Popis.

Jedná se o robustní trávy dorůstající výšky nejčastěji 0,5 až 6 metrů. Většinou jsou jednoleté, ale některé divoké druhy ("Zea perennis" a "Zea diploperennis") jsou vytrvalé. Listy jsou přisedlé, střídavé, dvouřadě uspořádané, s listovými pochvami a souběžnou žilnatinou. Čepele jsou ploché a asi 2–13 cm široké, na bázi čepele je membránovitý jazýček. Květy jsou jednopohlavné a většinou jsou odděleny do samičích a samčích květenství, řidčeji u divokých taxonů mohou být květenství zčásti oboupohlavné.  Samčí květenství je vrcholová lata klásků, někdy je interpretováno jako několik hroznů vyrážející z hlavní osy. Samčí klásky jsou uspořádány v párech, kdy jeden klásek je stopkatý a druhý přisedlý a každý klásek obsahuje dva květy. Na bázi každého klásku jsou dvě plevy, někdy na kýlu křídlaté. Každý samčí květ obsahuje bělomázdřitou pluchu a plušku. Tyčinky jsou tři, plenky dvě.  Samičí květenství vyrůstají z úžlabí listu. U některých divokých druhů může být toto květenství i smíšené, nahoře samčí, dole samičí, většinou však bývá čistě samičí. U pěstované kukuřice seté pravé to je ztlustlý klas, někdy nazývaný palice (nejčastěji 2–5, vzácněji až 10 cm silný), který se skládá z mnoha řad obilek, v každém klasu jich je od 60 po více než 1000. U divokých taxonů je samičí květenství mnohem skromnější dvouřadý klas či hrozen (záleží na interpretaci), pouze asi jeden centimetr silný a obsahuje jen 4–15 obilek. U divokých forem se klas za zralosti rozpadá, u pěstované kukuřice zůstává vcelku. Celý samičí klas je uzavřen v pochvách listenů, u divokých taxonů bývá obalová pochva jen jedna, na vrcholu vyčuhuje chomáč čnělek s bliznami. Samičí klásky jsou podobně jako samčí dvoukvěté, ale dolní květ je sterilní, proto z každého klásku vzniká pouze jedna obilka.  Na bázi klásku jsou dvě plevy, ve kterých je u divokých forem obilka uzavřena, u pěstované kukuřice jsou plevy redukovány. Každý fertilní květ obsahuje jednu suchomázdřitou pluchu a plušku, plenky u samičích květů chybí, čnělky jsou dvě, ale jsou skoro po celé délce srostlé, jen nahoře dvouklané. Většinou se jedná o diploidy, počet chromozómů je 2n=20, ale například druh "Zea perennis" je teraploidní, 2n=40, zkřížením tetraploida a diploida vznikne sterilní triploid.

Taxonomická poznámka.

Všechny druhy kromě "Zea mays" jsou některými autory řazeny do samostatného rodu "Euchlaena" Schrad. V tomto pojetí obsahuje potom rod "Zea" pouze jeden druh: "Zea mays". Dnešní autoři většinou používají široké pojetí rodu "Zea", s 5 uznávanými druhy. Široce pěstovaná polní plodina je pouze kukuřice setá pravá ("Zea mays" subsp. "mays"). Ostatní divoké taxony se nazývají pojmem teosinte (množné číslo teosintes).

Zpracování.

Kukuřici je vhodné před dalším zpracováním povařit s vápnem nebo jinou zásaditou látkou. Tento proces pomáhá k oddělení slupky, zvyšuje biologickou dostupnost tryptofanu (proteinogenní aminokyseliny) a niacinu (důležitého vitamínu), zvyšuje nutriční hodnotu kukuřice a činí ji chutnější a stravitelnější. Neznalost významu této úpravy (tzv. nixtamalizace) způsobovala po rozšíření pěstování kukuřice mezi Evropany nemoci z podvýživy, zejména pellagru.

Doba růstu kukuřice.

V 60. letech 20. století rostla kukuřice minimálně 120 dnů, nejběžnější varianty kukuřice v roce 2017 rostly přes 100 dní.<ref name="idnes.cz/slechteni-kukurice-odolne-variety-aljaska-kanada-fbl-/zahranicni.aspx?c=A170928_165112_zahranicni_ert"></ref> Nejrychleji rostoucí kukuřici v roce 2017, která rostla pouze 70 dnů produkovala společnost DowDuPont, v té době ale už na Aljašce byla šlechtěná kukuřice, která dokázala vyrůst za 60 dní. Tuto kukuřici se podařilo vypěstovat na polích vzdálených 190 kilometrů od severního polárního kruhu.

Geneticky modifikovaná kukuřice.

Kukuřice patří mezi zemědělské plodiny, které se staly předmětem zájmu genetické manipulace ze strany agrochemických firem. V Evropské unii je kukuřice firmy Monsanto MON 810 jedinou geneticky modifikovanou zemědělskou plodinou, jejíž pěstování je povoleno. Do kukuřice MON 810 byla v laboratoři vložena dědičná informace kódující produkci jedu, tzv. Bt-toxinu, který zabíjí hmyz, jenž by rostlině mohl škodit. V šesti zemích Evropské unie (Francie, Řecko, Rakousko, Maďarsko, Lucembursko a Německo) je pěstování geneticky manipulované kukuřice zakázáno vzhledem k možným negativním vlivům na životní prostředí.

Kukuřice jako komodita.

Kukuřice je komoditní surovinou stejně jako např. kakao, měď nebo ropa, se kterou se obchoduje na komoditních burzách.

Kukuřice ("Zea") je rod jednoděložných rostlin z čeledi lipnicovité ("Poaceae"). Český název kukuřice patří mezi novotvary vytvořené v 19. století Janem Svatoplukem Preslem. Podobný název je i v jiných slovanských jazycích.


Herní principy.

Ve hře se stanete majitelem filmového studia. Na začátku musíte najmout obsluhu filmu, správce, herce, scenáristu a režiséra. Nejdřív vám scenárista píše scénáře sám. Jedná se o krátké filmy, které trvají maximálně pět minut. Hra začíná od roku 1920. Postupem času točíte lepší filmy a otevírají se vám nové kulisy, kostýmy a kamery. Později si můžete vytvořit vlastní film podle svých představ. Tvoření vypadá tak, že přesunujete přednastavené scény a skládáte je za sebe. Můžete si do scén přidat například lebku na zem, koně, psa, láhev alkoholu apod. Čím lepší filmy točíte, tím více peněz vaše studio má a také získáte lepší ohlasy na vaše studio a filmy. Každých pět let se také koná Udílení cen. Za každou cenu, kterou vyhrajete se vám otevře bonus, který platí do dalšího Udílení cen.  Musíte se i starat o své hvězdy. Postavte jim bar a když budou ve stresu, nechte je opít. Pokud se jim nelíbí image, můžete si je převléknout, jak chcete. Jsou potřeba i stánky s občerstvením a je také dobré postavit některým hvězdám přívěs. Cítí se tam lépe.  Film si dokonce můžete nadabovat! V budově Postprodukce (která se vám postupem času otevře) si můžete upravit zvuk, znělku, ale také vystřihnout scény apod. Pokud chcete dabovat, musíte mít mikrofon. Poté přiřadíte hlas k postavě, kterou chcete. Pokud nemáte mikrofon a přesto chcete aby lidé filmu rozuměli, můžete použít titulky. Hra není jen o točení filmů. Hru také můžete hrát po internetu. Zde se můžete s ostatními lidmi podělit o vaše výtvory. Můžete hodnotit jejich, oni budou hodnotit vaše. Hra je zkrátka něco, co jsme ještě neviděli.

Datadisk.

The Movies: Stunts & Effects je jediným datadiskem k The Movies a byl vydán v červnu 2006. Do hry přidává kaskadérské kousky, kaskadéry, nové sety a kostýmy a další. Hlavní změny ve hře jsou volně přesunovatelná pozice kamery a schopnost najímat kaskadéry a poté je využívat ve svých filmech.

The Movies je počítačová hra vytvořená společností Lionhead Studios. Autorem této hry je Peter Molyneux. O její vydání se postaral Activision.


Popis.

Jalovec viržinský je dvoudomý strom, dorůstající výšky až 30 metrů. Kmen bývá jednoduchý, koruna je úzce sloupcovitá, kuželovitá, kulovitá nebo zploštělá. Některé zahradní kultivary mají keřovitý růst. Starší borka je červenohnědá a odlupuje se v úzkých podélných pruzích. Větve jsou vystoupavé nebo převisavé. Letorosty jsou tenké, čtyřhranné a většinou vzpřímené. Kůra tenkých větévek je hladká. Jehličí je zelené, v zimě někdy přecházející do rezavě hnědé. Jehlice jsou na okraji celokrajné, bez zubů. Juvenilní jehlice jsou jehlicovité, vstřícné, 3 až 6 mm dlouhé. Dospělé jehlice jsou šupinovité, kosočtverečně vejčité, kýlnaté, 1 až 3 mm dlouhé, na vrcholu špičaté (var. "virginiana") nebo tupé až špičaté (var. "silicicola"), na konci odstávající od větévek. Na hřbetě mají drobnou žlázku. Překrývají se více než čtvrtinou délky. Jalovčinky jsou kulovité až vejcovité, 3 až 6 mm dlouhé, za zralosti hnědavě modré až modročerné, na povrchu pokryté šedým povlakem. Obsahují 1 až 2, řidčeji 3 semena. Dozrávají 1. rokem. Semena jsou 1,5 až 4 mm dlouhá.  Rostliny začínají plodit ve stáří okolo 10 let. Bohatší násada plodů se objevuje periodicky po 2 až 3 letech, mezi tím je úroda slabá. Zralé plody zůstávají na stromech přes zimu a neotevírají se.

Rozšíření.

Jalovec viržinský je rozšířen ve středních a východních oblastech USA a jihovýchodní Kanadě. Má rozsáhlý areál rozšíření, největší mezi všemi východoamerickými jehličnatými stromy. Tento druh jalovce je velmi variabilní a roste na celé škále stanovišť od suchých skalních výchozů až po bažinaté půdy. Nejčastěji roste ve společnosti borovice ježaté ("Pinus echinata"), borovice viržinské ("P. virginiana"), dubu červeného ("Qurcus rubra"), dubu bílého ("Q. alba"), ořešáku černého ("Juglans nigra"), ořechovců ("Carya") a dalších dřevin.

Ekologické interakce.

Plody vyhledávají ptáci a zvířata jako potravu a rozšiřují semena. V oblasti výskytu náleží jalovec viržinský mezi pionýrské druhy a osidluje volné plochy (např. staré pastviny) jako jedna z prvních dřevin.

Rekordy.

Největší exempláře tohoto jalovce dosahují výšky 22 metrů a výčetní tloušťky kmene 160 cm. Nejstarší exemplář byl nalezen v západní Virginii a jeho stáří bylo stanoveno na 940 let.

Taxonomie.

"Juniperus virginiana" je v rámci rodu "Juniperus" řazen do sekce "Sabina". Jsou rozlišovány 2 variety. Varieta "virginiana" je vysoký strom, rostoucí zejména v horách. Varieta "silicicola" je nižšího vzrůstu (do 10 metrů), má zploštělou korunu a je rozšířen pouze podél pobřeží jv. USA a na Floridě.

Kultivary.

Do Evropy byl jalovec viržinský přivezen již před rokem 1664. Bylo vyšlechtěno množství kultivarů (v Lexikonu okrasných dřevin jich je uvedeno 34), nejstarší pocházejí již z poloviny 19. století. Z pěstitelského hlediska patří mezi významnější kultivary zejména 'Burkii', 'Canaertii', Elegantissima', 'Glauca', 'Globosa', 'Grey Owl', 'Hillii', 'Nana Compacta', 'Pendula', 'Pendula Viridis', 'Pseudocupressus', 'Pyramidiformis', 'Schottii', 'Skyrocket' a 'Tripartita'. Někdy jsou kultivary jalovce viržinského nesprávně uváděny jako kultivary jalovce skalního ("J. scopulorum") nebo naopak.

Význam.

Dřevo jalovce viržinského je lososově červené, vonné a vysoce ceněné. Používalo se zejména k výrobě nábytku, obkladů a tužek. Silice odpuzuje moly a dřevo sloužilo též k výrobě beden. Ze dřeva se v minulosti destiloval tzv. cedrový olej, používaný např. v kosmetice.  Jalovec viržinský je v České republice hojně pěstován jako okrasná dřevina. Z českých botanických zahrad jsou uváděny kultivary 'Blue Arrow', 'Burkii', 'Canaertii', 'Glauca', 'Grey Owl', 'Hillii', 'Hillspire', 'Kosteri', 'Nana Compacta', 'Pendula', 'Pyramidalis', 'Schottii', 'Skyrocket' a 'Tripartita'.

Jalovec viržinský ("Juniperus virginiana") je jehličnatá dřevina z čeledi cypřišovité. Je to vysoký strom s drobně šupinovitým olistěním a tmavě modrými, na povrchu ojíněnými plody. Vyskytuje se na rozsáhlém území ve východních oblastech Severní Ameriky. Je pěstován v četných kultivarech jako okrasná dřevina.


Mládí.

Candace se narodila v Panorama City, Los Angeles v Kalifornii. Jejím rodiči jsou Robert Cameron a Barbara Bausmith Cameron. Je jedna z jejich čtyř dětí.

Kariéra.

Zlom v kariéře nastal s obsazením do role D.J. Tanner v seriálu "Plný dům". Seriál se vysílal od roku 1987 do roku 1995. V roce 1990 moderovala ceremoniál Kid's Choice Award s kolegy ze seriálu Davidem Coulierem a Davidem Faustinem. Znovu ceremoniál moderovala v roce 1994 s Joeym Lawrencem a Marcem Weinerem. Stala se tak první osobností, která moderovala předávání cen dvakrát (následovali ji Whitney Houston, Rosie O'Donnell a Jack Black). Po skončení seriálu "Plný dům", se objevila v seriálech jako "Cybill", "That's So Raven" a vrhla se také na televizní filmy, především z dílny stanice Hallmark. Hlavní roli získala v seriálu "Make It Or Break It", který byl po třech letech zrušen. Netflix oznámil spin-off seriálu "Plný dům" s Candace v hlavní roli "Fuller House". Od srpna 2015 je jednou z moderátorek pořadu "The View".

