Dětství (1944–1960).

Chris Spedding se narodil jako Peter Robinson dne 17. června 1944 v obci Staveley v anglickém hrabství Derbyshire. Jeho matkou byla Edith Werner Robinson, tehdy třicetiletá žena, která pracovala jako sekretářka. Jeho otec se jmenoval Cedric „Jack“ White a působil v letectvu na pozici navigátora. Dne 18. října 1943 při sestřelení letadla zahynul. Již několik měsíců před narozením svého syna měla matka, v té době provdaná za jiného muže, jasno v tom, že jej dá k adopci, a těhotenství podstoupila v tajnosti. Svého syna následně vychovávala po dobu nezbytně nutnou, tedy po tři měsíce, a následně byl Peter adoptován párem sheffieldských čtyřicátníků, Jacka a Muriel Speddingových. Rodné příjmení nové matky bylo Toundrow a za Jacka Speddinga se provdala roku 1935. Brzy se ukázalo, že nemohou mít vlastní děti. Po vypuknutí války se dočasně starali o dva německé židovské chlapce, přivezené do Anglie v rámci Kindertransportu. Později se o chlapce starala jejich vlastní matka, která za nimi přijela do Anglie, a rodiny zůstaly i poté v kontaktu. Adoptovaného syna přejmenovali na Christopher John Spedding. Když mu byly tři roky, rodiče adoptovali dívku jménem Peggy (později známou jako Maggie). Rodiče velmi obdivovali operu a klasickou hudbu a kromě řady gramofonových desek s touto hudbou měli doma také klavír. Otec byl varhaníkem a matka zpívala ve sboru. Malý Chris se tedy od malička seznamoval se hrou na klavír a sám zpíval v kostelním sboru, přestože jakékoliv formální umělecké vzdělávání vzdorovitě odmítal. V devíti letech mu rodiče zakoupili housle z osmnáctého století, na které se začal učit hrát. Přestože byl levákem, na housle hrál jako pravák (stejně jako v pozdějších letech na kytaru). V roce 1953 se Speddingovi přestěhovali ze Sheffieldu do Birminghamu.  Výrazným mezníkem ve Speddingově životě byla chvíle, kdy v roce 1956 poprvé uslyšel píseň „Heartbreak Hotel“ od Elvise Presleyho. Od té doby byl jeho vzorem Presleyův dvorní kytarista Scotty Moore. Rovněž obdivoval Dennyho Wrighta, který hrál s Lonniem Doneganem. Postupně začal objevovat další podobnou hudbu a snažil se ji interpretovat na houslích – zkoušel například písně od Eddieho Cochrana či Buddyho Hollyho, přičemž housle držel jako kytaru. V té době hrál ve školním orchestru, avšak dělal vše pro to, aby byl vyhozen – hru často díky záměrně rozladěným houslím sabotoval. Nakonec byl úspěšný a z orchestru byl vyhozen. V tuto chvíli vše směřoval k tomu, aby získal kytaru. Rodiče nový populární styl hudby, rokenrol, neuznávali a odmítali jej podpořit. Po neúspěšném pokusu o výrobu kytary vlastníma rukama mu nakonec roku 1957 rodiče jednu skutečnou zakoupili. Šlo o akustickou kytaru, neboť rodiče věřili, že Chris z rokenrolového období vyroste a začně studovat klasickou kytaru. Nedlouho poté Spedding založil svou první skifflovou kapelu pojmenovanou Hot Spuds podle jeho přezdívky (Spuds) a s ní měl již v roce 1957 první veřejné vystoupení coby kytarista. Kromě hudby se během školních let věnoval tvorbě karikatur a psaní básní. Za jednu z nich, nazvanou "Battle" ("Bitva"), získal školní cenu. V roce 1959 se rodina Speddingova vrátila zpět do Sheffieldu. V té době se Spedding začal více zajímat o jazz, a přestože ani tento styl hudby jeho rodiče příliš nepodporovali, byl pro ně přijatelnější než rokenrol. Tou dobou mu zakoupili první elektrickou kytaru (Höfner Senator).

Kariéra.

Počátky (1960–1966).

