.  V roce 1941 se stal duchovním správcem malé farnosti Strahovice na Hlučínsku. Kromě plnění povinností faráře se též věnoval exerciciím v exercičním domě sv. Josefa v Bránici a vystupoval jako kazatel na různých místech v širokém okolí. Jeho činnost byla sledována gestapem. Na základě udání byl 8. dubna 1943 pro „pobuřování národa z kazatelny“ zatčen a 10. července poslán do koncentračního tábora Dachau. „Jdu za svou cestou s Bohem,“ píše a pokouší se zde povzbudit sklíčené, pomoci hladovějícím. Učí se též česky – po válce chce zase působit na východě.  Když v prosinci 1944 vypukla v koncentračním táboře tyfová epidemie, byly některé vězeňské bloky (mezi nimi i „český“ blok č. 17) prohlášeny za uzavřené bloky smrti. Tehdy se P. Richard Henkes – vědom si náročných požadavků evangelia i rizik provázejících jeho rozhodnutí – přihlásil jako dobrovolný ošetřovatel k péči o nemocné a umírající. Mnohým tak daroval v posledních chvílích života jako člověk lidskou blízkost, mnohým jako kněz skrze svátosti blízkost Boží. Seznámil se zde i s P. Josefem Beranem, pozdějším pražským arcibiskupem a pražským kardinálem, dalším z kandidátů na blahořečení.  Při své službě nemocným však sám smrtelně onemocněl a své nemoci 22. února 1945 podlehl. Jeho tělesné ostatky byly zpopelněny a popel tajně převezen mimo koncentrační tábor. V neděli 7. června 1945, v den 20. výročí jeho primice, pak byl popel tohoto mučedníka lásky k bližnímu, přirovnávaného k polskému knězi P. Maxmiliánu Kolbemu, slavnostně uložen do hrobu na hřbitově palotinů v Limburgu.

Proces blahořečení.

Na základě svědectví o jeho životě se v neděli 25. května 2003 sešli v palotinském kostele Panny Marie v Limburgu čeští a němečtí kněží a věřící. Za účasti ostravsko-opavského biskupa Františka Václava Lobkowicze pak biskup limburské diecéze Franz Kamphaus zahájil diecézní proces o životě, ctnostech, smrti a pověsti svatosti služebníka Božího P. Richarda Henkese jako první krok směřující k jeho prohlášení za blahoslaveného. Diecézní proces byl uzavřen v lednu 2007 a dokumenty byly následně odeslány vatikánské Kongregaci pro blahořečení a svatořečení.  Blahořečení proběhlo 15. září 2019 v katedrále v Limburgu.

Pater Richard Henkes, SAC (narozen 26. května 1900 v Ruppachu ve Westerwaldu, zemřel 22. února 1945 v koncentračním táboře Dachau) byl německý kněz, kazatel, farář a exercitátor působící ve farnosti Strahovice na Hlučínsku.


Mládí.

Šklovskij se narodil v Hluchivě, městě v ukrajinské části ruské říše, do chudé ukrajinské židovské rodiny. Po absolvování sedmileté střední školy pracoval jako předák na stavbě Bajkalsko-Amurské magistrály. V roce 1933 začal studovat Fyzikálně-matematickou fakultu Moskevské státní univerzity.  Studoval až do roku 1938, kdy začal vyučovat postgraduální kurz v oddělení astrofyziky na Šternbergově astronomickém institutu, kde zůstal pracovat až do konce života. Zemřel v Moskvě ve věku 68 let.

Výzkum.