"Dancing with the Stars".

Candace odstartovala soutěž se skóre 25 bodů se svým tancem a v tomto týdnu byla na 2. místě. Dostala se postupně až do semifinále a celkově skončila na 3. místě. Jejím profesionálním partnerem byl Mark Ballas.

Knihy.

Cameron Bure napsala knihu, "Reshaping It All: Motivation for Physical and Spiritual Fitness "(), kterou vydala v roce 2011 a stala se bestsellerem. Poté napsala druhou knihu "Balancing It All: My Story of Juggling Priorities and Purpose " (), kterou vydala v roce 2014.

Osobní život.

Cameron se v roce 1996 provdala za ruského hokejistu z NHL, Valerije Bureho. Seznámili na charitativním hokejovém zápase, kam šla Cameron spolu se svým kolegou z Plného Domu, Davem Coulierem. Cameron a Valerij spolu mají tři děti; dceru Natashu (* 15. srpna 1998), syna Lva (* 2000) a syna Maksima (* 2002). Ve svých dvaceti letech přijala křesťanskou víru a také s Valerijem měla svatbu podle křesťanských tradic.

Candace Helaine Cameron Bure (* 6. května 1976) je americká herečka, producentka a spisovatelka. Její nejznámější role je D.J. Tanner, nejstarší dcera, v televizním seriálu "Plný dům" (1987-95), kde hrála od svých deseti do osmnácti let. V roce 2014 se účastnila soutěže "Dancing with the Stars: 18. ročník", kde skončila na 3. místě. Roli D.J. Tanner si zopakovala v seriálu "Fuller House".


Rozšíření.

Rod pochází ze Severní Ameriky odkud některé jeho druhy rozšířili zahradníci pro zjevné přednosti, krásné květy a nenáročnost při pěstování, téměř do celého světa. Bohužel, mnohde zplaněla a místně se počíná šířit na úkor domácí květeny. V České republice jsou to např. třapatka srstnatá ("Rudbeckia hirta") a třapatka dřípatá ("Rudbeckia laciniata"), které jsou považovány za invazivní neofyty.

Popis.

Fyziologie rodu je dosti pestrá, vyskytují se v něm rostliny jednoleté, dvouleté i vytrvalé. Lodyhy, dorůstající od 50 do 300 cm, rostou z kořene kůlovitého nebo vláknitého, u některých druhů i z oddenků. Lodyha (může růst osamocená nebo v trsu který čítá i 15 lodyh), je vždy vzpřímená, bývá rozvětvená, lysá nebo porostlá chlupy.  Listy jsou bazální a lodyžní, jsou silně alternativní. Bývají s řapíkem nebo přisedlé a mívají čepele tvaru eliptického, kopinatého, vejčitého nebo i lineárního se zaobleným vrcholem. Jsou často lalokovité, 1krát nebo 2krát zpeření, okraje mají zubaté nebo pilovité. Horní strany listů bývají chlupaté nebo lysé, někdy ojíněné nebo tečkované.  Květní lůžka jsou plochá, vejčitá, kónická nebo kuželová, vyrůstají samostatně na koncích lodyh nebo v latnatém či chocholičnatém květenství. Diskovité trubkovité květy v počtu 5 až 800 jsou plodné oboupohlavné, pět trojúhelníkových korunních lístků mívá barvu žlutou, žlutozelenou nebo hnědofialovou, někdy jsou i dvoubarevné. Zelenavě hnědé plevy mají vrcholy ostré nebo zaoblené. Jazykovité okrajové květy v počtu 5 až 25 jsou neplodné, korunu často ohnutou nebo svěšenou dolů mají zbarvenou žlutě, oranžově, hnědě nebo jsou dvoubarevné (plátky blíže ke středu jsou tmavší). Květní lůžko je podepřeno zákrovem o průměru 15 až 30 mm s vytrvalými měkkými bylinnými listeny v počtu 5 až 20, které vyrůstají v 1 až 3 řadách, bývají kopinaté, úzce eliptické nebo lineární. Čtyřúhlé černé nažky bez osin jsou pyramidálního tvaru, většinou lysé.

Použití.

V současnosti květin tohoto rodu nejvíce využívají zahradnické podniky i drobní pěstitelé pro vytváření poklidného, estetického prostředí, které je potřebným doplňkem uspěchané doby. Některé druhy jsou však i bohatým zdrojem fytochemikálii, kterých se využívá pro farmaceutické využití.

Taxonomie.

V současnosti je do rodu "Rudbeckia" zařazováno 23 druhů, které jsou rozdělovány do tří kladů, nazývaných také sekce:  Rod "Rudbeckia" byl pojmenován po Olofu Rudbeckovi (1630 – 1702) a jeho stejnojmenném synovi (1660 – 1740), oba byli profesoři ve švédské Uppsale.

Odkazy.

Externí odkazy.

Třapatka ("Rudbeckia") je jeden z rodů květin ozdobných květem z čeledě hvězdnicovitých ("Asteraceae"). Je potřeba ho odlišovat od rodu třapatkovka ("Echinacea") označovaného v minulosti též českým pojmenováním „třapatka“. Tato anomálie vznikla následkem rozdělení původně jednoho rodu "Rudbeckia" do více rodů.


Obecné informace.

Město Baranavičy se nachází na Baranavické rovině mezi řekami Ščara a jejího přítoku Myšanka. Město Baranavičy leží téměř na spojnici, která propojuje oblastní centrum Brest (193 km) a hlavní město Běloruska, Minsk (139 km). Nejbližšími městy jsou Ljachavičy (17 km), Slonim (42 km), Navahrudak (52 km), Lida (98 kilometrů), Vaŭkavysk (113 km). Město se rozprostírá na rovinatém území, kde výškový rozdíl nepřevyšuje 20 m (od 180 do 200 m n. m.). Baranavičy leží v nadmořské výšce 193 m.  Město má od západu k východu i od severu k jihu 7 kilometrů. Avšak je mírně prodlouženo (8,5 km) směrem od jihozápadu (z ulice Brestská) na severovýchod (na ulici Fabrická) a zmenšeno (6,3 km) od severu (ulice Sovětská) na jihovýchod (ulice Froljenkova). Plocha zastavěná městem dosahuje rozlohy 84,96 km2 (údaj z 12. 8. 2012). Hustota obyvatelstva je více než 3 000 obyv./km2.  Nejsevernějším bodem města je ulice Korolika, která se nachází severně od firmy РУПП „Барановичский завод автоматических линий“. Nejjižnějším je městská část Uznohi. Nejzápadnější bod se nachází na ulici Badaka, nejvýchodnější naopak na křižovatce ulic Kašatanavá a Jehorova. Geometrický střed města se nachází na Leninově náměstí. Celkem má město asi 500 ulic a uliček s celkovou délkou 252,8 km (z toho je dobře vybavených 129,8 km a osvětlených 240 km).  Město má velmi výhodnou geografickou polohu a je významným uzlem hlavních železničních trati a silniční komunikací. V blízkosti města je umístěn magistrální plynovod, rozvinutý systém rozvodu energie a vody. Ve městě je v provozu řada velkých průmyslových podniků.  Město Baranavičy je nejen jedním z největších měst v Bělorusku podle počtu obyvatel (osmé největší v zemi), ale také jedním z nejdůležitějších průmyslových, kulturních a vzdělávacích center Běloruska.

Historie.

Počátky a založení.

Vznik města Baranavičy je spojen s výstavbou železniční tratě Moskva — Brest. Počátek městu dala malá železniční stanice Baranavičy (podle názvu jedné z vesnic, která se nacházela nedaleko od ní), která byla uvedena do provozu v listopadu 1871. Kolem ní následně vznikla osada, která měla v polovině 80. let 19. století okolo 1 500 obyvatel a 120 domů.  V květnu 1884 byl osadě udělen status městečka (městyse) pod názvem "Razvadova" (podle jména majitele místního panství Razvadovského). V prosinci 1884 byl zahájen provoz na traťovém úseku Vilnius — Luniněc — Pinsk a následně vznikla ještě jedna stanice Baranavičy Paljeskaje (Баранавічы Палескае) ve vlastnictví Poleských železnic, která se následně stal druhým centrem vznikajícího města. Osada, která se začala vytvářet kolem nádraží, získala název "Novyja Baranavičy".  V 90. letech 19. století se tyto osady spojily do jedné velké osady — Baranavičy Razvadova (Баранавічы-Развадова, později Baranavičy), která měla dvě železniční stanice. Nově vzniklá osada měla 12 tisíc obyvatel, nebyly tu mosty, chodníky, osvětlení, školy, lékárny ani kostely.  Na počátku prvního desetiletí 20. století se Baranavičy stalo největším městečkem v Navahrudském povětu s 30 tisíci obyvateli, čtyřmi kostely, římsko-katolickou kaplí, deseti modlitebnami, sedmi základními školami, dvěma lékárnami, divadlem a kinem «Эдэм». Ve městě bylo 13 praktických lékařů, 6 zubařů, 8 porodních asistentek a jeden veterinář. Mezi největší průmyslové podniky patřily tři cihelny, mlékárny, dvě pily pro zpracování dřeva, železniční fabriky, tři mlýny.

První světová válka.

Na počátku První světové války v roce 1914 se v městečku nacházelo sídlo Vrchního velitelství Ruské armády, které desetkrát navštívil car Mikuláš II. Od 24. září 1915 bylo Baranavičy pod okupací německých vojsk. Z důvodu podpory Brusilaŭského praporu se v létě roku 1916 v blízkosti Baranovičy uskutečnila Skrobava-Haradziščanská operace (též známá jako Baranavická operace). Německá vojska město opustila 4. ledna 1919. Do města přišel oddíl Rudé armády.  Dne 5. ledna 1919 byla ustanovena sovětská vláda. Od 6. února bylo město centrem Baranavického povětu Minské gubernie BSSR. V důsledku vstupu polské armády dne 15. března 1919 Sověti rychle opustit město. Dne 18. března si oddíl polské kavalerie v čele s majorem Władysława Dąbrowského bere město Baranavičy. Polští vojáci našli velké množství zbraní, střeliva a dalších vojenských zdrojů a také zajali mnoho bolševických vojáků.  Již 23. března 1919 polská armáda opustila město a 25. března padlo do moci bolševikům. V důsledku nové ofenzívy polské čety plukovníka Aljaksandra Baruščaka je město znovudobyto k ránu 19. dubna 1919. Poté fronta na nějaký čas zůstala na bývalé německo-ruské frontě na řece Sčara. Polské ozbrojené síly ustupující od Bereziny opustili město na úkor Sovětu 19. července 1920. Po porážce u Varšavy a rychlém stažení všech vojsk Rudé armády bylo město 30. září 1920 v držení polské divize. Následně započalo období klidu.

Součást Polska a situace 17. září 1939.

V roce 1921, kdy byla podepsána Rižská smlouva v Rize, se město stalo součástí meziválečné Polské republiky. Od 4. ledna 1919 mělo Baranavičy statut centra Baranavického povětu Navahrudského vojvodství.  V roce 1924 zde byl postaven dřevěný katolický kostel Povýšení svatého Kříže. Ve městě se také nacházel pomník a hrob neznámého polského vojáka, který tak byl druhým po Varšavě. V roce 1938 bylo uvedeno do provozu "Polské rádio Baranavičy" (Польскае Радыё Баранавічы), jedním z jeho cílů bylo zabránit nárůstu sovětské propagandy v rozhlase. V městečku Baranavičy měla základnu Navarudská jízdní brigáda, která byla od roku 1937 pod vedením generála Władysława Anderse.  Dne 1. dubna 1938 byla do katastru města začleněna část obce Dubava o rozloze 18 318 hektarů. Na počátku druhé světové války 15. září 1939 německé letouny prováděly bombardování Baranavické rozhlasové stanice a hlavního nádraží. Zničil několik vlaků, zabily a ranily mnoho lidí, ale rozhlasová stanice zůstala neporušena.  Od počátku Invaze Rudé armády do Západní Běloruska a na Ukrajinu (1939) se na území Baranavického povětu začaly objevovat případy loupeží a vražd. Oběťmi byly bohatí občané a členové polské správy (většinou Poláci), zločiny páchali bandité, místní komunisté, rolníci a obyvatelé města (většinou Bělorusové a Židé).  Nejvíce trestných činů bylo spácháno pod vlivem sovětské propagandy. Proto hlava magistrátu Jan Vengžyn vytvořil takzvanou „policii“, která čítala na 186 Poláků s kulomety a modrými páskami na rukou, jejž měla chránit město před anarchií. Proti její existenci velmi brojila skupina místních komunistů. Policie fungovala do 14 hodin 17. září 1939, kdy do města vešly sovětské jednotky. Díky tomu bylo Baranavičy jedním z mála míst v západním Bělorusku, kde se v prvních hodinách po příchodu Rudé armády neodehrály masakry místních Poláků.

Součást Sovětské svazu.

Dne 2. prosince 1939 byly Baranovičy začleněny do Sovětského svazu. Od 4. prosince 1939 do roku 1954 byly regionálním centrem BSSR. Do začátku Velké vlastenecké války byla ve městě odstraněna nezaměstnanost, v provozu byly školy vyučující bělorusky, rusky, polsky a hebrejsky. Fungovalo činoherní divadlo, pedagogický institut a byly vydávány noviny „Rudá hvězda“ (Чырвоная звязда).  Zároveň byly prováděny odsuny polských vojáků, policistů a úředníků. Úřady započaly s nuceným přestěhovány jejich rodin. V tabulce jsou data provedených přestěhování, počet přestěhovaných obyvatel a oblasti, kam byly přestěhováni.

Fašistická okupace.