V únoru 1960 založil kapelu The Vulcans, v níž dále hráli Len Singleton (rytmická kytara), Pete Bruce (baskytara), Richard Smith (bicí) a dva zpěváci: Keith „Fanny“ Singleton a John Frith. Kapela později prošla personálními změnami na postu baskytaristy (nakonec se této pozice ujal Len Singleton). Hrála převážně coververze skifflových a rokenrolových písní a nejčastěji vystupovala v mládežnických klubech a po roce činnosti se rozpadla. Po dokončení školy se v srpnu 1961 odstěhoval do Londýna. Zde začal pracovat v obchodě s hudebninami nazvaném The Clifford Essex. Kromě prodeje nástrojů se obchod věnoval vydávání partitur a také vlastního časopisu "BMG (Banjo, Mandolin, Guitar)". Spedding zde vyřizoval korespondenci, psal aranžmá a přispíval vlastními články do časopisu. První kapelou, s níž v novém bydlišti začal vystupovat, byla countryová Bill Jordan and his Country Boys. Specializovala se na coververze písní například od Johnnyho Cashe, Hanka Williamse a Jimmyho Rogerse. Kromě Spojeného království kapela hrála i v zahraničí, a to v Paříži, často však vystupovala na britských základnách amerického letectva.  V roce 1962 vydal The Clifford Essex Speddingův tutoriál pro countryovou hru na kytaru "Play Country Style Guitar". Během necelých osmnácti měsíců se prodalo pět tisíc výtisků. Tou dobou začal hrát i jazzovou hudbu s tehdy třináctiletým vibrafonistou Frankem Ricottim. Brzy začali doprovázet takové hudebníky, jakými byli saxofonista Dick Heckstall-Smith a trumpetista Ian Carr. S Ricottim rovněž působil ve skupině kontrabasisty Grahama Colliera, s nímž vystupoval převážně na univerzitách. V té době měl také první zkušenosti s drogami, konkrétně s amfetaminem. V roce 1964 přijal nabídku, aby po dobu dvou měsíců hrál na lodi SS "Himalaya" při cestě do Austrálie. Po návratu do Londýna v únoru 1965 začal hrát v kapele Nata Templa, s nímž s přestávkami vystupoval až do roku 1969. Zároveň spolupracoval s Tommym Kinsmanem, Sidem Phillipsem a Montem Frankem. V té době stále sledoval inzeráty rockových kapel v "Melody Makeru", které sháněly kytaristu, avšak úspěšný nebyl. V roce 1966 absolvoval první oficiální nahrávání – hrál na demonahrávkách zpěvačky Dany Gillespie.

The Battered Ornaments (1967–1969).

V roce 1967 začal Spedding vystupovat s kapelou The Battered Ornaments, kterou dal dohromady básník a textař Pete Brown. Spedding, který již delší dobu hledal rockovou kapelu, v níž by mohl hrát, uvedl, že tato skupina byla dokonalá v tom, že byla kombinací rocku, jazzu a anarchie. Skupina ve svém klasickém složení fungovala přibližně rok a půl a odehrála více než stovku koncertů. Přesto měl Spedding v roce 1968 dostatek volného času, aby se stal členem další kapely, bluesrockové skupiny Smile. Koncem května toho roku kapela vydala svůj první singl „“, jehož producentem byl Lionel Morton. Spedding na nahrávce hrál na nenáviděné housle a také na baskytaru, na níž hrál již v minulosti s Montem Frankem. Existence kapely byla velmi krátká. Téhož roku Spedding hrál na prvním albu kvarteta Franka Ricottiho s názvem "" a rovněž jej doprovázel při koncertech.  V lednu 1969 zaskakoval při londýnském uvedení muzikálu "Vlasy". Kromě The Battered Ornaments doprovázel Spedding v roce 1969 Paula Jonese, Alana Price, Mika Westbrooka, ale také zpěvačku Dusty Springfield. Toho roku vydali The Battered Ornaments své první album s názvem "". V době nahrávání se ve studiu zastavil Jack Bruce, který Speddinga pozval na nahrávání svého prvního sólového alba "Songs for a Tailor". Tento okamžik odstartoval Speddingovu kariéru studiového hudebníka. Ještě roku 1969 nahrál s The Battered Ornaments druhou desku "Mantle-Piece", a to již bez dosavadního lídra Petera Browna, kterého ostatní členové vyhodili. Novým vůdcem se stal Spedding, který v několika písních na albu rovněž zpíval. V červenci 1969 odehráli týdenní koncertní rezidenci v Hamburku a později vystupovali i v Kodani. Svou činnost soubor ukončil v prosinci 1969.