Specializoval se na teoretickou astrofyziku a radiovou astronomii, dále na studium slunečních korón, supernov, kosmického záření a jejich původu. V roce 1946 ukázal, že rádiové záření přicházející k nám ze Slunce pochází od ionizované vrstvy jeho koróny. Vyvinul matematické metody pro rozlišení mezi tepelnými a netepelnými rádiovými vlnami v Mléčné dráze. Dále je známý pro svůj návrh, že záření z Krabí mlhoviny je synchrotronovým zářením, ve kterém neobvykle energické elektrony zatáčejí prostřednictvím magnetického pole při rychlosti blízké rychlosti světla. Šklovskij navrhl, že kosmické záření z výbuchu supernovy do vzdálenosti 300 světelných let od Slunce by mohlo být zodpovědné za některá hromadná vymírání života na Zemi.  V roce 1959 zkoumal orbitální pohyby Marsova vnitřního satelitu Phobosu. Došel k závěru, že jeho oběžná dráha je ve stádiu rozpadu, a poznamenal, že pokud tento by byl tento rozpad přičítán tření o atmosféru Marsu, pak by satelit musel mít výjimečně nízkou hustotou. V této souvislosti vyslovil návrh, že by Phobos mohl být dutý, a pravděpodobně umělého původu. Tento výklad byl později vyvrácen podrobnějším studiem, ale zjevný náznak mimozemského vlivu podnítil představivost veřejnosti, i když je nejasné, jak vážně Šklovskij toto tvrzení myslel. Nicméně Šklovskij a Sagan argumentovali pro vážné úvahy o "paleokontaktu" s mimozemšťany na počátku historické éry a pro zkoumání mýtů a náboženských tradic na důkaz takového kontaktu.  Jeho kniha z roku 1962 ("Vesmír, život, inteligence"), byla rozšířena a znovu vydána v roce 1966 americkým astronomem Carlem Saganem, který je podepsán jako spoluautor, pod názvem "Intelligent Life in the Universe" (1966). Šlo o první komplexní diskusi o této oblasti. Diskutovali biologické stejně jako astronomické otázky předmětu, její unikátní formát, střídající se odstavce napsali Šklovskij i Sagan, čímž prokázali hluboké vzájemné porozumění a mohli tak vyjádřit své názory bez kompromisů.  V roce 1967, ještě před objevem pulsarů zkoumal Šklovskij v rentgenovém a optické záření objekt Scorpius X-1 a správně dospěl k závěru, že záření přichází z akreující neutronové hvězdy.

Citace.

V září 1965, učinil následující prohlášení, pokud jde o vyhlídky lidstva do budoucnosti:

Osobní život.

Jeho monografie, "Five Billion Vodka Bottles to the Moon: Tales of a Soviet Scientist," byla publikována po jeho smrti v roce 1991 nakladatelstvím W. W. Norton & Co.  V této své knize Šklovskij připomíná svou návštěvu Philipa Morrisona, který v roce 1959 se svým kolegou Giuseppe Cocconim z Cornellovy univerzity sepsal článek do časopisu Nature, který ohlašuje začátek moderního pátrání po mimozemském životě, a jejich diskusi o těchto otázkách.  Byl známý pro jeho ostrý vtip a extrémní sympatie. Kolegové v oddělení astronomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley vzpomínají jeho návštěvu v roce 1970. Jako autor knihy "Intelligent Life in the Universe" byl tázán postgraduálním studentem, zda jsou pozorování UFO v Sovětském svazu stejně běžná jako ve Spojených státech. "Ne," odpověděl. "V této oblasti jsou Američané daleko vyspělejší než my."

Josif Samuilovič Šklovskij (; – 3. března 1985) byl sovětský astronom a astrofyzik. Je znám díky své práci v teoretické astrofyzice a jiných tématech, jakož i jako autor knihy z roku 1962 o mimozemském životě, jejíž revidovanou a rozšířenou verzi pomohl napsat americký astronom Carl Sagan v roce 1966 jako "Intelligent Life in the Universe".


Kariéra.

Bødker byl hokejově vychováván v mládežnických celcích v dánského klubu Rødovre Mighty Bulls. Ve svých 15 letech se přestěhoval do Švédska, kde začal nastupovat za tým Frölunda Indians za který nastoupil v sezóně 2006-07 ve dvou zápasech Elitserien. Po sezóně byl vybrán Kitchenerem Rangers v Import draftu CHL a k Rangers se pro sezónu 2007-08 také připojil. Jeho první sezóna v OHL byla úspěšná, když vstřelil 29 gólů a připsal si 44 asistencí. V playoff se mu dařilo ještě více, když si připsal 35 bodů ve 20 zápasech a s Kitchenerem vyhráli J. Ross Robertson Cup pro mistra ligy OHL. V Memorial Cupu byli poraženi ve finále týmem Spokane Chiefs. V roce 2008 byl vybrán už na 8. místě vstupního draftu NHL týmem Phoenix Coyotes a hned v sezóně 2008-09 nastupoval v NHL za Phoenix Coyotes. Svůj první gól v NHL vstřelil 12. října 2008 brankáři Jeanu-Sébastienu Giguèrovi z Anaheimu Ducks. Později hrál také v NHL YoungStars Game 2009 v Montrealu, v Kanadě. Bødker byl přirovnáván k Henriku Zetterbergovi a nebo Mariánu Gáboríkovi.