Po neúspěšné obraně města od 26 do 27. června 1941 padlo Baranovičy do rukou fašistů. Dne 28. června zde bylo vytvořeno židovské ghetto, které bylo zcela zlikvidováno 17. prosince 1942. Za celé období války bylo ve městě zabito asi 12 000 Židů.  Běloruští vlastenci, kteří se vyhnuli přesunu mladých lidí do Německa, následně otevřeli ve městě několik škol. Ve městě byla v provozu střední lékařská škola (se 360 studenty a 33 učiteli), střední obchodní škola (se 120 studenty a 15 učiteli), střední umělecká škola (se 30 studentů), střední hudební škola pod vedením skladatele Spaského, střední technická škola (se 150 studenty a 20 učiteli), kurzy pro učitele (se 100 studenty), maturitní kurzy pro více než 60 studentů.  V provozu byl Běloruský národní dům kultury pod vedením Šydloŭského, účinkoval zde pěvecký sbor, taneční soubor, divadelní skupina a smyčcový orchestr. Město bylo osvobozeno 8. července 1944 během operace Bagration vojsky Prvního běloruského frontu.

Po druhé světové válce.

Dne 16. srpna 1945 Polsko a Sovětský svaz přijalo dohodu týkající se hranic. Podle mezinárodního práva od té doby Baranovičy formálně přestalo být součástí polského území pod sovětskou okupací a stal se součástí území Běloruské sovětské socialistické republiky.  Již v prvním poválečném desetiletí byla ve městě kompletně obnovena předválečnou úroveň průmyslu, v provozu bylo asi 40 průmyslových podniků, družstev a dílen. Mezi nimi např. Чырвоны мэталіст (nyní vyrábějící obráběcí stroje), závod na výrobu motorů (v současnosti vyrábí agregáty do automobilů), артэль «Камунарка» (nyní se zabývá pletením), артэль «Усход» (zabývá se výrobou uměleckých předmětů), která je dnes jednou z největších podniků ve městě.  V roce 2012 byli do města Baranavičy začleněny obce Anisimavičy (Анісімавічы), Baraŭcy (Бараўцы), Zornaja (Зорная) a Uznohi (Узногі).

Kultura.

Pro obyvatele města Baranavičy je k dispozici místní Dům kultury, Palác kultury «Тэкстыльнік» a jiné domy kultury. Mezi obyvateli jsou populární folklorní taneční soubory «Юнацкасьць», «Юрачка», «Лялька», skupiny společenských tanců «Фіеста», «Вэстма» a také skupiny pódiových tanců «Ваяж» a mnoho dalších amatérských skupin. Městský symfonický orchestr často vystupuje na turné v zahraničí. Působí zde populární popová skupina «Явар» pod vedením skladatele Fjodara Žyljaka.  Ve městě byla založena řada známých hudebních skupin, které zde stále působí. Mezi nimi i laureát mezinárodních soutěží skupina «Контраданс» (později přejmenována na «Літуус»). Tato skupina byla vytvořena v roce 1992 absolventy nejvyšších hudebních institucí Běloruska. Baranovický básník Vadzim Luhaŭski absolvoval Moskevskou umělecké akademické divadlo se specializací na režiséra (tvůrčí dílna Aljeha Tabakova). Písně obsahující jeho verše mají v repertoáru Ŭladzimier Presňakov, Valjera Zalkina, Ulada Stašeŭski či Ryhor Ljeps.

Masová média.

V roce 1911 je vydáno první číslo «Баранавіцкі лісток абвестак». Bylo zdarma a obsahovalo jízdní řády vlaků a místní reklamy. Po přistoupení západního Běloruska k Běloruské SSR v 21. září 1939 vyšlo první číslo deníku «Голос Рабочего» v běloruském i ruském jazyce.  Dne 1. prosince 1939 byly noviny přejmenovány na «Чырвоная Звязда» a byly úplně v běloruštině. Bylo vydáno 20 000 výtisků. Během německé okupace byla vydávána «Баранавіцкая газэта», která byla v lednu 1944 přejmenována na «Пагоня» (poslední číslo vyšlo 26. června 1944). V tomto okamžiku rudí partyzáni začali od dubna 1943 vydávat noviny «Чырвоная Звязда». Dne 30. prosince 1994 bylo zveřejněno první číslo novin „Intex-Press“, což jsou místní nezávislé novin, které později dosáhly nákladu 20 tisíc výtisků.

Ekonomika.

Strojírenský průmysl.

V roce 2009 se objem průmyslové výroby vyšplhal ve skutečných prodejních cenách na 1,32 bilionu rublů. Páteř ekonomiky města tvoří na čtyři desítky firem, které zabývají strojírenským průmyslem a výrobou obráběcích strojů, stavebnictvím, lehkým a potravinářským průmyslem. Firmy své výrobky produktuvují nejen pro společnosti v Bělorusku, ale exportují je do celé řady zemí Společenství nezávislých států (SNS) a do zahraničí.  Z oblasti strojního průmyslu jsou nejdůležitější ОАО «558 Авиационный ремонтный завод» (zabývá se opravami a modernizací vojenských letadel a vrtulníků, vývojem a výrobou elektronických zařízení pro ochranu), ЗАО «Атлант» (produkuje kompresory pro Minskou společnost vyrábějící chladničky a různé domácí spotřebiče), ОАО «Барановичский автоагрегатный завод» (vyrábí komponenty a zařízení používané při výrobě motorových vozidel z rodiny «МАЗ» a traktorů «Беларус»), РУП «Барановичский завод автоматических линий» (vyrábí obráběcí stroje, automatické linky a také uskutečňuje dodávky nestandardních zařízení pro rekonstrukci lokomotiv a železničních vozů), ОАО «Барановичский завод станкопринадлежностей» (vyrábí příslušenství pro obráběcí stroje: svěrky, sklíčidla, tlakové láhve, elektromagnetické upínací hlavy, otočné stoly), ОАО «Барановичский завод торгового машиностроения» (vyrábí široký sortiment strojů a zařízení pro podniky veřejného stravování a obchody).

Ostatní průmysly.

Z oblasti chemického průmyslu můžeme jmenovat ОАО «Бархим», který vyrábí spotřební chemikálie do domácností. Ve stavebním průmyslu působí společnosti АО «Завод железобетонных изделий» a ОАО «Барановичский комбинат железобетонных конструкций». V provozu jsou i firmy, které se zabývají dřevozpracujícím průmyslem. V potravinářském průmyslu podnikají společnosti, které se specializují na výrobu potravinářských, mléčných, masných, pekárenských a mlynářských produktů. V lehkém průmyslu podnikají společnosti ОАО «Барановичское производственное хлопчатобумажное объединение» a «Барановичская швейная фабрика».

Role železničního uzlu.

Město Baranavičy je významným železničním uzlem, ve městě se nachází 14 strukturálních jednotek (podniků) Baranavické filiálky Běloruských železnic.

Demografie.

Podle údajů z 1. října 2015 mělo město Baranavičy celkem 178 889 obyvatel. Růst počtu obyvatel je způsoben výstavbou nových rajónů (čtvrtí). V současné době je budován na jihozápadě města nový rajón pro 20 tisíc obyvatel zvaný Bobrovki. V generálním plánu města Baranavičy je naplánována výstavba i dalších nových rajónu města například Dobovo, Severnyj-2 či Borovcy.  Na konci roku 2012 bylo do územního plánu zařazeno 11 osad, které dříve spadaly pod pod správu Baranavického rajónu. Počet obyvatel se tak najednou navýšil o 7 730 osob, které byly zaregistrovány na včleněném území. Úroveň přirozeného přírůstku ve městě byla pozitivní a v roce 2010 činila +0.035 % z celkového počtu obyvatel. V roce 2010 na připadalo na 2 197 narozených 2 137 zemřelých (+58). Ve stejném období roku 2009 byly hodnoty 2 157 a 2 203 (-46).

Klima.

Podnebí ve městě Baranavičy:

Baranavičy (bělorusky "Баранавічы", rusky "Барановичи, Baranoviči") je město v Brestské oblasti v Bělorusku, na meziříčí řek Ščara a jejího přítoku Myšanka. Je administrativním centrem Baranavického rajónu. V roce 2009 mělo 168 240 obyvatel. Nachází se mezi Brestem a Minskem, přibližně 203 km severovýchodně od Brestu a asi 140 km jihozápadně od Minsku. Jedná se o důležitý železniční i silniční uzel.


Výroba a použití.

Tato materiálově nenáročná zbraň se začala vyrábět roku 1942 v primitivních podmínkách obklíčeného Leningradu pod označením Sudajev PPS-42. Tato verze byla vyrobena pouze v menším počtu kusů a v létě roku 1943 byla nahrazena vylepšeným typem Sudajev vzor 43 (PPS-43). Jen do konce roku 1943 bylo vyrobeno přes 46 tisíc kusů. Výroba byla zaváděna i jinde v SSSR a do konce války bylo vyrobeno okolo 2 milionů kusů.  Po druhé světové válce byly přebytečné samopaly dodávány do spřátelených rozvojových zemí v Evropě, Asii i Africe. Samopal byl licenčně vyráběn v Číně pod názvem typ 54 a v Polsku jako wz. 1943 nebo wz. 1943/52 s dřevěnou pažbou. Ve Finsku probíhala výroba kopií v ráži 9 mm pod označením Konepistooli m/44 a tento finský model byl později kopírován i v Německu pod názvem DUX-53 a DUX-59.

Konstrukce.

Téměř celý samopal Sudajev byl zhotoven z kovu. V porovnání s předchozím samopalem Špagin PPŠ-41 je lehčí, kompaktnější a lépe ovladatelný. Spotřeba materiálu byla oproti modelu PPŠ dvakrát menší a třikrát se snížil čas potřebný k výrobě jednoho kusu. Ve velké míře je u tohoto typu využito technologie lisování a svařování. Vrchní část těla, plášť hlavně a úsťová brzda byly vylisovány z jednoho plátu kovu. Do střední části byl vložen blok oceli, do něhož byla zalisována hlaveň. Vývrt hlavně byl pro prodloužení životnosti chromovaný. Na přední části hlavně byly kruhové otvory chlazení hlavně. Sklopná ramenní opěrka byla připevněna na zadní části pouzdra závěru. Pistolová rukojeť byla vyrobena u prvních kusů ze dřeva, později byla vyráběna z černého plastu. Velmi jednoduché hledí ze dvou různě vysokých plátků se zářezy je určeno pro střelbu na vzdálenosti do 100 m a do 200 m. Páčka pojistky je umístěna před jazýčkem spouště. Segmentový schránkový zásobník pojmul 35 nábojů. Spoušťové ústrojí umožňuje pouze střelbu dávkou. Poměrně nevelká rychlost střelby - 500-600 ran/min (700-900 ran/min u PPŠ-41 ) umožňovala po získání cviku střílet jednotlivými ranami.

Samopal PPS-43 (rusky "Пистолет-пулемёт Судаева" / "Pistolet-pulemjot Sudajeva", česky "Samopal Sudajeva") byla sovětská automatická palná zbraň konstruktéra Alexeje Sudajeva. Byl určen zejména jako výzbroj výsadkových a tankových jednotek, kde měl nahradit méně skladný a těžší samopal Špagin PPŠ-41. Vyráběl se i v letech po druhé světové válce a byl používán v mnoha zemích světa.


Princip fungování.

Earleyův algoritmus patří stejně jako algoritmus CYK, do třídy tabulkových metod syntaktické analýzy (). Při načítání řetězce zleva doprava provádí syntaktickou analýzu zdola nahoru na základě predikcí shora dolů. Výsledky jsou z dříve získaných částečných výsledků konstruovány technikou dynamického programování.  Aby se vyhnul backtrackingu, pracuje Earleyův algoritmus s množinou "Earleyových položek" () nebo krátce "položek", což jsou pravidla gramatiky, do jejichž pravé strany je vložena tečka, která identifikuje aktuální pozici v pravidle. Každá položka navíc obsahuje informaci, od které pozice ve vstupním řetězci se uplatní. Během práce algoritmu Earleyovy položky odrážejí dosud použitá pravidla a slouží pro predikci dalších pravidel. Analýzou vstupního řetězce, který patří do jazyka, vznikne položka, která odráží odvození řetězce z počátečního symbolu gramatiky.

Podrobný popis.

V následujícím popisu se používá toto značení:

Earleyovy položky.

Earleyův analyzátor vytváří během analýzy každé vstupní věty tvořené symboly "t"... "t" ("n" je délka vstupní věty) specifickou množinu Earleyových položek.  Vstupní pozice "i" je pozice za "i"-tým symbolem vstupní věty; před načtením prvního symbolu je vstupní pozice 0.  Earleyova položka pro pravidlo gramatiky "A" → "X"... "X" je výraz tvaru ["A" →"X"... "X" • "X"... "X"], přičemž tečka může být v libovolném místě počínaje pozicí bezprostředně před "X" až po pozici bezprostředně za "X", tj. 0 ≤ "p" ≤ "q", index "h" u šipky udává, na které vstupní pozici začíná část vstupní věty vygenerovaná pravidlem odpovídajícím právě probírané položce, index "i" u tečky je pozice za posledním dosud načteným terminálním symbolem; platí tedy 0 ≤ "h" ≤ "i" ≤ "n".

Algoritmus.

Před analýzou každé věty se množina Earleyových položek vždy inicializuje jedinou položkou ["S’" → • "S"], kde "S" je počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol.  Analyzátor opakovaně provádí tři operace: "predikci", "načtení" a "kompletaci", které do množiny Earleyových položek přidávají nové položky na základě existujících položek a vstupního řetězce:  Uvedené operace se opakují tak dlouho, dokud přibývají nové položky. Pokud nově utvořená položka v množině již je, nebudeme ji přidávat. Množina je zpravidla implementována jako fronta položek, které se mají zpracovat, s operacemi, které se mají provádět podle toho, o jaký druh položky se jedná.  Původní Earleyův algoritmus zahrnoval do položky i náhled; pozdější výzkum ukázal, že náhled má malý praktický vliv na efektivitu analýzy a proto jej většina implementací nepoužívá.

Alternativní zápis.

Earleyovy položky se někdy rozdělují podle vstupní pozice (tj. indexu za tečkou) do různých množin označovaných S("i"), kde "i" je vstupní pozice. Počáteční pozice položky ("h") se pak obvykle nepíše jako index u šipky, ale do závorek, ve kterých je položka zapsána: ("A" → </sub>"X"... "X" • "X"... "X", "h").  Analyzátor začíná s množinou položek S(0) obsahující jedinou položku ("S’" → • "S", 0), kde "S" je vlastní počáteční symbol dané gramatiky, a "S’" je přidaný pomocný počáteční symbol. Operace "predikci", "načtení" a "kompletaci" lze pak popsat takto:

Pseudokód.