Studiový hudebník a sólové projekty (1969–1972).

V prosinci 1969, ještě před definitivním rozpadem The Battered Ornaments, se Spedding stal členem jazzrockové kapely Iana Carra Nucleus. Již v lednu šla kapela do studia, kde nahrála své debutové album pojmenované "Elastic Rock". V červnu kapela vystupovala na Montreuxském jazzovém festivalu, kde získala hlavní cenu. Následovala cesta do Spojených států amerických, kde zahráli mimo jiné na Newportském jazzovém festivalu. Šlo o Speddingovu první cestu na americký kontinent. Ještě roku 1970 Nucleus vydali své druhé album "We'll Talk About It Later". V té době se rovněž podílel na Carrově desce "Greek Variations" a zanedlouho se skupinou Nucleus nahrál ještě její třetí desku "Solar Plexus", avšak již na jaře 1971 kvůli neshodám s Carrem odešel.  Po úspěchu alba "Songs for a Tailor" se Chris Spedding stal vyhledávaným londýnským studiovým hráčem. Této práci se věnoval již během členství ve skupině Nucleus, ale po odchodu se stala jeho hlavní činností. Často byl ve studiu šest dnů v týdnu, přičemž po večerech ještě vystupoval s různými hudebníky, například s Petulou Clark, Lulu či Barbarou Thompson, ale také Američanem Garym Burtonem, při koncertech. Navíc během dopolední hrál na nahrávkách reklamních znělek, jejichž autorem byl často Jeff Wayne. Roku 1970 se poprvé setkal se zpěvákem a producentem Mikem Battem, s nímž nahrál několik alb, často orchestrálních. Mezi hudebníky, na jejichž albech v té době hrál, patří například Memphis Slim, Harry Nilsson a Sixto Rodriguez. Na mnoha albech, jejichž nahrávání se Spedding účastnil, není uvedeno, zda na výsledné vydané desce skutečně byly jeho party použity – v některých případech mohly být přenahrány jiným kytaristou, případně použity bez uvedení v bookletu.  V červenci 1970 vydala společnost Harvest Records Speddingovo první sólové album "Backwood Progression", které bylo nahráno během přibližně jednoho týdne v Abbey Road Studios a Speddinga na něm doprovázeli například basista Roy Babbington a bubeník Laurie Allan. Navzdory tomu, že předtím hrál často progresivní či avantgardní hudbu, se deska nese ve stylu amerického roots rocku a je inspirována tvorbou Boba Dylana a skupiny The Band. Tři měsíce po vydání desky, dne 13. října 1970, se Spedding na radnici v Marylebonu v londýnském Westminsteru oženil s dvaadvacetiletou Řekyní jménem Katerina „Kathy“ Koutsogiannopoulou (Spedding). V té době již neudržoval žádný kontakt se svými rodiči ani sestrou a na svou svatbu je nepozval. Se svou manželkou vychovával její dceru Melinu, kterou měla s jiným mužem ještě v Řecku. Ještě koncem roku 1970 vyšlo Speddingovo instrumentální jazzové album "Songs Without Words", avšak pouze v Japonsku.  V lednu 1971 přestal Spedding vystupovat s klavíristou Mikem Westbrookem, s nímž delší dobu hrál, a nahrál s Brucem jeho třetí sólovou desku "Harmony Row". Album vyšlo v červenci 1971 a Spedding se následně stal členem Bruceovy doprovodné skupiny, kterou však v únoru následujícího roku opustil. V březnu 1972 vydal Spedding své druhé řadové album "The Only Lick I Know", na němž pracoval přibližně po dobu jednoho roku ve vzácných chvílích, kdy nenahrával s jinými hudebníky. V letech 1971 a 1972 byl ve čtenářské anketě časopisu "Melody Maker" zvolen druhým nejlepším kytaristou roku, hned za Johnem McLaughlinem.

Sharks (1972–1974).