Reprezentační kariéra.

Starší bratr Mikkela Bødkera - Mads je obráncem týmu Rögle BK v druhé švédské nejvyšší lize HockeyAllsvenskan a je pravidelným členem sestavy dánského národního týmu. Oba bratři spolu hráli už v reprezentaci do 20 let na MS juniorů 2007 (Divize I.) a pomohly týmu postoupit do elitní skupiny MS juniorů. A ačkoliv hrál Mikkel Bødker se soupeři až o dva roky staršími, tak si vedl dobře a vsítil jeden gól v pěti zápasech. Po roce hrál na MS juniorů 2008, kde byl druhý v kanadském bodování za Larsem Edlerem. Za reprezentaci dospělých nastupoval na Mistrovství světa v letech 2009 a 2011.

Mikkel Bødker (* 16. prosince 1989, Brønby, Dánsko) je dánský hokejový křídelní útočník hrající v týmu Ottawa Senators v severoamerické lize NHL.


Historie.

Město Zvečan vzniklo nedaleko místní pevnosti, ze které zůstaly pouze trosky. Rozvíjelo se v úzké soutěsce okolo řeky Ibar především díky obchodním trasám, které směřovaly z území dnešního Sandžaku a centrálního Srbska do Kosova. První informace o městě a jeho významu pocházejí z 11. století. Poprvé je připomínáno v souvislosti s pohraničními střety mezi středověkým Srbskem a Byzantskou říší.  Ve Zvečanské pevnosti měli své královské sídlo Nemanjićové.  Rozvoj moderního města umožnila výstavba průmyslového komplexu Trepča. Díky tomu se tak město rozšířilo až ke Kosovské Mitrovici a sousedním vesnicím Donje Korilje a Veliko Rudare. Od roku 1926 až do začátku druhé světové války (v roce 1941) se zde také nacházela anglická čtvrť, kde žili odborníci, kteří průmyslový komplex řídili. V roce 1933 byla v Trepči otevřena škola. Po skončení války a příchodu komunistů k moci byl podnik Trepča znárodněn a Britové odešli. V roce 1953 byl vybudován ve městě Dělnický dům s kinem a tanečním sálem. Později zde vznikl i hotel, poliklinika, pošta a bazén. Větší investice do infrastruktury města však skončily na začátku 70. let, kdy se celé jugoslávské hospodářství ocitlo v krizi.

Kultura a školství.

Ve Zvečanu se nachází Vysoká škola technických odborných studií a od roku 2001 i Fakulta umění Univerzity v Prištině. Často se zde konají koncerty a aktivity scény Národního divadla, která byla rovněž po roce 1999 přemístěna z Prištiny. Obec má i vlastní muzeum.  V blízkosti města se nachází také středověký Klášter Banjska.

Doprava.

Zvečanem prochází hlavní silniční tahy z Kosovské Mitrovice do centrálního Srbska údolím řeky Ibar. Ve stejném směru je také vedena i železniční trať. Zvečan má své vlastní nádraží, které slouží pro osobní i nákladní dopravu.

Zvečan (v srbské cyrilici Звечан, albánsky Zveçan) je město na severu Kosova. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 1297 obyvatel. Opština Zvečan (tzn. samotné město s okolními vesnicemi) čítala 7341 obyvatel. Zvečan je obydlen převážně Srby. Město se nachází v údolí řeky Ibar, nedaleko od Kosovské Mitrovice.


Stavba.

Hlavními dodavateli této třídy byla španělská loděnice Navantia a americký koncern Lockheed Martin — výrobce systému Aegis. Stavba pětice fregat byla objednána v roce 2000. Do služby byly postupně zařazeny jednotky "Fridtjof Nansen" (2006), "Roald Amundsen" (2007), "Otto Sverdrup" (2008), "Helge Ingstad" (2009) a "Thor Heyerdahl" (2011).  Jednotky třídy "Fridtjof Nansen":

Konstrukce.