Pseudokód je převzatý z publikace, kterou napsal Daniel Jurafsky a James H. Martin. Earleyovy položky se nazývají codice_1, jejich množina je codice_2; predikát codice_3 je pravdivý, pokud tečka v položce je na konci pravé strany, funkce codice_4 vrací první symbol za tečkou, počáteční symbol je codice_5. DECLARE ARRAY S;  function INIT(words)  function EARLEY_PARSE(words, grammar)  procedure PREDICTOR((A → α•Bβ, j), k, grammar)  procedure SCANNER((A → α•aβ, j), k, words)  procedure COMPLETER((B → γ•, x), k)

Příklad.

Analýza anglických vět.

Pro „mikrogramatiku” angličtiny  a vstupní řetězec The black cat ate a white mouse vytváří algoritmus následující množiny Earleyových položek:  Poslední Earleyova položka ["S’" → "S" •] odpovídá úplnému odvození celého vstupního řetězce. Earleyova položka ["S’" → "S" •] ukazuje, že první čtyři symboly tohoto řetězce také tvoří správnou větu dané gramatiky.

Příklady.

Analýza aritmetických výrazů.

Uvažujme následující jednoduchou gramatiku pro aritmetické výrazy:  <P> ::= <S> # počáteční pravidlo <S> ::= <S> "+" <M> | <M> <M> ::= <M> "*" <T> | <T> <T> ::= "1" | "2" | "3" | "4"  Při analýze vstupního řetězce:  dostáváme následující posloupnost množin položek (i je číslo položky a p je počáteční pozice):

S(0): • 2 + 3 * 4.

(1) P → • S (0) # počáteční pravidlo

S(1): 2 • + 3 * 4.

(1) T → číslo • (0) # načtení z S(0)(6)

S(2): 2 + • 3 * 4.

(1) S → S + • M (0) # načtení z S(1)(5)

S(3): 2 + 3 • * 4.

(1) T → číslo • (2) # načtení z S(2)(4)

S(4): 2 + 3 * • 4.

(1) M → M * • T (2) # načtení z S(3)(3)

S(5): 2 + 3 * 4 •.

(1) T → číslo • (4) # načtení z S(4)(2)  Výskyt položky (P → S •, 0) v množině znamená, že načtený řetězec patří do jazyka. Tato položka se také objevuje v S(3) a S(1), což jsou úplné věty.

Výpočetní složitost.

Pokud implementace Earleyova algoritmu používá seznam množin a ignoruje index nezpracovaného vstupního symbolu v položkách, může prohlížet množiny z tohoto seznamu postupně, díky čemuž inkrementálně analyzuje vstupní symboly "t" pro rostoucí index "i".  Earleyovy položky v množině se obvykle prohlíží v tom pořadí, v jakém byly přidávány, každá pouze jednou. Pokud má algoritmus správně fungovat pro gramatiky obsahující pravidla s prázdnou pravou stranou, musí být upraven, jak je uvedeno dále. Pro procházení množiny položek stačí fronta, pro efektivní kontrolu, že fronta danou položku dosud neobsahuje, je vhodné položky z každé fronty umístit do asociativního pole. Efektivní kompletace položek, které nemají tečku na konci pravidla, vyžaduje ještě jedno asociativní pole, které obsahuje seznamy takových položek; klíčem je dvojice ("X", "i"), složená ze symbolu ležícího v těchto položkách bezprostředně za tečkou a z indexu nezpracovaného terminálního symbolu. Pro efektivní predikci nové položky je třeba s každým neterminálním symbolem také svázat seznam všech pravidel, jejichž levou stranu tvoří tento symbol.  Pokud se jako výše zmíněné asociativní pole použije hašovací tabulka, pak krok zahrnující konstrukci nové Earleyovy položky a pokus o její přidání do množiny položek lze vykonat s asymptotickou složitostí "O"(1).  Earley ve svém článku ukázal, že v obecném případě:  Ve stejném článku je také dokázáno, že pro jednoznačné gramatiky akce kompletace provádí v "i"-té množině položek "O"("i") kroků, což dává kvadratickou složitost algoritmu, a že třída gramatik, pro které Earleyův algoritmus funguje v lineárním čase, pokrývá všechny gramatiky, u nichž lze počet položek v každé množině shora omezit konstantou. Do této třídy naleží právě všechny gramatiky LR("k"), kromě některých gramatik s pravou rekurzí, což jsou gramatiky většiny programovacích jazyků.  Earleyův algoritmus funguje obzvlášť efektivně pro gramatiky s levou rekurzí. Uvažujme například analýzu řetězce aaa v gramatice  Earleyův algoritmus tvoří následující položky:  Počet položek pro každou hodnotu indexu u tečky je 3, takže algoritmus funguje v lineárním čase.  Pro porovnaní použití gramatiky s pravou rekurzí  pro analýzu téhož řetězce aaa vede k vytvoření následujících Earleyových položek:  Počet položek s danou hodnotou indexu u tečky roste lineárně se zvětšováním tohoto indexu; algoritmus má pro tyto gramatiky kvadratickou časovou složitost.

Prázdná pravidla.

Pokud Earleyův algoritmus prochází položky z "i"-té množiny pouze jednou a v pořadí, v jakém byly přidávány, pak může fungovat nesprávně pro gramatiky, které obsahují pravidla s prázdnou pravou stranou (nazývané také "ε"-pravidla, protože "ε" tradičně označuje prázdný řetězec symbolů gramatiky). Při kompletaci položky ["E" → •], která odpovídá prázdnému pravidlu "E" → "ε", je třeba prohlédnout i právě vytvářenou "i"-tou množinu. Pokud položka ["X" → "α" • "Eη"] bude do ní přidána až po kompletaci položek ["E" → •], pak kompletace nikdy nepřidá položku ["X" → "αE" • "η"]. Nebudou také přidány žádné položky přímo i nepřímo z ní vyplývající. To může vést k odmítnutí správného vstupního řetězce, jak ukazuje následující příklad použití gramatiky pro analýzu prázdného řetězce "ε". V množině Earleyových položek jsou červeně označeny položky, které algoritmus měl přidat do množiny, ale nepřidal.  Bylo publikováno několik řešení tohoto problému:

Rozšíření algoritmu pro syntaktickou analýzu.

Výše popsaný algoritmus pouze rozpoznává, zda daný řetězec terminálních symbolů tvoří správnou větu dané bezkontextové gramatiky (takový algoritmus se anglicky nazývá "recognizer"), ale nevytváří syntaktický strom. Bylo navrženo několik způsobů rozšíření algoritmu na analyzátor. Komplikaci představuje počet derivačních stromů, který může být až exponenciální funkcí délky vstupní věty, a pro gramatiky s cykly může být i nekonečný. Existují však způsoby kódování všech derivačních stromů pomocí datových struktur o velikosti, která je polynomiální funkcí délky vstupní věty.  V Earleyových článcích je stručně popsáno, jak rozšířit algoritmus rozpoznávání na analyzátor přidáním ukazatele ke každému neterminálnímu symbolu na pravé straně pravidel v položkách Earleyovy množiny, který bude ukazovat na položku, jež způsobila kompletaci tohoto symbolu: při každé kompletaci, při které vznikne položka tvaru ["B" → "βA" • "γ"] se tvoří ukazatel na položku ["A" → "α" •]. M. Tomita však upozornil, že se při tom neuvažují vztahy mezi symboly, takže pro gramatiku  parser navržený Earleyem při analýze vstupního řetězce aaa vrátí nejen správné derivační stromy řetězce aaa, ale také derivační stromy, které odpovídají řetězcům aa a aaaa.  Tomu je možné zabránit různými způsoby; je relativně jednoduché vzít úplné položky z tabulky, prohledat je shora dolů a pro vytvoření derivačního lesa použít pouze ty, které patří k sobě. Jiná možnost je doplnit položky ["B" → "βA" • "γ"] vzniklé kompletací ne jedním, ale dvojicí ukazatelů: do položky ["B" → "β" • "Aγ"] i do položky ["A" → "α" •]. Naivní aplikace této myšlenky doplněním uvedených dvojic ukazatelů do sady návěstí rozlišujících položky však může vést ke zvýšení časové složitosti nad "n", což ukázal M. Johnson následujícím příkladem: pro gramatiku  analyzuje Earleyův algoritmus s takto definovanými položkami vstupní řetězec a... a ("n" + 1 opakování symbolu a, přičemž "n" > "m") v čase Ω("n").  V. A. Lapšin navrhl ukládat množiny takovýchto dvojic ukazatelů v asociativním poli, v němž budou klíčem Earleyovy položky, spolu s algoritmem vytváření derivačních stromů z tabulky položek za použití těchto ukazatelů. Časová složitost tohoto analyzátoru bez budovaní derivačního stromu nepřekračuje řád "n".  E. Scottová  publikovala jiný algoritmus, který v čase "O"("n") doplňuje Earleyovy položky ukazatelem na uzel společně baleného lesa analýzy () používaného v GLR analyzátorech, v nichž každý uzel má nejvýše dva syny. Každá Earleyova položka je rozšířena o ukazatel na uzel sdíleného pakovaného derivačního lesa označený trojicí (s, i, j), kde s je symbol nebo LR(0) položka (tj. přepisovací pravidlo s tečkou) a i a j udávají, jaká část vstupního řetězce je generována tímto uzlem. Obsahem uzlu je buď dvojice ukazatelů na potomka udávajících jedinou derivaci, nebo seznam „pakovaných“ uzlů, z nichž každý obsahuje dvojici ukazatelů a reprezentuje jednu derivaci. SPPF uzly jsou unikátní (existuje vždy pouze jeden s daným označením), ale pro nejednoznačné analýzy mohou obsahovat více než jednu derivaci. Takže i kdyby určitá operace nepřidala Earleyovu položku (protože už existuje), stále může přidat derivaci k derivačnímu lesu položky. Platí:  D. Grune a C. J. H. Jacobs navrhli metodu konstrukce derivačního stromu z množiny položek za pomocí Ungerova syntaktického analyzátoru.

Náhled terminálních symbolů.

Operace predikce v Earleyově algoritmu může využívat náhled (). Pak funguje takto: „pokud existuje položka ["A" → "α" • "Bη"], pak pro každé pravidlo "B" → "β" přidej položku ["B" → • "β"], "pokud množina FIRST řetězců symbolu β obsahuje terminální symbol t"”. Jako obvykle při používání náhledu, je vhodné umístit na konec analyzovaného řetězce symbolů zarážku "t" = $, která nepatří do množiny terminálních symbolů.  V původním Earleyově článku bylo navrženo používání náhledu také v operacích kompletace. Na rozdíl od predikce se při kompletaci nedá předem stanovit množina přípustných nástupců, pokud se nebere v úvahu jeho méně efektivní a omezená verze založená na množinách FOLLOW. Efektivní náhled při kompletaci spočívá v následujících modifikacích algoritmu:  Je možné také používat náhled více než jednoho terminálního symbolu.  Varianty Earleyova algoritmu s náhledem používajícím různý počet symbolů při predikci a kompletaci studovali M. Bouckaert, A. Pirotte a M. Snelling, kteří simulacemi zjistili, že nejlepší výsledky přináší náhled jednoho symbolu při predikci, který zmenšuje počty položek o 20–50% oproti verzi bez náhledu. Používání jakéhokoli náhledu při kompletaci však má větší režii než zisk z něho plynoucí. Mnoho implementací Earleyova algoritmu vůbec náhled nepoužívá, takže používají přímo danou gramatiku bez předzpracovávání spočívajícím v nalezení množin FIRST.

Modifikace algoritmu.

F. C. N. Pereira a D. H. D. Warren ukázali, jak zobecnit tabulkové metody syntaktické analýzy pro libovolné gramatické formalismy založené na unifikaci, včetně kontextových. Zahájil vlnu článků popisujících verze Earleyova algoritmu pro formalismus unifikací PATR-II, pro gramatiky se vkládáním stromů (), S-atributové gramatiky (), hypergrafové gramatiky (), sekvenčně indexované gramatiky () atd. Technika magických množin () v deduktivních databázích je také založena na myšlenkách Pereiry a Warrena.  S. L. Graham a M. A. Harrison poukázali na společné rysy Earleyova algoritmu a algoritmu CYK a společně s V. R. Ruzzem vytvořili algoritmus syntaktické analýzy, který je hybridem těchto dvou algoritmů.  J. Aycock a N. Horspool ukázali, jak zkonstruovat deterministický konečný automat podobný analyzátoru LR(0), který analyzuje vstupní data několikanásobně rychleji než tradiční implementace Earleyova algoritmu.  A. Päseler vytvořila variantu Earleyova algoritmu, která místo seznamů terminálních symbolů analyzuje mřížky slov (). Mřížky slov jsou užitečné při rozpoznávání řeči a analýze textů psaných bez mezer mezi výrazy, např. v jazycích Dálného východu.  A. Stolcke publikoval algoritmus, který vrací nejpravděpodobnější syntaktickou analýzu vstupního řetězce pro danou pravděpodobnostní bezkontextovou gramatiku.  G. Lyon a B. Langa vytvořil varianty Earleyova algoritmu, které fungují pro vstupní věty s chybějícími, nadbytečnými nebo neznámými fragmenty.

Zdrojový kód.

V polských wikizdrojích je zdrojový kód Earleyova analyzátoru v jazyce Python, který pracuje bez náhledu, zpracovává prázdná pravidla podle Earleyova návrhu, a vytváří syntaktické stromy podle Lapšinova návrhu. Výstupem programu jsou všechny syntaktické stromy pro zadaný vstupní řetězec zapsané v závorkové notaci.  Tento program nalezne čtyři derivační stromy nejednoznačné věty time flies like an arrow. Výsledek vykreslený pomocí programu phpSyntaxTree vypadá takto:

Earleyův algoritmus je algoritmus syntaktické analýzy, který vytvořil a v roce 1968 popsal Jay Earley ve své disertační práci vedené Robertem W. Floydem z Univerzity Carnegie-Mellon. Algoritmus byl v roce 1970 publikován ve zkrácené a čitelnější podobě v časopise Communications of the ACM v článku, zařazeném v roce 1983 mezi 21 nejvýznamnějších článků za čtvrtstoletí existence tohoto časopisu.