V září 1972 Spedding omezil práci studiového hudebníka na občasné hostování, případně spolupráci s přáteli, jakým byl například Mike Batt. Roku 1972 Speddinga kontaktoval Mike Batt s nabídkou studiové práce na albu uskupení The Wombles, což byl projekt založený na postavách ze stejnojmenného televizního seriálu pro děti, přičemž hudebníci při koncertech vystupovali v kostýmech z tohoto pořadu. Spedding nakonec hrál na čtyřech albech této kapely. Kapela The Wombles hrála rovněž veřejné koncerty v kostýmech, kterých se však Spedding až na několik výjimek neúčastnil. Výjimku tvořilo například vystoupení v pořadu "Top of the Pops" (1974).  Již v červenci 1971 Speddinga kontaktoval Andy Fraser, o osm let mladší baskytarista, který nedlouho předtím opustil skupinu Free, zda by nehrál v jeho nově vznikající kapele Toby. Spedding se členem skupiny nestal, avšak začátkem podzimu 1972 spolu dali dohromady kapelu Sharks. Tu Spedding označoval za první skutečnou rockovou kapelu, v níž hrál. Vedle Speddinga byl jediným stálým členem zpěvák Steve „Snips“ Parsons. Později kapela odehrála řadu koncertů, a to jak ve Spojeném království, tak i v dalších evropských zemích. Odehráli například čtčnáct vystoupení coby předkapela skupiny Roxy Music. Své první album "First Water" kapela vydala v dubnu 1973, přičemž Fraser brzy ze skupiny odešel. Právě při nahrávání této desky Spedding začal brát tvrdé drogy, konkrétně kokain, na němž byl následně po dobu dvaceti let závislý. V té době Speddinga rovněž opustila jeho manželka, která se následně s dcerou usadila v Amsterdamu. Manželství bylo oficiálně ukončeno až o tři roky později, v létě 1976. Od konce roku 1973 začal Spedding žít s o tři roky starší Němkou Norou Forster, která měla jedenáctiletou dceru Arianu. Nora se snažila Arianu držet co nejdál od Speddinga a jeho vlivu a ten s dívkou téměř nemluvil. Ariana se brzy stala členkou punkrockové skupiny The Slits, v níž vystupovala pod jménem Ari Up. V březnu 1974 Sharks vydali svou druhou desku "Jab It in Yore Eye" a odehráli turné po Spojených státech amerických coby předskokani skupiny Mountain. Po návratu do Anglie kapela začala v červnu 1974 pracovat na svém třetím albu s pracovním názvem "Music Breakout". Následující měsíce kapelu provázela řada problémů, včetně odchodu členů, a vše skončilo v říjnu toho roku, kdy nahrávací společnost přestala vznik desky financovat a kapela se rozpadla.

Sólová kariéra (1975–1977).