V designu a konstrukci lodí byly uplatněny prvky technologie stealth. Trup je rozdělen do 13 vodotěsných oddělení. Na palubě jsou kajuty pro 120 členů posádky a rezerva pro dalších 26 osob. Fregaty jsou vybaveny bojovým řídícím systémem Kongsberg MSI 2005F, zbraňovým systémem Aegis, multifunkčním radarem SPY-1F, 2D radarem Reutech RSR210N, trupovým sonarem Spherion MRS 2000 a sonarem s měnitelnou hloubkou ponoru CAPTAS Mk.2 V1.  Na přídi se nachází osminásobné vertikální odpalovací zařízení MK 41, ve kterém je standardně neseno 32 řízených střel RIM-162 ESSM. Ty slouží zejména k obraně proti protilodním střelám. Lodě nesou též osm protilodních řízených střel Naval Strike Missile s dosahem 160 km. Hlavňovou výzbroj představuje jedno 76mm rychlopalné dělo OTO Melara Super Rapid a čtyři 12,7mm kulomety. Na palubě jsou rovněž čtyři 324mm protiponorkové torpédomety, ze kterých jsou odpalována lehká protiponorková torpéda Sting Ray. Fregaty jsou vybaveny přistávací plochou a hangárem pro jeden protiponorkový vrtulník (Lynx, NH90).  Pohonný systém je koncepce CODAG. Tvoří jej dvě plynové turbíny General Electric LM2500 (19,2 MW) a dva diesely Izar Bravo 12V (4,5 MW), pohánějící dva lodní šrouby. Elektrickou energii vyrábí čtyři diesel-generátory MTU o výkonu 900 kW. Manévrovací schopnosti zlepšuje zatažitelné dokormidlovací zařízení v přídi. Nejvyšší rychlost dosahuje 27 uzlů. Cestovní rychlost je 16 uzlů. Dosah je 4500 námořních mil při rychlosti 16 uzlů.

Modernizace.

V roce 2016 získala firma Kongsberg Defence Systems zakázku na modernizaci sonarového a bojového řídícího systému těchto fregat.

Třída Fridtjof Nansen je třída fregat norského královského námořnictva vybavených americkým zbraňovým systémem Aegis a multifunkčním radarem SPY-1F. Fregaty jsou modifikací španělské třídy "Álvaro de Bazán" (dalším odvozeným projektem je australská třída "Hobart"). Celkem bylo postaveno pět jednotek této třídy. Ve službě nahradily třídu "Oslo", pocházející ze 60. let 20. století.


Historie.

• Urban Terror se začal vyvíjet v roce 1998. • Beta 1.0 si rychle získala popularitu, byla představena na QuakeCon 2000. • Beta 1.27 byla představena na podzim roku 2000. • Beta 2.0 byla vydána v červnu roku 2001. Beat 2.0 přinesla nové textury, modely, zbraně, zvuky a mapy. • V srpnu 2003 vyšla beta 3.0, jednalo se o kompletní grafickou revizi. • Beta 3.7 vyšla v červenci roku 2004. • Beta 4.0 vyšla v dubnu roku 2007. • Aktuální verze Urban Terroru (beta 4.1) byla vydána v prosinci 2007. • V prosinci 2010 vyšel Urban Terror HD alpha 0.1.

Hra.

Urban terror je 1st person akční týmová hra určená pro on-line hraní. Současná verze je 4.1. Je možné ji hrát pod Windows, Linux a Macintosh.  Větší realisičnost tohoto módu je dána několika změnami: • Realistické zbraně • Zbraně mají zpětný ráz • Střelba ze zbraní je méně přesná za pohybu • Zbraně je potřeba přebíjet

Zbraně a vybavení.

KaBar Next Generation Knife - nůž Beretta 92FS – poloautomatická pistole IMI.50 AE Desert Eagle – poloautomatická pistole Franchi SPAS12 - brokovnice Heckler & Koch UMP45 - samopal Heckler & Koch MP5K - samopal Colt M4A1 – útočná puška Heckler & Koch HK69 – útočná puška ZM Weapons LR300M L – útočná puška Kalašnikov AK-103 – útočná puška Heckler & Koch G36E – útočná puška Heckler & Koch PSG-1 – ostřelovačská puška Remington SR-8 – odstřelovačská puška IMI Negev – lehký kulomet  granát - ruční, kouřový  Vybavení Kevlarová vesta, helma, laserový zaměřovač, tlumič hluku výstřelu, taktické brýle, extra náboje, lékárnička

Herní módy.