Rozpoznávání nového vtělení.

Vyhledání a rozpoznání následujícího vtělení karmapy bývá úkolem nejbližších souputníků či žáků předešlého karmapy. Děje se tak obvykle na základě indícií, které za tím účelem karmapové zanechávají. Často se může jednat o dopis, v němž odcházející karmapa označí místo a čas narození svého „následovníka“, jeho rodiče nebo zvláštní okolnosti a znamení, jež budou jeho narození provázet. Rozpoznání může napomoci také zvláštní chování dítěte, jež je vtělením nového karmapy – může například rozeznávat osoby či předměty spojené s předchozím karmapou, které ve svém novém vtělení neměl žádnou možnost vidět nebo se s nimi setkat.

16. karmapa.

Šestnáctý karmapa Rangdžung Rigpä Dordže musel v roce 1959 odejít z Tibetu do indického exilu, aby tak ochránil další existenci linie Karma Kagjü. S pomocí západních žáků, mezi nimiž byli i Ole a Hannah Nydahlovi z Dánska, přinesl vědomosti o podstatě mysli do západního světa.

Spor o 17. karmapu.

Při vyhledávání 17. inkarnace karmapy došlo v linii Kagjü k rozkolu, jejímž důsledkem bylo rozpoznání a intronizace dvou Karmapů: Thinlä Thaje Dordžeho a Ogyen Trinley Dordžeho. Oba karmapové mají své následovníky po celém světě. Následující odkazy se věnují tomuto problému z pohledu jedné strany:

Thaje Dordže.

Thinlä Thaje Dordže se narodil v roce 1983 v tibetské Lhase v rodině buddhistického mistra školy Ňingmapa Miphama Rinpočheho. Byl nalezen a rozpoznán Künzigem Šamarem rinpočhem. V jedenácti letech byl v důsledku politické situace v Tibetu nucen odejít do politického exilu do Indie, kde žije v Západním Bengálsku v Kalimpongu.  Západní veřejnosti se J.S. 17. Karmapa Thinlä Thaje Dordže poprvé představil roku 2000, kdy absolvoval mimořádně úspěšné turné po Evropě. Tehdy předal buddhistická učení téměř 30 000 lidem. Od roku 2003 pravidelně navštěvuje západní země včetně České republiky.

Ogyen Trinley Dordže.

Ogyen Trinley Dordže se narodil těsně před východem slunce 8. dne 5. tibetského měsíce roku dřevěného vola 1985. V místě Lhatok, provincie Bakor, východní Tibet. Byl rozpoznán Tai Situ rinpočhem. Ve věku čtyř let se začal učit v klášteře u Amdo Palden rinpočheho. Byl intronizován v klášteře Tsurphu roku 1992. Za 17. karmapu ho také uznala čínská vláda. 17. karmapa ovšem na přelomu let 1999 - 2000 dramaticky uprchl přes Himálaj do exilu v indické Dharamsale, kde přebývá dalajláma. V dnešní době se dalajláma rozhoduje o předání své politické moci a jedním z velkých kandidátů je právě 17. karmapa. V této době Ogyen Trinley Dordže přebývá v Indii, tradičním klášteře karmapů Rumtek.

Jeho Svatost Karmapa je považován za nejdéle vědomě se zrozujícího lamu (tib. "tulku") Tibetu a je označován jako „živý buddha“. Je duchovní hlavou linie Karma Kagjü, jedné ze škol tibetského buddhismu.


Popis.

Klokan obrovský je druhý největší a nejtěžší žijící vačnatec žijící v Austrálii. Největší známý exemplář měl hmotnost 91 kilogramů a měřil 2,92 metrů. Na první pohled je znát výrazný pohlavní dimorfismus, samice jsou výrazně menší a lehčí. Tyto klokany je snadné rozpoznat; charakteristická měkká, šedá srst a zvláštní uši, které se od kořene ke špičkám zvětšují dělají klokana obrovského snadno rozeznatelného. Klokan rudý má zcela jinou tvář a většina jiných klokanů ani zdaleka nedosahuje velikosti a hmotnosti klokana obrovského. Vůbec nejvyšší zaznamenaná rychlost klokana obrovského byl 64 km za hodinu.

Výskyt a potrava.

Je nejrozšířenějším klokanem sušších oblastí. Vyskytuje se zejména v řídkých lesích východní Austrálie, dokonce je zde nejpočetnější z klokanů. Klokan obrovský žije v tlupách, které tvoří velký dospělý samec, dvě až tři samice s mláďaty a dva až tři mladí samci.  Za úbytkem klokanů obrovských nestojí organizovaný lov, ale hlavně dopravní nehody. Přestože klokani obrovští jsou početní, přes 1 000 jich ročně zahyne při dopravních nehodách. Co se potravy týká, pak jsou klokani obrovští stejně jako ostatní klokani býložravci. Přes den tlupa odpočívá, po soumraku klokani okusují šťavnaté výhonky keřů, trávu, byliny a spadané plody.

Rozmnožování.

Samice klokana obrovského dosahují pohlavní dospělosti mezi 17 – 28 měsíci, u samců je to okolo 25 měsíců. V době páření bojují samci o samice tak, že se snaží dostat svého soupeře na lopatky. Často se při tom opírají i o své ocasy. Březost u klokana obrovského trvá 36 dnů a většina mláďat se rodí na začátku léta. Většinou se narodí jedno mládě, které je velmi malé, holé a slepé. Pomocí drápků na předních nohách se mládě doplazí srstí matky až do vaku, kde se přisaje k prsní bradavce. Bradavka se prodlouží, její konec zduří a mláděti srostou ústní koutky, takže visí pevně na bradavce. Mládě ještě nemůže samo sát a samice mu sama několikrát za den vstříkne mléko do tlamičky. Samec se nijak o své potomky nestará. Mláďata klokana obrovského poprvé opouštějí vak asi po 11 měsících, mateřské mléko však sají až do věku 18 měsíců. Pokud dojde k oplození dalšího vajíčka ještě během doby, kdy je mládě ve vaku, nové embryo zůstává v děloze v klidu do chvíle, než předešlé mládě opustí vak. Mláďata poté začnou žít sama.

Chov v zoo.

V březnu 2020 byl tento druh chován přibližně v 25 evropských zoo. V rámci Česka se v tu chvíli jednalo o tři zařízení:

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha byl klokan obrovský chován již historicky, současný chov byl započat dovozem dvou samců ze Zoo Copenhagen v dánském hlavním městě v únoru 2020.  Tento druh je chován v expozičním celku tasmánské a australské fauny Darwinův kráter. Zvířata byla poprvé vypuštěna do expozičního výběhu 28. 3. 2020. Výběh obývají společně s klokany rudokrkými.

Klokan obrovský ("Macropus giganteus") je velký, poměrně početný a převážně šedý klokan, s délkou těla až 120 centimetrů a hmotností až 65 kilogramů. Přesto to není největší z rodu klokanů, největší je klokan rudý.


Taxonomie.

Klokana velkého poprvé popsal Desmarest v roce 1817. Již tehdy dostal tento druh latinský název "Macropus fuliginosus", který má dodnes. Z neznámých důvodů ale bylo psáno, že se endemicky vyskytuje v Tasmánii, což nebyla pravda. Má několik poddruhů: Některé zdroje uvádějí ještě jeden poddruh: "Macropus fuliginosus ocydromus" ( - klokan velký stepní.

Výskyt.

Vyskytuje se v Jižní Austrálii od západního Nového Jižního Walesu a Victorie až po jihozápadní Austrálii. Ve východní části oblasti se často vyskytují smíšené populace s klokanem obrovským.

Základní data.

Tento klokan je třetí největší z klokanů (délka těla 0,9–1,4 m, délka ocasu 75–100 cm, hmotnost 15–54 kg). Pokud se tento klokan pohybuje pomalu, poskakuje na všech čtyřech nohou jako králík, ocas používá jako oporu. Spěchá-li, skáče snožmo do výšky 3 m a do dálky 10 m. Samci jsou průměrně dvakrát větší než samice, ale krom velikosti a váhy se nijak neliší.

Rozmnožování.

Klokaní samci se v době námluv spolu utkávají o nadvládu nad samicemi, soupeří i o potravu či o místa k odpočinku, pokud je jich nedostatek. Protivníci se postaví proti sobě, vystrčí přední nohy a snaží se zasáhnout jeden druhého. Mohou se i naklonit vzad a opírají se přitom o ocas, aby mohli uštědřovat rány zadníma nohama. K vážným zraněním dochází při soubojích jen zřídka.  Březost u klokana velkého trvá v průměru okolo 36 dnů. Novorozené klokáně je však po narození velmi nevyvinuté – je holé, slepé a schází mu zadní končetiny. Přichytí se drápky k matčině srsti a šplhá jen za pomoci svého čichu a hmatu k jejímu vaku, kde se přisaje na mléčnou bradavku. Ve vaku mláděti ztvrdnou koutky, tudíž dokonale drží. To bylo patrně příčinou, proč si dříve australští usedlíci mysleli, že vyrůstají přímo z bradavky. Ve vaku saje mléko do chvíle, než se dovyvine. Mláděti se vytvoří zadní končetiny, začne vidět, uši se mu vzpřímí a naroste mu srst.  Kolem 7. měsíce mládě vystrčí hlavu z vaku, ochutná trávu, ale když je v nebezpečí, hned zaleze zpět do vaku. Do něj leze hlavou napřed, takže ve vaku musí udělat kotoul. Vak je však brzy obsazen dalšími přírůstky, tudíž klokáně strká hlavu do vaku jen tehdy, když se chce napít. V 1. roce se již pase s ostatními, neleze již zpět do vaku, ale zůstává v blízkosti matky do 2. roku.

Klokan velký ("Macropus fuliginosus"), známý také jako klokan západní, je druh klokana z čeledi klokanovitých. Je odlišný od většiny druhů podle ochlupeného nosu a od klokana obrovského se liší především svým hnědým zbarvením srsti. Aktivní je zejména v noci, kdy se pase především na trávě, někdy ale žere i listí keřů nebo okusuje i nízké stromy. Má hustou drsnou srst, přecházející od bledě šedohnědé do čokoládově hnědé. Na hrudi a na břiše je barva světlejší.


Rozšíření.

V prvé polovině 19. století se tato plodina dostala do Evropy, kde se až do 2. světové války pěstovala v Itálii a Německu. Do dalších zemí, např. Nového Zélandu, Austrálie, Spojených států amerických a Japonska byla zavedena v polovině osmdesátých let minulého století. Do České republiky byl jakon poprvé dovezen z Nového Zélandu roku 1993 ve spolupráci České zemědělské university v Praze a Výzkumného ústavu bramborářského v Havlíčkově Brodě.

Ekologie.

Ve své domovině roste v teplých údolích i na osluněných svazích v nadmořské výšce do 3000 m. Pro úspěšný růst potřebuje dostatek vláhy, nevhodné jsou půdy těžké a zamokřené. Není ovlivňován prodlužováním či zkracováním délky dne, je velmi citlivý na mráz.  Množivé stonkové hlízy se vysazují do řádků (podobně jako brambory) na konci dubna při teplotě půdy okolo 5 °C. V nížinách má vegetační dobu dlouhou šest až sedm měsíců, ve výškách okolo 3000 m osm až devět měsíců, její ukončení signalizuje zasycháním odkvetlých vrcholů. Při pokusech v ČR byla zjištěna průměrná vegetační doba 157 dnů, výnos hlíz vhodných ke konzumaci asi 40 t/ha, vhodných na množení 10 t/ha a zelené hmoty 20 t/ha. Hlízy skladujeme v chladu, během skladování sládnou, rychleji se jejich cukernatost zvyšuje vystavením slunečním paprskům. Hlízy lze v temperovaných skladech uchovávat do května následujícího roku.

Popis.

V domovině vytrvalá a v evropských podmínkách jednoletá, sytě zelená až nafialovělá bylina s nadzemní části tvořenou třemi až pěti chlupatými lodyhami dosahující výšky okolo 2 m. Lodyha je pevná, dutá, čtyřhranná, větvená, hustě olistěná a porostlá velkými, vstřícně vyrůstajícími šípovitými listy. Na vrcholech hlavních lodyh na sklonku vegetace vyrůstají v latách drobné, asi 3 cm velké úbory se žlutými až oranžovými květy, ve středu úboru jsou oboupohlavné trubkovité a po obvodě samičí jazykovité. Po opylení vznikají drobné, černé, většinou sterilní, asi 2 mm velké nažky, které se běžně v evropských podmínkách vůbec nevyvíjejí. Ploidie druhu je 2n = 60.  Rostliny tvoří dva druhy hlíz, krátké stonkové hlízky sloužící k vegetativními rozmnožování a ztloustlé, kořenové hlízy pro které se jakon pěstuje. Stonkové hlízky vyrůstají na bazální části stonku, jsou na povrchu světle červené až tmavě fialové a nejsou vhodné ke konzumaci, slouží pouze k rozmnožování; pohlavní rozmnožování jakon téměř ztratil. Každým rokem narůstají na objemu a mohou být před sázením rozděleny na několik části.  Kořenové hlízy jsou řepovitého či kulovitého tvaru, někdy jsou nepravidelně zkroucené, rostou ve svazku po pěti až dvaceti kusech a jedna váží od 0,2 do 0,5 kg. Čerstvé hlízy jsou načervenalé až šedohnědé a na vzduchu jejich tenká pokožka rychle tmavne. Pod touto slupkou je nejedlá kůra s pryskyřičnou příchutí a pod ní křehká, chutná a šťavnatá dužina bílé až krémově žluté barvy.

Význam.

Hlízy jakonu vykazují z hlediska složení blízkou shodu s hlízami brambor. V čerstvém stavu obsahuje asi 70 % vody a má tudíž nízkou energetickou hodno. Sušina je ze 70 % tvořena sacharidy a z nich 60 % tvoří fruktany inulinového typu a zvláště oligomery známe svou schopnosti udržovat tlusté střevo v dobrem zdravotním stavu. Z listů byly izolované látky s podobnou aktivitou jako inzulin, které snižují zvýšenou hladinu krevního cukru a při její normální výši nepůsobí.  Hlízy se obvykle jedí jak syrové, tak je lze i tepelně zpracovat vařením nebo pečením. Na trzích se prodávají jako ovoce mezi jablky a hruškami, nikoliv mezi bramborami. Jelikož hlízy obsahují poměrně vysoké množství inulinu, jsou vhodnou potravinou pro diabetiky. Listy čerstvé nebo sušené se používají na přípravu čaje při léčbě diabetu a cholesterolu.