Po rozpadu Sharks Spedding kontaktoval producenta Mickieho Mosta, neboť chtěl vydat alespoň jednu sólovou hitovou píseň. V té době se rovněž vrátil k rozsáhlejší práci studiového hudebníka. Opět se vrátil k hektickému dennímu programu, který měl již v minulosti, a sice ráno nahrával reklamní znělky a následně pracoval ve studiu s různými hudebníky. Dále působil v orchestru skečového televizního pořadu "The Stanley Baxter Show". Navzdory tomu, že byl Spedding v právním sporu se společností Island Records ohledně skupiny Sharks, byl v prosinci 1974 tímto vydavatelstvím kontaktován, aby hrál na pátém sólovém albu velšského hudebníka Johna Calea s názvem "Slow Dazzle". Sám neznal žádné Caleovy dřívější nahrávky ani desky skupiny The Velvet Underground, v níž v šedesátých letech působil. Během nahrávání se však ukázalo, že mají mnoho společného, včetně klasického hudebního vzdělání a blízkého vztahu k improvizaci. Spedding se tak stal členem Caleovy kapely pro nadcházející turné, které probíhalo kromě Spojeného království také v dalších evropských zemích a trvalo od dubna do května 1975. Tato sestava je jak fanoušky, tak i hudebními kolegy a samotným Speddingem, označována za nejlepší kapelu, v níž Spedding kdy hrál. Cale při koncertech často střídal tóniny a tempo, texty i celkovou strukturu písní a Spedding byl schopný jej následovat při improvizaci zcela nových písní přímo na pódiu. Když byl Spedding doma, konzumoval velké množství kokainu, avšak na turné k němu neměl takový přístup a konzumaci do značné míry omezil. Zároveň chtěl být střízlivý, když hrál s nepředvídatelným Calem.  V únoru 1975 vydal Spedding svůj první sólový singl, a sice coververzi písně „My Bucket's Got a Hole in It“, kterou popularizoval americký zpěvák Hank Williams. Singl vydala společnost Island Records, k níž byl tou dobou stále smluvně vázán. Nedlouho poté, v březnu 1975, mu však Mickie Most pomohl s osvobozením od tohoto vydavatelství. Přiměla jej k tomu Speddingova píseň „Motor Bikin'“, která měla hitový potenciál. Tu zanedlouho nahráli a dne 27. června 1975 jí společnost RAK Records vydala. V té době také hrál na albu "HQ" písničkáře Roye Harpera a účastnil se i následného turné. Když bylo turné již připraveno, Speddingovi zavolal Mick Jagger, zpěvák skupiny The Rolling Stones, ohledně místa kytaristy po Micku Taylorovi, který před nedávnem odešel. Vzhledem ke kompletně naplánovanému turné však nabídku odmítl.  Po skončení Harperova turné se, několik měsíců po vydání, začalo dařit Speddingovu sólovému singlu „Motor Bikin'“, který se umístil na čtrnácté příčce Britského singlové hitparády, v němž, na různých pozicích, vydržel osm týdnů. S písní rovněž vystupoval v pořadu "Top of the Pops". Tou dobou absolvoval další evropské turné s Johnem Calem, a to od října do listopadu (rovněž odehráli jeden koncert v srpnu). Nedlouho předtím Spedding hrál na Caleově dalším albu "Helen of Troy". Když turné skončilo, Spedding začal nejprve psát další vlastní písně a následně pod Mostovým produkčním dohledem nahrávat své třetí sólové album. Album pojmenované prostě "Chris Spedding" vyšlo 8. dubna 1976. Stylově zcela vybočovalo z tvorby, kterou prezentoval na svých dvou prvních deskách – je mnohem více popové.  Již několik let Spedding často nakupoval módní oblečení v obchodě Malcolma McLarena. Ten byl v této době, tedy v roce 1976, manažerem punkrockové skupiny Sex Pistols. Spedding se tou dobou na čas přestal věnovat propagaci své sólové tvorby a několikrát se s McLarenem sešel za účelem pomoci mladé skupině. V květnu produkoval několik jejich vůbec prvních demonahrávek. Nedlouho po vzniku těchto demonahrávek se Spedding po třech letech rozešel s Norou Forster.  Počátkem června 1976 sestavil Spedding vlastní doprovodnou skupinu, v níž jej doprovázeli baskytarista Pat Donaldson a bubeník Timi Donald, kteří s ním dříve hráli v Caleově kapele, a doplňoval je druhý kytarista Simon Nicol. Spolu s nimi nahrál, opět pod produkčním dohledem Mickieho Mosta, píseň „Lone Rider“, avšak již v srpnu se sestava rozpadla. V říjnu nahrál za doprovodu skupiny The Vibrators mnohem punkovější singl „Pogo Dancing“, který vyšel následujícího měsíce. Se skupinou rovněž odehrál několik vystoupení v rozhlase a televizi. V roce 1977 Spedding odehrál turné coby člen doprovodné skupiny Bryana Ferryho, jemuž jako členovi skupiny Roxy Music v minulosti předskakoval. Již předchozího roku hrál na jeho albech "Let's Stick Together" a "In Your Mind". Spedding k turné svolil poté, co zastupující společnost slíbila, že bude financovat jeho vlastní turné na podzim 1977. Počátkem roku se k němu nastěhovala nová přítelkyně Penny Staples, s níž žil od předchozího roku. V dubnu 1977 vystoupil coby host při Caleově londýnském koncertu. Ferryho turné probíhalo od února do března a následně znovu od května 1977. Po jeho dokončení začal Spedding pracovat na dalším sólovém albu. Dostalo název "Hurt" a vyšlo v září 1977. Produkoval jej Chris Thomas a kromě autorských písní se na něm nachází coververze písní od Bo Diddleyho a Garlanda Jeffreyse. Deska je o poznání rockovější, temnější a hlasitější než předchozí. Od září byl Spedding po dobu téměř dvou měsíců na turné.

Odchod do Spojených států (1978–1988).