Urban Terror je možné hrát v několika módech. Nejpopulárnější jsou Team Deathmatch a Capture the Flag.  Seznam módů:  • Free for All (FFA, DM) • Team Deathmatch (TDM) • Team Survivor (TS) • Capture the Flag (CTF) • Capture and Hold (CAH, C&H) • Follow the Leader (FTL) • Bomb Mode (BM)

Urban Terror běžně označován zkratkou UrT nebo UT, je multiplayerová hra vyvinutá Silicon Ice Development (nyní známou jako FrozenSand). Jedná se o realistický mód hry Quake III Arena (id Software). Urban Terror byl vydán jako samostatná hra v roce 2007. Dnes se vyvíjí Urban Terror HD. Hra nepotřebuje instalaci a samotná je zdarma, ale FrozenSand si ponechává autorská práva. Motto hry je „fun over realism“. Urban Terror byl nominovaný v roce 2007 Mod DB Ocenění Mód Roku.


Charakteristika objevu.

Identifikace a datování kostry.

Ojedinělé obyvatelstvo africké krajiny zpočátku své mrtvé nepohřbívalo. Těla jedinců, kteří se nestali obětí predátorů, zmizela kvůli mrchožravým zvířatům nebo byla roznesena kopytníky a na zbývající kosti působilo klima a vegetace. Chlapcovo tělo se ale ponořilo do bahna tak rychle, že se dochovala kromě spodní části nohou a několika dalších úlomků úplná kostra.  Podle toho, jaké rysy jsou považovány za významné pro prokázání příbuznosti mezi fosiliemi v rodokmenu lidstva, považují někteří vědci chlapce od jezera Turkana za tvora velmi podobného tvoru "Homo erectus"; jiní zastávají názor, že více připomíná africký druh "Homo ergaster".  Turkanský chlapec žil v oblasti aktivních sopek, jejichž nánosy lze datovat. Podle polohy kostry mezi datovanými vrstvami sopečného popela bylo stáří kostry určeno na 1,51 až 1,56 miliónu let (dřívější odhady byly 1,55–1,65 miliónu let). Udává se tedy, že pomocí datovacích metod bylo stanoveno přibližné stáří nálezu na 1,53 miliónu let.

Pohlaví.

Nejvhodnějším místem lidského těla pro identifikaci pohlaví je na kostře dospělého jedince pletenec pánevní (u žen se přizpůsobil tak, aby usnadňoval porod – například velký zářez kosti sedací, nacházející se na spodním okraji kosti kyčelní, je širší). Úzký velký zářez kosti sedací u chlapce od jezera Turkana jasně naznačuje, že se jednalo o mužského jedince. To potvrzuje i jeho vyšší postava a celková robustnost.

Věk v době smrti.

Chlapec od jezera Turkana neměl ještě plně proříznuté trvalé zuby, spodní čelist již obsahuje trvalé řezáky, špičáky, třenové zuby a první a druhé stoličky (přičemž plně vytvořené jsou pouze některé), horní čelist má stále ještě mléčné špičáky. Třetí stoličky scházejí. U lidských koster žijících jedinců existuje několik možností odhadu věku pomocí pořadí a věkového rozmezí pro prořezávání zubů a jejich opotřebení u různých populací. Podle některých metod by byl turkanský chlapec, kdyby byl živou bytostí, stár 10,5–11 let, podle jiných metod 11–12 let. Na druhé straně by stupnice prořezávání zubů u lidoopů odpovídala mírně mladšímu věku 6–9 let, ačkoliv špičáky jsou oproti jiným zubům podle vývoje u lidoopů vyvinutější.  Všechny kosti měly na obou koncích epifýzu, zvláštní místo na konci utvořené kosti. Spojení epifýz se střední částí dlouhých kostí je dalším kritériem pro odhad věku koster mladých žijících jedinců, neboť k tomu dochází v určitém pořadí a v určitých časových obdobích. V případě turkanského chlapce byla tvorba kostí většinou dokončena, ale epifýzy zůstaly nespojené, především u kyčelních kostí, ačkoliv na jednom konci kosti pažní a části loketního kloubu byl proces ukončen. K tomuto stavu dozrávání kosti dochází u člověka zhruba mezi 11. a 15. rokem života, u lidoopů již mezi sedmým a osmým rokem.  Třetí možnost, jak odhadnout věk koster mladých jedinců, je výška postavy, odhadovaná z délky dlouhých kostí. Na základě délky kosti stehenní – 43,2 cm – měřil chlapec od jezera Turkana v okamžiku smrti 160 centimetrů (což odpovídá zhruba výšce dnešního patnáctiletého chlapce).  Podle vývoje zubů a kostry patřil turkanský chlapec jednoznačně k dospívajícím, neodpovídal však přesně ani žijícím lidem ani lidoopům. Jeho znaky stárnutí spíše naznačují, že se jednalo o určitý přechodový stupeň mezi žijícími lidoopy a lidmi.