Jakon ("Smallanthus sonchifolius") syn. "Polymnia sonchifolia", je statná, vytrvalá rostlina pocházející z teplejších oblastí jihoamerických And. Byl znám již v dobách Incké říše a jako potravina je pro hlízy stále pěstován hlavně v Bolívii, Ekvádoru, Kolumbii a Peru.


Dějiny.

Albrecht, bývalý velmistr Řádu německých rytířů a první vévoda Pruska od roku 1525, koupil pozemek za královeckou katedrálou na ostrově Kneiphof na řece Pregel od zdejší kapituly, a nechal tam roku 1542 postavit akademické gymnázium. Dne 20. července 1544 vydal zakladatelskou listinu univerzity "Collegium Albertinum", která byla slavnostně otevřena 17. srpna 1544.  Nově založené protestantské vévodství bylo lénem Koruny Polského království a univerzita sloužila jako luteránský protějšek katolické Krakovské akademie. Jejím prvním rektorem byl básník Georg Sabinus, zeť Philippa Melanchthona. Mezi prvními profesory univerzity byli litevští učenci Stanislovas Rapalionis a Abraomas Kulvietis. Všichni profesoři museli složit přísahu na augsburské vyznání. Protože pruské země ležely za hranicemi Svaté římské říše, císař Karel V. i papež Pavel III. odmítli udělit se založením univerzity souhlas, nicméně 28. března 1560 škola obdržela královské privilegium polského krále Zikmunda II..  Roku 1618 se Pruské vévodství spojilo personální unií s Markrabstvím braniborským a v roce 1657 „Velký kurfiřt“ Fridrich Vilém I. Braniborský získal plnou svrchovanost Pruska tím, že se vyvázal z Polské koruny smlouvou z Wehlau. Albertina byla druhou nejstarší univerzitou (po univerzitě ve Frankfurtu nad Odrou) a intelektuálním centrem protestantského Braniborska-Pruska. Měla čtyři fakulty: teologie, medicíny, filozofie a práva, později v rámci filozofické fakulty přibyla matematika a přírodní vědy. Mezi rektory bylo mnoho členů královského rodu Hohenzollernů (posledním z nich byl korunní princ Vilém v letech 1908-1918), kteří však na univerzitě nepobývali, ale obvykle je při řízení školy zastupoval prorektor.  Pruské země nepoškodila třicetiletá válka, což u studentů zvýšilo zájem o univerzitu v Královci. V 17. století, byla známá jako působiště básníka Simona Dacha, rektora v roce 1656/57, a dalších literátů. Car Petr I. Veliký navštívil Albertinu v roce 1697, což vedlo ke intenzivnějším kontaktům mezi Pruskem a Ruskou říší. K významným ruským studentům v Královci patřili Kirill Razumovský, později předseda Ruské akademie věd, a generál Michail Andrejevič Miloradovič. Univerzita a město měly hluboký dopad na rozvoj litevské kultury. První kniha v litevském jazyce byla vytištěna zde v roce 1547 a v Albertině studovalo několik důležitých litevských spisovatelů. Univerzita byla také obvyklou vzdělávací institucí baltské německé šlechty.  18. století vešlo do dějin kultury jako „královecké století“ osvícenství; rozkvět zde inicioval student Albertiny Johann Christoph Gottsched, na kterého navázali filozof Johann Georg Hamann a spisovatel Theodor Gottlieb von Hippel starší. Vystudovali zde Johann Gottfried Herder, Zacharias Werner, Johann Friedrich Reichardt, E. T. A. Hoffmann a především filozof Immanuel Kant, rektor v letech 1786 a 1788. Tito učenci položili základy pro pozdější výmarskou klasiku a německý romantismus.  Nádherná botanická zahrada Albertiny byla slavnostně otevřena v roce 1811 během napoleonských válek. O dva roky později založil Friedrich Wilhelm Bessel hvězdárnu vedle zahrady. Mezi profesory patřili dále filosof Johann Gottlieb Fichte (působil zde v letech 1806–1807), biolog Karl Ernst von Baer (1817–1834), matematik Carl Gustav Jacobi (1829–1842), mineralog Franz Ernst Neumann (1828–1876) a fyzik Hermann von Helmholtz (1849–1855).  V 19. a 20. století byla univerzita nejznámější svou školu matematiky, kterou založil Carl Gustav Jacob Jacobi a pokračovali v ní jeho žáci Ludwig Otto Hesse, Friedrich Richelot, Johann G. Rosenhain a Philipp Ludwig von Seidel. Později byla spojena se jmény jako Hermann Minkowski (učitel Alberta Einsteina), Adolf Hurwitz, Ferdinand von Lindemann a David Hilbert, který byl jedním z největších moderních matematiků. Matematici Alfred Clebsch a Carl Gottfried Neumann (oba narození v Královci a žáci Ludwiga Otta Hesseho) v roce 1868 založili "Mathematische Annalen", jež se brzy staly nejvlivnějším matematickým časopisem té doby.  Během oslav 300 let trvání univerzity dne 31. srpna 1844 položil král Fridrich Vilém IV. základní kámen nové hlavní budovy Albertiny, jež byla slavnostně otevřena v roce 1862 korunním princem Fridrichem a prorektorem Johannem Karlem Friedrichem Rosenkranzem. Budova na centrálním náměstí Paradeplatz byla postavena v novorenesančním stylu podle plánů Friedricha Augusta Stülera. Fasádu zdobil jezdecký reliéf pruského vévody Albrechta, zakladatele školy. Pod ním byly výklenky obsahující sochy protestantských reformátorů Martina Luthera a Philippa Melanchthona. Uvnitř bylo nádherné schodiště nesené mramorovými sloupy. Senátní sál zdobil portrét císaře Fridricha III. od Laucherta a busta Immanuela Kanta od Hagemanna, studenta J. G. Schadowa. Přilehlá aula byla zdobena freskami malovanými v roce 1870.  Univerzitní knihovna byla v roce 1901 umístěna do čtvrti Mitteltragheim a obsahovala přes 230 000 svazků. Na Dritte Fliess Strasse bylo umístěno sportoviště Palestra, založené v roce 1898 za účelem povzbuzení vyšších forem sportu mezi studenty a občany. V roce 1900 měla univerzita 900 studentů.  Během posledních let existence po teritoriálním oddělení Východního Pruska od Německa Versailleskou smlouvou univerzita i Německá studentská unie zdůrazňovaly přináležitost k Německu a podporovaly německý nacionalismus. Čtyřsté výročí založení oslavila škola 10. července 1944 za přítomnosti říšského ministra Waltera Funka. O několik týdnů později, během nocí 26./27. a 29./30. srpna, byl Královec těžce bombardován britským královským letectvem. Od ledna do dubna 1945 bylo město dále devastováno východopruskou ofenzívou Rudé armády a závěrečnou bitvou o Královec. Když generál Otto Lasch podepsal 9. dubna kapitulaci, historické centrum města bylo útoky zničeno a 80 % univerzitních budov leželo v troskách. Profesoři a další učitelé uprchli do západních oblastí Německa, mnoho z nich bylo pak přijato na Univerzitu v Göttingenu.  Zbývající prostory včetně hlavní budovy Albertiny od roku 1948 využíval Kaliningradský státní pedagogický institut, který v roce 1967 získal status univerzity, která pak byla postupně odpovídajícím způsobem rozšířena.

Královecká univerzita (německy "Albertus-Universität Königsberg", Albrechtova univerzita Královec, předtím v letech 1701 až 1918 "Königliche Albertus-Universität zu Königsberg i. Pr.", Královská Albrechtova univerzita v Královci v Prusku) byla univerzita v Královci (dnešním Kaliningradu) ve východním Prusku. Pod jménem Collegium Albertinum ji založil v roce 1544 jako druhou protestantskou vysokou školou světa (po Marburské univerzitě) pruský vévoda Albrecht, podle jehož latinizovaného jména se také označovala Albertina. Mezi studenty a učiteli univerzity byla řada vynikajících osobností, například básník Simon Dach, filosofové Immanuel Kant a Johann Gottfried Herder, spisovatel E. T. A. Hoffmann nebo matematik David Hilbert.


Životopis.

Samuel Dirksz van Hoogstraten se učil nejprve u svého otce Dirka van Hoogstratena. V Dordrechtu zůstal až do roku 1640. Po smrti svého otce se přestěhoval do Amsterdamu, kde vstoupil do dílny k malíři Rembrandtovi. Krátce nato začal pracovat samostatně jako mistr a malíř portrétista. Během života navštívil Vídeň (1651), Řím a Londýn. V Římě vstoupil do sdružení umělců Bentvueghels, kde dostal přezdívku "Batavier". Po návratu do Dordrechtu pak od roku 1656 řídil provoz v mincovně.

Obrazy a rytiny.

Zachoval se dostatečný počet Van Hoogstratenových děl. V portrétu z roku 1645, v současné době ve sbírce Lichtenštejnů ve Vídni, napodobuje styl Rembrandta. V tomto stylu pokračoval až do roku 1653, kdy namaloval úžasnou postavu vousatého muže, který se dívá z okna. To je jeden z příkladů jeho stylu, obraz je vystaven v Kunsthistorisches Museum ve Vídni. Velmi uznávaný byl také jako malíř zátiší ve stylu "tromp-l'oeil". (Trompe l'oeil – francouzský výraz znamenající "oklamat oko" je technika umění, která používá v realistickém obrazu optickou iluzi vytvářející dojem trojrozměrné dimenze. Nucená perspektiva je srovnatelnou s iluzí v architektuře). Realita zobrazené scény na pohled nahodilých objektů má vždy hluboký význam.  Pohled na Vídeňský Hofburg z roku 1652 ukazuje jeho dovednost jako malíře architektury. Naproti tomu v obraze "Lady Reading a Letter as she crosses a Courtyard (Žena, která čte dopis a přechází přes nádvoří)" (Mauritshuis), nebo "Lady Consulting a Doctor (Žena radící se s lékařem)", Rijksmuseum, Amsterdam, Van Hoogstraten napodobuje Pietera de Hoocha. Jeden z jeho posledních obrazů je obraz "Portrét Mattheus van den Broucke", datovaný 1670.  Hoogstraten také využívá svou dovednost práce s perspektivou při malbě ve stylu "peepshows" (zobrazení obrázků, předmětů nebo osob pohledem lidí dívajících se malou dírkou nebo lupou) nebo ve stylu "perspektivního boxu" (obraz experimentuje se světlem, architektonickými prvky a camerou obscurou. Příkladem "peepshows" je obraz pohledu do nitra holandského domu, přesvědčivý 3D pohled do nitra domu viděný skrz dírku na jednom konci boxu (skříňky). Jeden z jeho obrazů v tomto stylu je vystaven v National Gallery v Londýně. Ukazuje interiér typického holandského domu své doby.  Hoogstraten také vytvořil mnoho rytin, z nichž se některé dochovaly. Jeho autoportrét, rytina vytvořená jím samotným ve věku padesáti let, stále existuje.  Jeho žáky byli jeho mladší bratr Jan van Hoogstraten, Aert de Gelder, Cornelis van der Meulen nebo Godfried Schalcken.  Jeho obraz "Zátiší s dopisem" z období 1651-1654 je ve sbírkách Muzea umění Olomouc, které jej získalo v roce 1687 (Arcibiskupství olomoucké – Arcidiecézní muzeum Kroměříž).

Van Hoogstraten teoretik umění.

Jeho sláva vychází z jeho mnohostranné kariéry malíře, básníka a spisovatele. Usiloval o vyšší sociální postavení. Kromě malby a řízení mincovny věnoval část svého času literární práci. Jeho "magnum opus", největší dílo v jeho kariéře spisovatele, je kniha o malbě "Introduction to the Academy of Painting, or the Visible World (Úvod do akademie malby aneb Viditelný svět)", což je dlouhé a svým teoretickým rozsahem jedno z nejambicióznějších pojednání o umění malby publikované v nizozemské republice v sedmnáctém století. Zabývá se tématy jako přesvědčivost obrazu a iluze - tedy principy či technikami, pomocí kterých jsou umělecké prezentace vytvářeny tak, aby se podobaly reálným objektům nebo aby poskytovaly vzhled prostoru pomocí perspektivy; pojednává také o umělcových morálních standardech a popisuje vztah malby k filozofii, odkazujíc na různé starověké a moderní autory. Reaguje na mezinárodní, především jihoevropský ideál malby, se kterým se van Hoogstraten setkal během svých cest. Pojednává také o současném projevu nizozemských uměleckých studií. Publikaci napsal jako pokračování knihy Karla van Mandera z počátku 17. století o malbě a malířích "Het Schilder-Boeck". Jeden z mnoha žáků van Hoogstratena, Arnold Houbraken, později vydal knihu s názvem "The Great Theatre of Dutch Painters (Velké divadlo holandských malířů)", která obsahovala i životopis jeho učitele. Tato biografie je základem většiny informací, které máme o van Hoogstratenovi dnes.

Sonety a tragédie.

Van Hoogstraten také skládal sonnety a tragédie. Jsme mu zavázáni za některé ze známých výroků Rembrandta.

Samuel Dirksz van Hoogstraten (2. srpna 1627, Dordrecht – 19. října 1678, Dordrecht) byl nizozemský malíř z období tzv. zlaté éry nizozemského malířství, byl také básníkem a autorem teorie umění.


Životopis.

Mládí.

Frunze se narodil jako Mihail Frunză rumunskému posádkovému lékaři původem z Besarábie a jeho ruské ženě, rolnici z Voroněžska. Studoval ve Věrném (později Alma-Ata) v Kazachstánu; od roku 1904 pak byl studentem Petrohradské univerzity, kde si poruštil své jméno.

Revolucionář.