Řadu let Spedding uvažoval o odstěhování se do Spojených států amerických. V srpnu 1978 se tedy usadil v New Yorku, kde brzy začal hrát se zpěvákem Robertem Gordonem, který se věnoval rockabilly hudbě, a s nímž Spedding zanedlouho nahrál desku "Rock Billy Boogie". V New Yorku se často setkával s Johnem Calem, který zde znovu od předchozího roku žil. Cale, který měl ve městě velké známosti a v šedesátých letech zde působil ve skupině The Velvet Underground, se Speddinga ujal a začal jej představovat různým lidem, včetně svého drogového dealera. Jednou od něj dostal pozvánku na recepci kapely Boston, kde potkal šestadvacetiletou baskytaristku jménem Jody Irushalmi (coby hudebnice vystupovala pod pseudonymem Jody Beach). Později se vrátil do Londýna, kde dokončil práce na svém dalším albu "Guitar Graffiti", které vyšlo až v březnu 1979, a začal řešit odchod do New Yorku. Po dokončení desky se tam vrátil a zahájil turné s Robertem Gordonem. V lednu 1979 produkoval oficiálně nevydané demonahrávky kapely The Cramps. V té době byla Jody jeho stálou přítelkyní. Jednou spolu a ještě s její sestrou Risé zašli na Caleův koncert, kde Spedding vystoupil coby host. Risé se v roce 1981 za Calea provdala.  Po dokončení turné s Gordonem se Spedding koncem roku 1979 stal členem již zavedené newyorské kapely The Necessaries. Tu opustil po přibližně čtrnácti měsících v roce 1981. Toho roku se na čas vrátil do Londýna, kde produkoval sólové album Stevea Parsonse nazvané "La Rocca!". V té době rovněž vydal své další sólové album "I'm Not Like Everybody Else" – jeho poslední vydané společností RAK Records. Následovalo společné turné s Parsonsem po východním pobřeží USA a Kanady. Později odehrál další turné za doprovodu jiných hudebníků a občasně hrál i s Calem, například na albu "Music for a New Society", ale i při koncertech. Koncem roku 1982 začal opět hrát s Gordonem a následujícího roku spolupracoval coby studiový hudebník například s Paulem McCartneyem, Rogerem Daltreyem a Kit Hain. V roce 1983 rovněž coby host hrál týden v domácí kapele televizního pořadu "Late Night with David Letterman". V roce 1984 se rozpadl Speddingův vztah s Jody Beach.  V roce 1985 začal Spedding přispívat rozhovory s různými hudebníky do pánského časopisu "Details", v němž rovněž získal titul hudebního editora. Toho roku rovněž odehrál severoamerické turné s vlastní doprovodnou kapelou a později i krátké akustické turné s Royem Harperem (každý odehrál svůj set jen s akustickou kytarou). Následovala další turné s kapelou, občasně hrál na albech různých hudebníků, včetně Toma Waitse a Johnnyho Hallydaye, a nadále rovněž vystupoval s Gordonem. V březnu 1986 odehrál dva společné koncerty s Calem (bez kapely, pouze oni dva). V říjnu a listopadu toho roku následovalo větší turné, při němž opět hráli bez rytmické sekce. Toho roku rovněž Spedding začal opět chodit s Jody Beach. Dne 24. června 1986 měli svatbu, čímž se po třinácti letech spolupráce stal Caleovým švagrem. Spedding stále oficiálně nemohl ve Spojených státech trvale bydlet a pracovat a řadu let se snažil o získání zelené karty. Američtí úředníci si svatbu vyložili jako pouhou snahu o její získání a Speddingovi dali devadesát dnů na opuštění země. Nakonec se mu však přes právníky záležitost podařilo vyřešit.  V říjnu 1986 vydal své další sólové album "Enemy Within". Jeho nahrání zabralo přibližně dva týdny, avšak následně bylo kvůli právním problémům na dva roky uloženo k ledu. Deska obsahuje mimo jiné píseň „Go West“, pod níž jsou autorsky kromě Speddinga podepsáni také John Cale a Jody Beach. Počátkem roku 1987 Spedding absolvoval další turné s Calem, které však provázely problémy, neboť Cale, jenž se nedlouho předtím vyléčil z dlouholeté závislosti na drogách, zakázal během turné jakékoliv drogy, zatímco Spedding nadále užíval kokain, což mu způsobovalo značné potíže. Další turné s Calem následovalo na počátku roku 1988 a později opět koncertoval po Evropě s Robertem Gordonem. Koncem osmdesátých let produkoval jediná dvě alba kanadské rockabillyové kapely The Razorbacks. Rovněž produkoval album hudebníka Mika McClintocka.