Přibližná výška a váha.

V okamžiku smrti tedy měřil turkanský chlapec zhruba 160 centimetrů. Odhaduje se, že pokud se chlapec dožil dospělosti, dosáhl by výšky 185 cm. Paleoantropologové se nejprve domnívali, že našli neobvykle vysokého jedince, ale zkoumání jiných ostatků ze stejného období ukázalo, že i příbuzní turkanského chlapce byli stejně vysocí jako my. Zdá se tedy, že dnešní průměrné výšky jsme dosáhli již před 1,5 miliónem let (a tedy to není tak, že by se lidé během staletí postupně zvětšovali). Tato kostra nicméně pravděpodobně představuje nejvyššího známého prvotního člověka.  Odhad hmotnosti je obtížný, ale podle šířky těla se dá soudit, že chlapec vážil v okamžiku smrti asi 48 kilogramů a jako dospělý by pak mohl vážit až 68 kg.

Velikost a tvar těla.

Úplnost kostry umožnila prostudovat fyziologické důsledky tělesných proporcí prvních lidí. Tělesné proporce chlapce od jezera Turkana se až překvapivě podobají dnešním lidem – kromě některých rozdílů v utváření páteře, kyčlí a nohou.  Vysoké a štíhlé tělo a dlouhé končetiny turkanského chlapce se podobají končetinám moderního člověka z tropů a jsou zcela odlišné od předků člověka. Průzkumy usazenin, zkamenělého pylu a zvířecích kostí ukazují, že podnebí v oblasti jezera Turkana je dnes stejné jako před 1,5 miliónem let. Z toho (a z tělesných proporcí turkanského chlapce) lze soudit, že již byl přizpůsoben k životu v horkém podnebí s mimořádně vysokými průměrnými ročními teplotami kolem třiceti stupňů Celsia.  Díky nálezu turkanského chlapce považujeme nyní za období, kdy došlo k zásadním anatomickým změnám vedoucím k dnešní podobě člověka, období vzdálené od dvou do 1,5 milionu; a nikoli pozdější období, jak se tvrdilo dříve.

Držení těla a pohyb.

Zakřivení páteře, orientace a vyvážení kyčlí, přítomnost válcovitého hrudního koše jako u moderního člověka (oproti nálevkovitě tvarovanému hrudnímu koši lidoopů) jsou důležitými znaky pro stanovení, že chlapec od jezera Turkana byl plně přizpůsoben pro běžnou vzpřímenou chůzi. Jeho pohyb byl nápadně podobný pohybu moderního člověka.  Mezi páteří turkanského chlapce a páteří moderního člověka jsou však dva nápadné rozdíly: Zatímco 96 procent moderních lidí má v dolní části páteře 5 obratlů, turkanský chlapec jich měl 6. Kromě toho měly jeho obratle relativně menší výběžky než má současný člověk, čímž uzavíraly užší kanál pro páteř. To pak snižovalo počet nervů směřujících k hrudníku, což dále omezovalo schopnost regulace vzduchu, procházejícího z plic do úst, a bránilo rozvoji řeči.

Mozek.

Zatímco průměrný objem mozku moderního člověka je 1450 centimetrů krychlových, chlapec od jezera Turkana měl objem jen 880 cm3, což znamená, že se jeho chování od chování moderního člověka dost lišilo. Vnitřní povrch jeho lebky ukazuje existenci oblastí mozku, které jsou u moderního člověka spojeny s řečí; tyto oblasti se však mohly spíše podílet na motorickém programování než na řeči. A je zajímavé, že struktura mozku chlapce vykazuje řadu asymetrických prvků, které jsou spojovány s pravorukostí u moderního člověka.