O rok dříve, v roce 1903, vstoupil do Sociálně demokratické dělnické strany Ruska. Na druhém kongresu, během ideologického rozporu mezi Leninem a Martovem, dvěma hlavními stranickými vůdci, přes stranické taktiky (Martov argumentoval pro velkou společnost aktivistů, zatímco Lenin chtěl malou skupinu profesionálních revolucionářů), sympatizoval Frunze s Leninem a jeho bolševiky.  Dva roky po kongresu se stal Frunze důležitým účastníkem Ruské revoluce v roce 1905, v čele textilních dělníků v Ivanově. Když revoluce neuspěla, Frunze byl zatčen a za protistátní činnost odsouzen k trestu smrti. Trest mu byl na poslední chvíli změněn na vyhnanství na Sibiři, kde strávil deset let. V roce 1915 Frunze utekl, a stal se editorem bolševického týdeníku "Jiskra" ("Iskra"). Do vypuknutí únorové revoluce používal pseudonym Arsenij-Trifonyč.

Revoluce.

Během únorové revoluce se stal Frunze vedoucím lidových milicí v Minsku, a posléze se stal prezidentem Minského sovětu. Později odešel do Moskvy, a vedl ozbrojené oddíly dělníků, aby pomohli při zápase o kontrolu nad městem.

Občanská válka.

Po říjnové revoluci, v roce 1918, se stal Frunze vojenským komisařem pro Ivanovo. Během počátečních dnů ruské občanské války byl Frunze jmenován hlavou severní skupiny armád. Poté co Frunze porazil admirála Alexandra Kolčaka a Bílou armádu v Omsku, předal Lev Trockij (hlava Rudé armády) celkovou kontrolu východní fronty právě Frunzemu.  V listopadu roku 1920 získal Frunze Krym a vyhnal důležitého velitele Bělogvardějců Pjotra Wrangela a jeho vojenské jednotky z Ruska. Podařilo se mu také zničit Machnovy anarchisty na Ukrajině a nacionalisty v čele se Symonem Petljurou.  V roce 1921 byl Frunze zvolen do ústředního výboru strany, a v lednu 1925 se stal předsedou revoluční vojenské rady. Jako silný stoupenec Grigorije Zinovjeva se Frunze dostal do konfliktu se Stalinem, jedním ze Zinovjevových hlavních oponentů.

Smrt.

Frunze byl považován za potenciálního následníka Lenina díky své schopnosti řešit teoretické a praktické problémy stranického programu.  V polovině roku 1925 začal Frunze trpět bolestmi břicha. Mnohokrát mu byla nabídnuta operace, Frunze se jí však bál a odmítal. Později se mu však přitížilo a musel být hospitalizován. Těsně před smrtí napsal Frunze manželce: ""Nyní se cítím absolutně zdráv, a zdá se mi být nadbytečná možnost, že budu opět operován. Nicméně Stalin a Mikojan horují pro další operaci.""  Frunze brzy poté zemřel dne 31. října 1925 na otravu. Je možné, že za jeho smrt nese odpovědnost Stalin, neexistuje však na to důkaz. Faktem je, že Frunze dostával větší dávky narkotika, než bylo normální. Byl pohřben u Kremelské zdi. Zajímavostí je, že všichni lékaři, kteří Frunzeho operovali, po roce 1934 zemřeli.

Posmrtná připomínka.

V roce 1926 byl Biškek pojmenován na jeho počest ""Frunze"". Roku 1991 se město vrátilo k původnímu názvu. I přesto se však po Frunzem jmenují různé ulice i muzea. Frunzeho vojenská akademie, jedna z nejznámějších v Rusku, nese také jeho jméno.  V moskevském metru se nachází stanice Frunzenskaja, kde se nachází také jeho busta. Stanice stejného jména se nachází i v petrohradském metru.

Inspirace v umění.

Smrt Frunzeho inspirovala Borise Andrejeviče Pilňaka k napsání povídky "Nezhašený měsíc" (Повесть непогашенной луны, 1924). Pilňak v úvodu časopiseckého vydání uvedl, že Frunzeho znal osobně málo, nezná podrobnosti o jeho smrti a cílem nebylo napsat o této smrti reportáž. V té samé době se však začínaly šířit pověsti obviňující Stalina z Frunzeho smrti. Časopis, ve kterém dílo vyšlo, byl zabaven a vydavatelé se museli omluvit. Povídka vyšla v Československu v roce 1968.

Michail Vasiljevič Frunze, rusky "Михаил Васильевич Фрунзе" (2. února 1885 Biškek, Ruské impérium, dnes Kyrgyzstán – 31. října 1925 Moskva, dnes Rusko) byl sovětský politik, vojenský činitel a významná osobnost ruské občanské války.


Popis.

ESCP je akreditovaná u třech mezinárodních organizací: EQUIS, AMBA, a AACSB. Škola má přibližně 40000 absolventů ze 150 zemí a více než 200 národností. Mezi významné absolventy patří Patrick Thomas (ředitel společnosti Hermès), bývalý francouzský premiér Jean-Pierre Raffarin, Ignacio Garcia Alves, prezident společnosti Arthur D. Little, evropský komisař pro vnitřní trh a služby Michel Barnier nebo Han van der Loo (1981), předseda EU Liason, Shell.

Historie.

ESCP byla založena v roce 1819 skupinou ekonomů a obchodníků včetně ekonoma Jean-Baptisty Saye a obchodníka Vitala Rouxe. Mezinárodní význam školy byl patrný od jejích raných počátků. Již ročník z roku 1824 čítal 30% zahraničních studentů 15 národností, mezi nimiž bylo 7 Španělů, 5 Brazilců, 5 Nizozemců, 4 Němci a 2 Američané. O sto padesát let později v reakci na evropský význam a poslání otevřela škola v roce 1973 kampusy v Německu (nejprve v Düsseldorfu, nyní v Berlíně) a ve Velké Británii (nejprve v Oxfordu, nyní v Londýně), a následně v roce 1988 ve Španělsku a v roce 2004 v Itálii.

Programy.

ESCP nabízí magisterský program v oboru managementu (Master in Management), několik specializovaných magisterských programů v oborech jako marketing, finance, média či personalistika (HR). Dále škola nabízí programy „Executive MBA” a „MEB“, jenž je podobný klasickým prezenčním MBA programům. ESCP Europe také nabízí doktorské studium, které vede k získání titulu Ph.D.

Mezinárodní srovnání.

V roce 2010 se program “Master in Management” umístil na 1. místě v mezinárodním žebříčku deníku Financial Times. „Executive MBA“ program je hodnocen jako 15. na světě a v žebříčku QS Global 200 Business Schools Report z roku 2009 se škola umístila patnáctá v Evropě.

ESCP Business School je evropská obchodní škola s kampusy (pobočkami) v Paříži, Londýně, Berlíně, Madridu, Turíně a Varšava. Škola, založena v roce 1819, je nejstarší obchodní školou na světě, a proto se prezentuje jako: „První obchodní škola na světě (zal. 1819)“.


Popis.

Kiang je divoký osel vzhledem podobný spíše domácímu koni než oslu. V kohoutku je vyšší než kůň Převalského, má těžkou klabonosou hlavu a poměrně krátké zašpičatělé uši. Hříva je tmavá, krátká a vzpřímená. Hlava, hřeben krku, hřbet, boky i kýty jsou červenohnědě až čokoládově zbarvené s černým oslím pruhem, který se táhne středem hřbetu. Spodní část těla včetně končetin je čistě bílá. Zimní srst je hnědá, vlnitá a dvakrát delší než srst letní.

Rozšíření a stanoviště.

Kiang je endemitem Tibetské náhorní plošiny, žije v Tibetu, Nepálu a v Indii. Jeho přirozeným habitatem jsou horské stepi v nadmořské výšce 4 100 - 4 800 m n. m.

Biologie.

Kiangové žijí v malých stádech vedených starou klisnou, obvyklý počet jedinců v jedné skupině je 5-20. Hřebci bývají samotáři nebo se sdružují do mládeneckých stád. V červenci se samci připojují ke stádům klisen a během srpna si pak vytvářejí harémy, o které často vzájemně bojují. Březost trvá 11-12 měsíců, hříbata se ke stádu připojují již za několik dnů po narození, odstavena jsou v roce věku, kdy pohlavně dospívají.  Kiangové jsou aktivní hlavně ráno a večer. Jejich potravou je tráva, slanomilné byliny, listy a větvičky keřů. Jejich přirozenými nepřáteli jsou hlavně vlci, jinak se kiang může dožít až 20 let. Zvláště hřebci jsou teritoriální, agresivní a nebezpečná zvířata, která se v případě ohrožení neváhají bránit kousáním a kopáním.

Poddruhy.

V literatuře je popsáno více poddruhů kianga, i když jsou pravděpodobně neplatné (P. Moehlman pers. comm. 2001). Je to největší kiang východní, "E. k. holdereri", chovaný v českých zoologických zahradách, kiang západní ("E. k. kiang") a kiang jižní ("E. k. polyodon")

Kiang v zoo.

Na slovensku je chován v Zoo Bojnice.

Kiang ("Equus kiang") je větším druhem asijského osla a společně se zebrou Grévyho je největším divokým zástupcem čeledi koňovitých. Obývá horské stepi Tibetské náhorní plošiny v nadmořské výšce až 5000 m n. m.


Život.

Antonio di Pietro Averlino se narodil kolem roku 1400 ve Florencii, kde se pravděpodobně vyučil jako řemeslník. Zdroje naznačují, že pracoval ve Florencii pod italským malířem, architektem a životopiscem Lorenzem Ghibertim, který mu dal jeho jméno Filarete, což znamená milovník ctnosti (či dokonalosti). V polovině 15. století byl Filarete vykázán z Říma poté, co byl obviněn z pokusu ukrást hlavu Jana Křtitele, a přestěhoval se do Benátek a poté do Milána. Tam se stal knížecím stavitelem a pracoval na různých architektonických projektech po dobu patnácti let. Podle jeho životopisce Vasariho zemřel v Římě asi roku 1469.

Dílo.

Bronzové dveře původní Basiliky sv. Petra.

Papež Evžen IV. Filareta pověřil vytvořenímbronzové hlavní brány původní Svatopetrské basiliky v Římě, která byla dokončena v roce 1445. Výroba brány trvala 12 let a i když byla vytvořena během renesance, vykazuje byzantské vlivy a středověká charakter. Někteří kritici poukazují na to, že dveře nabízejí pohled do Filaretovy mysli, "středověce složité a plní vzrušujících, ale ne zcela asimilovaných klasických nauk".

Architektonické dílo.

V Miláně Filarete postavil Ospedale Maggiore (asi 1456) špitál racionálně plánovaný na půdorysu kříže ve čtverci, s nemocničním kostelem ve středu. Některé z dochovaných úseků mnohokrát přestavěné budovy ukazují gotický detail řemeslných tradic milánského "quattrocenta" v rozporu s Filaretovým návrhme all"'antica" neboli "podle antiky". Filarete také pracoval na hradě Castello Sforzesco a na milánské katedrále.

Filaretovo pojednání o architektuře a ideálním městě Sforzinda.

Filarete dokončil svou významnou knihu o architektuře někdy kolem roku 1464,kdy o ní hovořil jako o své "Libro architettonico" (Architektonické knize). Ani on, ani jeho bezprostřední současníci ji nikdy nenazývali "Trattato" (Pojednání), ačkoli se tak dnes nazývá. "Libro architettonico", která obsahuje dvacet pět částí, byla během renesance poměrně široce rozšířena v rukopisné podobě. Nejznámější a nejzachovalejší je bohatě ilustrovaný rukopis známý jako "Codex Magliabechiano" (pravděpodobně byl vypracován kolem r. 1465; nyní je v archivu Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze). Skutečnost, že "Codex Magliabechiano" je věnován Pierovi de' Medici a byl zachován ve Florencii, naznačuje, že Filarete byl ve své rodné Florencii ctěn přes jeho věrnost Milánu. Kniha, která je psána jako fiktivní vyprávění, se skládá převážně z detailních popisů technických aspektů architektury (např. místo a výběr materiálu, výkres, stavební metody, a tak dále) a stálé polemiky proti gotice v severní Itálii, kterou Filarete nazývá "barbarský moderní styl." Filarete místo ní prosazuje použití klasických římských modelů.  Nejslavnější částí jeho knihy je plán Sforzindy, ideálního města pojmenovaného po Francescu Sforzovi, vévodovi z Milána. I když Sforzinda nebyla nikdy postavena, některé aspekty jeho návrhu jsou popsány velmi podrobně. Základní uspořádání města je osmicípá hvězda, vytvořená překrytím dvou čtverců tak, aby všechny rohy byly stejně vzdálené. Tento tvar je pak vepsán do ideálního kruhového vodního příkopu. Půdorys města pravděpodobně ukazuje Filaretův zájem o magii a astrologii. V souladu s dobovou představou o magické moci geometrie a zásadním významu astrologie, Filarete poskytuje, kromě praktických rad o materiálech, stavbě a opevnění, poznámky o tom, jak usmířit nebeské harmonie se Sforzindou. Jeho architektonické výkresy a ještě více jeho alegorické kresby na okrajích rukopisu Codex Magliabechianus - jako je alegorie ctnosti a alegorie rozumu a vůle - Filarete ukazuje pozoruhodnou znalost klasických zdrojů. Možná je znal také díky radám jeho přítela Francesca Filelfa da Tolentina, hlavního humanisty na dvoře v Miláně.  Plán Sforzindy byl navržen tak, že každý z vnějších bodů hvězdy tvořila věž, zatímco vnitřní úhly obsahovaly brány. Každá z bran byla vyústěním radiální ulice procházející přes tržiště specializované na určité zboží. Všechny cesty se nakonec sbíhají na velkém náměstí v centru města. Město mělo tři náměstí – jedno pro knížecí palác, jedno pro katedrálu a jedno pro hlavní tržiště. Protože renesance se hodně zabývala myšlenkou městských průplavů, ve Filaretově Sforzindě měla každá druhá ulice kanál pro nákladní dopravu. Systém kanálů byl také spojen s řekou, a tedy vnějším světem pro dovoz a vývoz zboží. Město také obsahovalo mnoho budov, včetně farností a oddělených škol pro chlapce a dívky. Příkladem budovy, která se objevuje v pojednání, je Dům Neřesti a Ctnosti, desetipodlažní stavba s nevěstincem dole a učenou akademií na vyšších podlažích. Filarete se hodně zabýval zastoupením neřestí a ctností a je možné, že jeho radiální návrh města byl inspirován Augustinovým Pozemským městem, jehož kruhový tvar byl rozdělen do sekcí, z nichž každá měla své vlastní neřesti a ctnosti.  Návrh Sforzindy může být zčásti přímou reakcí na italská města z doby středověku, neplánováně rostoucí, což znamenalo, že mohlo být těžké se v nich orientovat. Renesanční humanistický zájem o klasické texty také mohl podpořit zájem o geometrii městského půdorysu, například v Platónově popisu Atlantidy. Filaretův ideální plán měl odrážet společnost – ideální město mělo být obrazem ideální společnosti, což je myšlenka typická pro humanistické názory převládající během vrcholné renesance. Renesanční ideální město vyjadřuje svou organizací centralizovanou moc panovníka, což těsně navazuje na Dantův názor, že lidem rasa je nejlépe pod monarchou. Lze tedy argumentoval, že forma tohoto ideálního renesančního města vznikla z napětí mezi vnímanou potřebu centralizované moci a možností vzniku tyranie.

Vliv na architekturu a urbanismus.

Filaretův plánu Sforzindy byl první ideální plán města v době renesance a důkladné vypracování jeho uspořádání ztělesňuje vyšší úroveň vědomého městského plánování, než jaká byla dosažena kdykoliv předtím. Navzdory mnoha odkazům na středověkou symboliku začleněných do plánu Sforzindy, se zásady urbanismu tohoto města staly archetypem humanistického plánování měst během vrcholné renesance. Pojednání vyvolalo zájem mnoha významných představitelů, jako byli Giangaleazzo Sforza a Piero de' Medici. Později, když Francesco di Giorgio a Leonardo da Vinci začali plánovat svá ideální města, tak si půjčovali nápady od Filareta.  Ačkoli nebyla nikdy vybudována, Sforzinda sloužila jako inspirace pro mnohé budoucí plány měst. Například v 16. století, renesanční vojenští inženýři a architekti propojovali Filaretovy ideální městské návrhy s obranným opevněním, které je odvozeno spíš od společensko-politické agendy. Toto pojetí kombinace ideálního a opevněného města se široce rozšířil po celé Evropě i mimo ni.

Antonio di Pietro Averlino ([anˈtɔːnjo di ˈpjɛːtro averˈliːno]; asi 1400 – c. 1469), také Averulino, známý jako Filarete ([filaˈrɛːte]; z řeckého φιλάρετος, což znamená milovník ctnosti), byl florentský renesanční architekt, sochař, medailista a teoretik umění. Známý je jeho návrh ideálního města Sforzinda, první renesanční ideální plán města.


Původ.

Někteří etnologové věří, že Kikujové přišli do Keni ze západní Afriky spolu s bantuskými kmeny. Při snaze dosáhnou dnešní Tanzanie se pohybovali východním směrem, přešli Kilimanjaro a došli do Keni. Nakonec se usídlili kolem Mount Kenya, zatím co zbytek skupiny pokračoval v migraci do Jižní Afriky. Kikujové byli původně lovci a sběrači, na rozdíl od Nilotických kmenů, kteří jsou pastevci. Začali obdělávat velmi úrodnou vulkanickou půdu okolo Mt. Kenya a Keňskou vysočinu.  Kikujská legenda však příchod Kikujů na území Keni popisuje jinak. Podle ní, muž jménem Kikuyua a jeho žena zvaná Mireia (Mumbi), byli na místo nazývané mukurwe-ini wa nyagathanga, v současnosti Murangova oblast, umístěni bohem jménem Mwene Nyaga nebo také Ngai. Říká se, že byli umístěni blízko Mugumo – fíkovníku na svazích hor. Počali devět dcer, které pojmenovali Wanjiku, Wanjiru, Njeri, Wambui, Wangari, Wacera, Waithera, Wairimu a Wangui. Později, když dcery dospěly, potkaly devět mladíků ze vzdálené země (pravděpodobně Masaje, se kterými mají Kikujové dlouhodobé vztahy, chvíli přátelské, chvíli nepřátelské). Z jejich svazku pak vznikl kmen Kikuyu. Oblíbený mýtus tvrdí, že když se Kikujská dcera dostane do věku na vdávání, Kikujové se modlí k Mwene Nyaga, aby jí poskytl ženicha.

Historie.

Kikujové byli všeobecně zadobře s Masaji, se kterými sousedí a čile obchodují. Kolonialismus však tento zavedený pořádek narušil. V roce 1880 přišli na toho území Britové. Prvně se usídlili na pobřeží a pak v Nairobi, postavili železnici z pobřeží k Viktoriinu jezeru. Zabrali zemi patřící Kikujům, které uzavřeli do malé rezervace a znemožnili jim tak obhospodařovat svou zem. Britové na tomto území ustanovili svou Britskou východní Afriku.

Antikolonialismus.

V roce 1920 se rychle rozrůstala kikujská politická organizace jako odpověď na sociální problémy, ztrátu půdy a koloniální útlak. Jedna středně radikální skupina KCA ([Kikuyu Central Association]) vznikla roku 1920 pod vedením mladých, vojensky vycvičených členů jako byl např. Jomo Kenyatta. Frustrace, anti-kolonialismus a vnitřní neshody přispěly v 50. letech po druhé světové válce k růstu hnutí Mau Mau. Mezi lety 1952-1958 probíhaly v Keni kruté boje proti britské koloniální správě. Následovalo masivní zatýkání povstalců a velké množství Kikujů zemřelo. I přes porážku povstalců získala Keňa v roce 1963 nezávislost. Keňa se stala státem s jednou politickou stranou. Hnutí Mau Mau bylo hlavním uskupením, které se snažilo přivést zemi k nezávislosti. Než válka skončila, bylo zabito přes 11 000 rebelů a zatčeno kolem 100 000 obyvatel Keni. Tato válka je považována za první velké hnutí za africkou liberalizaci a pravděpodobně také největší krizi britské africké kolonie.

Po získání nezávislosti.

Prvním prezidentem Keni se stal Jomo Kenyatta, který je Kikuyu. Třetí a současný prezident, Mwai Kibaki, je rovněž kikuyu. Wangari Maathai, první Africká žena, která získala Nobelovu cenu za mír, je také Kikuyu. Známý keňský autor, Ngugi wa Thiong'o, píše v kikujském jazyce a také svahilštině. Také známí sportovci jsou Kikujové: Julius Kariuki – olympijský šampion z roku 1988 na 3000 m překážkového běhu; John Ngugi – olympijský šampion v běhu na 5000 m; maratonec Douglas Wakiihuri, běžkyně Catherine Ndereba. Kikujové hrají důležité role v nezávislém vývoji politiky a ekonomiky v Keni.  V roce 2008 znovu proběhly volby prezidenta. Vyhrál je opět Mwai Kibaki, který dostal asi o čtvrt milionů více hlasů než jeho protikandidát Rail Odinga. Toto vítězství však vyvolalo vlnu odporu stoupenců Odingy, kteří začali vyvražďovat Kikuje, ke kterým náleží i staronově zvolený prezident Kibaki. Hlasování o prezidentovi nepovažuje za regulérní ani Evropská unie ani USA.

Jazyk.

Kikujové mluví Kikujským - Kikuyu a Bantuským - Bantu jazykem. Hodně lidí zde mluví i svahilsky a anglicky. Jsou to v podstatě další dva oficiální jazyky v Keni. Kikujové mají blízko kmenům Embu, Mbeere a Meru, které také žijí v okolí Mt. Kenya. Kikujové v oblastech Kiambu a Murang ́a, jsou běžně označováni za podkmen kikuju nazvaný Kabete. Díky období kolonizace a mezikmenovým svazkům jsou blízce spojeni s masaji.

Vyznání.

Moderní Kikujové jsou převážně křesťané. Původní náboženství je monoteistické. Vyznávají boha Ngai, kterého uctívají také masaiové a kambové. Usídlil se na vrcholu hory Mt. Kenya a podle tradice stvořil zemi a dal jí lidem a vytvořil mezi lidmi a půdou nerozlučné pouto. Další důležitý aspekt kikujské tradice je důležitost původu a předků a také pralesa. V dnešní době je asi 73% kikujů křesťanského vyznání, což způsobuje úpadek původních tradic.

Sociální struktura.

Kikujské kmeny jsou založené na matriarchálním systému. Během vlády Wangũ wa Makeeri, vládkyně, o které se říká, že byla tak krutá, že během schůzí seděly na zádech mužů, došlo k povstání mužů a ti se pak ujali vlády. Jedna z legend říká, že muži naplánovali povstání během oslav, kdy všechny ženy tančily nahé tanec Kibaata. Ženy se vzdaly a muži se tak ujali vládnutí. V jiné verzi se říká, že se muži rozhodli přivést do jiného stavu všechny ženy ve stejný čas, tak nebudou moct vládnout a tím se moci ujmou muži.

Rodinný život.

Kikujský muž je nazýván mũthuuri, což znamená "někdo, kdo je schopen rozeznat ďábla od boha". Kikujské ženy jsou pak nazývány mũtumia, tzn. "někdo, kdo udržuje rodinné tajemství a umění". Tradiční kikujská společnost je polygamní, takže muž může mít tolik žen, kolik je schopen uživit.  Rodina žije v domácnosti sestávající z několika chýší pro odlišné členy rodiny. Tyto chýše jsou stavěny tak, aby během studeného období bylo uvnitř teplo a během veder bylo uvnitř chladno. Mužova chýše se nazývá thingira a sem si muž svolává svou rodinu k rozdání úkolů či řešení rodinných problémů. Každá žena má svou vlastní chýši, ve které spí ona a její děti. Poté, co chlapci dosáhnou puberty, přestěhují se do chýše pro mladé muže.  U Kikujů má plánování rodiny svůj systém a pravidla. Otec může mít se svou ženou další dítě, až když je jejich nejmladší dítě ve věku, kdy ho může matka poslat starat se o rodinné stádo ovcí.  Další zajímavé zvyklostí, které Kikujové praktikují, je sdílení manželek příbuzných, což je v dnešní době nazýváno swinging. V jejich jazyce se to nazývá kũithia. Tato praktika umožňuje zlomit kletby a také odbourat negativní geny v rodinných liniích. Všechny děti, které se narodily manželce, patří manželovi. Tato praktika je také velmi důležitá pro umožnění přátelství mezi ženami, které musejí sdílet jednoho manžela. Rovněž je to východisko pro mladé, ještě neženaté muže, mohou tak uspokojit své fyzické potřeby. Mladé nevdané ženy totiž nesmějí provozovat sex s mužem. Ženy také mohou být požádány, aby "zahřály postel" manželovu příteli, který přišel na návštěvu.

Kultura.

Kolonizace poškodila mnoho tradičních struktur a hodnot, ačkoliv jazyk byl zachován a dále se rozvíjí. Hodně kikujů se přestěhovalo ze svých tradičních domovů do měst, aby si našlo práci. Také se přestěhovali do jiných částí země a světa díky sňatkům s jinými příslušníky kmenů, kvůli pracovním příležitostem, studiu a celkově díky hledání lepšího života. Ti, kteří zůstali v původních venkovních oblastech pokračují ve farmaření.  Forma zábavy kikujů je také zvláštní. Mladé kikujské ženy a muži cestují do izolovaných oblastí, aby si užili tance a oslav. Mladí muži si mohou pouze užívat tance a dvořit se dívkám, ale nesmějí se jich jakkoli nevhodně dotknout. Běžnými tanci jsou Nguchu, Nduumo, Mũgoiyo, Gĩchukia a ndachi ya irua. Babičky pak dohlížejí na to, aby se nějaký mladík nezachoval nesprávně. Babičky musí chránit mladé dívky před promiskuitou. Dívky, které měly sex, nějakou aféru nebo byly dokonce těhotné před svatbou, se mohou stát až druhou ženou a jsou nazývány Gĩchokio. Proto je výhodné pro mladé dívky zůstat neposkvrněné. Mají tak větší šanci se vdát.

Kikujové jsou největší etnickou skupinou v Keni. (V roce 1994 jich zde žilo 5 347 000.) Hovoří kikujsky, svahilsky a anglicky. Převážně se jedná o křesťany či vyznavače původních kmenových náboženství.


Život.

Vyrůstala v rodině silně věřících katolíků. Protože byla problémovým dítětem, matka ji již v brzkém věku poslala do katolické školy, kde dělala vše proto, aby se mohla vrátit domů. Doma se jí však přízně a lásky nedostávalo, proto se přestěhovala do New Yorku, od kterého očekávala víc. Díky velkému zájmu o umění si našla práci, ve které měla přístup do newyorských galerií a muzeí. Lidé i tisk zaujala svým neobyčejným zjevem. Brzy se seznámila s mnoha slavnými lidmi všech společenských vrstev – od Johna Lennona a Yoko Ono až po americké kosmonauty či Richarda Nixona. Zanedlouho na jedné z vernisáží také se Salvadorem Dalím. Stala se jeho inspirací v uměleckém směru a také jeho milenkou.

Vztah s Andy Warholem.

Udržovala stálý kontakt s tehdy začínajícím umělcem Andy Warholem. Ve Warholově továrně se stýkala s hvězdami jako Bob Dylan, John Graham, John Chamberlain. Brzy začala hrát ve Warholových undergroundových filmech, díky kterým si zanedlouho zahrála ve filmech "Simon", "King of the Witches" a "An Unmarried Woman". Dala si umělecké jméno Ultra Violet (ultra fialová), které nalezla v novinovém článku. Začala si navrhovat oděvy, šperky i paruky, vše ve fialové barvě.  V sedmdesátých letech publikovala svou autobiografii "Slavná na 15 minut" a brzy napsala knihu "Má léta s Andy Warholem". Koncem devadesátých let se vrátila do Francie, kde si otevřela studio v Nice a psala knihy o svých názorech na umění. Na jaře 2007 pořádala retrospektivní přednášky v newyorské technologické instituci. Později se také vrátila ke katolictví a aktivně se účastnila charitativních akcí.

Ultra Violet, občanským jménem Isabelle Collin Dufresne (6. září 1935 – 14. června 2014) byla francouzsko-americká umělkyně a spisovatelka, jedna z múz amerického výtvarníka Andyho Warhola.