Možný důvod úmrtí.

Kompletnost kostry dokazuje, že se chlapec od jezera Turkana nestal obětí nějakého predátora. Jediným náznakem příčiny smrti turkanského chlapce je poškození okostice na pravé straně čelistní kosti, způsobené zřejmě zánětlivým onemocněním dásně. Je pravděpodobné, že vedlo ke ztrátě druhé mléčné stoličky, k níž došlo nedlouho před smrtí. Úmrtí na otravu krve způsobenou onemocněním dásní bylo před objevením antibiotik běžné a právě ono mohlo být příčinou chlapcovy smrti.  Kostra se našla mezi rozptýlenými a polámanými kostmi ptáků a savců, spolu s některými ostatky ryb a vodních plazů. Zuby se nacházely v dutině vzdálené přibližně 3 metry od hlavního naleziště kostí. Téměř všechny kosti byly zlomené, nebyly však zvětralé. Tyto skutečnosti vedou vědce k závěru, že tělo chlapce po smrti buď spadlo nebo bylo odneseno vodou do močálu, kde po nějakou dobu plulo po hladině tváří dolů a přitom se rozkládalo. Zuby vypadly a byly spláchnuty do dutiny, vytvořené asi stopou zvířete, zatímco tělo bylo pomalu unášeno vodou tam a zase zpět. Podupala je velká zvířata a když bylo spojeny vazy již jen několik kostí, spláchly se ostatky hromadně na mělčinu, kde byly zaneseny bahnem a kde zůstaly dalších 1,5 milionu let; dokud eroze sedimentů neodhalila část lebky, která v roce 1984 upoutala Kamoyu Kimeua.

Turkanský chlapec je pojmenování pro zatím nejúplnější nalezenou kostru prehistorického člověka. Jde o mladého, asi devítiletého (na úrovni dnešního dvanáctiletého či třináctiletého) chlapce, který byl vykopaný z cca 1,5 miliónu let starých sedimentů u písečné řeky Nariokotome na západním břehu jezera Turkana v severní Keni, kde zemřel. Objevil jej v srpnu roku 1984 Kamoya Kimeu.


Pozadí vzniku.

Režisér měl v plánu po svém předchozím filmu z roku 1974 "Přízrak svobody", ukončit aktivní filmařskou kariéru. Po naléhání okolí, zejména pak producenta Serge Silbermana, se rozhodl v sedmdesáti sedmi letech k realizaci tohoto díla.  Předlohou se stal román "Žena a tatrman" napsaný Pierrem Louÿsem. Buñuel byl se scénářem do velké míry spokojen, když každá scéna obsahovala začátek, vývoj a závěr.  Název filmu vznikl podle výrazu „bledý předmět touhy“, jenž Louÿs použil v knižní předloze.

Obsazení.

Do hlavní role zralého muže byl obsazen španělský herec Fernando Rey, který s Buñuelem opakovaně spolupracoval v jeho pozdním období. Film je natočený ve francouzštině. Pouze několik monologů a dialogů je namluveno ve španělštině. Reye tak v originále daboval Michel Piccoli.  Snímek se stal známým pro obsazení dvou hereček do jedné role. Francouzka Carole Bouquet a Španělka Ángela Molinová ztvárnily osmnáctiletou Conchitu. Obě herečky se v průběhu děje střídají, dokonce i v průběhu jediné scény. Molinovou ve francouzském originálu namluvila Florence Giorgettiová.  V autobiografii "Do posledního dechu" (1983) jako důvod tohoto rozhodnutí režisér uvedl:  Kniha však neuvádí identitu zmiňované herečky, ačkoli v závěru autor napsal, že se nejednalo ani o Bouquetovou či Molinovou. Až v knize "Luis Buñuel: The Complete Films" (2005) se dané jméno objevilo. Uvedena byla Maria Schneiderová, s níž Buñuel nemohl po třech natáčecích dnech pokračovat, protože postavu Conchity nebyla schopná zahrát.  Český filmový kritik Jiří Cieslar o postavě Conchity napsal:

Děj.

Příběh filmu vypráví zámožný francouzský obchodník Mathieu (Fernando Rey) svým spolucestujícím v kupé vlaku jedoucího ze Sevilly do Paříže. Před odjezdem vylil kýbl vody na dotírající dívku z nástupiště. Jednalo se o místní mladou tanečnici flamenca Conchitu (Carole Bouquet a Ángela Molinová), do které je hluboce zamilován a s níž prochází komplikovaným vztahem. Spolucestující, kterými jsou trpaslík – profesor psychologie (Piéral), další muž a žena (Milena Vukoticová) s dcerou, se zajímají o obsah příběhu.  Děj se tak přenáší do světa vyprávění jejího aktéra... Okouzlený Mathieu poznává osmnáctiletou Conchitu jako novou služku ve svém domě. Po první projevené náklonnosti vůči ní, však dívka beze stopy mizí. Po několika měsících si k němu přisedá ve venkovní hotelové restauraci ve Švýcarsku. Sděluje mu adresu svého pařížského bydliště, kde žije se silně věřící matkou. Žádná z nich nepracuje. Žijí prostým, ale hrdým životem. Mathieu je natolik zamilován, že nevynechá jediný den, aby nepřišel mladou Sevillanku navštívit. Ochotně oběma ženám finančně vypomáhá.  Poté, co naléhá, aby se Conchita stala jeho milenkou, začíná komplikovaný vztah. Dívka se svěřuje, že jej miluje a na důkaz této lásky mu zatím nechce fyzicky podlehnout. Francouz je zmatený, ale ochotný k oběti čekání. Když zjistí, že v jejím pokoji přespává mladý hoch, se zdůvodněním, že nemá kde bydlet, dochází mu trpělivost a oba z domu vyhazuje. Rozhoduje se natrvalo ukončit tento zvláštní poměr.  Zjišťuje však, že láska je silnější než on. Požádá proto svého bratrance Edouarda (Julien Bertheau), pracujícího u soudu, aby mu jakkoli znemožnil opět se potkat s tanečnicí. Bez zjevného zdůvodnění jsou obě Španělky z Francie vyhoštěny a odjíždějí zpět do Sevilly.  Mathieu se rozhodne z opojné lásky vyléčit cestováním. Plánuje, že navštíví místa ve vzdáleném světě, ale touha jej opět zachytne do svých pavučin a přiměje zamířit do Sevilly. Zde se znovu setkává s Conchitu, která pracuje jako tanečnice flamenca v místní restauraci. Poté, co zjistí, že před turisty vystupuje nahá, vybuchuje vztekem a je znechucen. Přesto si oba vyznávají lásku a mladá dívka od něj získává vysněný dům, ve kterém se pár hodlá usadit.  Mathieu však při večerním příchodu za Conchitou zjišťuje, že brána je zamknutá. Španělka vychází na dvůr a hlásá, že lásku jen předstírala, nikdy k němu žádné city nesdílela a její tělo nelze koupit. Mladý přítel, který se kdysi ukrýval v jejím pokoji, vychází na dvůr za ní a před šokovaným obchodníkem se oba oddávají milostným hrám. Při nočním příjezdu domů je Francouz v autě přepaden muži se samopalem.  Druhý den přichází tanečnice za Mathieem, aby mu prozradila, že včerejší vystoupení byla pouze nahraná etuda a nevinný žert. Domnělý milenec je ve skutečnosti homosexuál a ona stále ještě panna. Obchodník má pocit, že už si s ním dívka zahrávala příliš dlouho a dává průchod frustraci, když ji namístě surově zfackuje. Conchita má prý nyní jistotu, že je opravdu milována. Obchodník odjíždí na vlakové nádraží a děj se přenáší do přítomnosti. Při nástupu do auta je svědkem výbuchu nálože v nedalekém autě.  Španělka na nástupišti nezůstala, ale také nastoupila do rozjíždějícího se vlaku. Objevuje se v kupé a Mathieemu na oplátku vylévá kbelík vody na hlavu. Společně pak odjíždějí z pařížského nádraží taxíkem. V obchodní pasáži pozorují švadlenu, jak ve výloze látá bílý děravý plášť. Následně odcházejí a za řinčení skla dochází k dalšímu teroristickému výbuchu.

Ten tajemný předmět touhy (; ; ) je filmové drama z roku 1977 režírované Luisem Buñuelem. Představuje jeho třicátý druhý a zároveň poslední snímek. Natáčen byl ve Španělsku a Francii také jako projev vzdoru vůči formě terorismu – atentátu, který doprovází lidskou společnost.