Různé spolupráce (1988–2000).

V roce 1988 začal také pracovat na svém dalším sólovém albu "Cafe Days". Bylo to v době, kdy se sám začal zbavovat závislosti na drogách a v době nahrávání alba byl psychicky na dně. V říjnu 1989 odehrál americké a kanadské turné, které následujícího měsíce pokračovalo v Evropě. Album "Cafe Days" nakonec vyšlo až v září 1990. Roku 1991 následovalo tříměsíční evropské turné. V červnu a červenci 1991 proběhlo turné po Japonsku s novými členy kapely. Po návratu z turné Speddingovi přišli o svůj newyorské byt, následně chvíli bydleli u Joeyho Ramona, ale brzy se rozešli a Spedding přebýval u různých přátel. Následovalo několik dalších turné s Gordonem. V roce 1993 se dal opět dohromady se Stevem Parsonsem a nahráli nové album skupiny Sharks, které následně vyšlo v roce 1995 pod názvem "Like a Black Van Parked on a Dark Curve". Později toho (1993) roku, od května do června, absolvoval na dvanáct let poslední turné s Robertem Gordonem. V lednu 1994 se se svou přítelkyní Claudií přestěhoval do Los Angeles, které podle něj mohlo být dobrým místem pro zbavení se veškerých drog. V té době se mu skutečně podařilo zbavit dlouholeté závislosti na kokainu a po dalších třech letech přestal také s kouřením. V té době začal obnovovat vztahy s rodinou v Anglii, kterou od odstěhování do New Yorku nevídal, a rozhodl se najít svou biologickou matku.  V roce 1995 začal opět spolupracovat s Johnem Calem, a to v projektu, který měl navázat na nedávný a v té době již bývalý reunion skupiny The Velvet Underground. V plánované skupině měli kromě Calea hrát ještě další dva členové této kapely, a sice kytarista a baskytarista Sterling Morrison a bubenice Maureen Tuckerová, avšak z projektu sešlo po Morrisonově onemocnění a následné smrti v srpnu toho roku. Tato sestava po sobě zanechala jednu píseň, která vyšla na Caleově albu "Antártida". Šlo o vůbec poslední spolupráci mezi Calem a Speddingem. Později toho roku, stejně jako počátkem roku následujícího, odehrál Spedding několik vystoupení s francouzským zpěvákem Dickem Riversem. V roce 1998 hrál několik měsíců vždy jeden den v týdnu ve skupině Stevieho Gurra v domovském klubu v Burbanku a v roce 1999 absolvoval evropské turné s vlastní kapelou. Poté začal hrát s vlastní kapelou v Los Angeles a následně produkoval desku "Hop Around" od Dee Dee Ramona. Desce se nedostalo téměř žádné propagace a Spedding následně produkoval Ramonovo další album "Greatest & Latest" – jeho vůbec poslední.

Nové tisíciletí (od 2000).

V březnu 2000 začal Spedding pracovat na svém dalším sólovém albu, prvním po deseti letech. V létě a znovu na podzim 2000, stejně jako počátkem roku 2001, odehrál Spedding další evropská turné. Právě roku 2001 rovněž obnovil spolupráci s Bryanem Ferrym – hrál na jeho desce "Frantic" a rovněž se účastnil reunionového turné jeho kapely Roxy Music. V březnu 2002, po dvou letech od zahájení práce, vyšlo Speddingovo deváté řadové album "One Step Ahead of the Blues", které je složené převážně z coververzí starších bluesových písní. Od května toho roku byl následně členem Ferryho doprovodné skupiny při turné, které s přestávkami pokračovalo až do roku 2004. V březnu 2004 se poprvé v životě setkal se svou biologickou matkou, tehdy již devadesátiletou. Rovněž se dozvěděl, že po válce měla se svým manželem (nikoliv Speddingovým otcem) další dvě děti. Od té doby s matkou udržoval kontakt a rovněž se přestěhoval zpět do Anglie. V roce 2005 se účastnil dalšího turné obnovených Roxy Music a rovněž s kapelou začal nahrávat její první album od roku 1982, které však nikdy nebylo dokončeno.  V srpnu 2005 vydal desáté řadové sólové album '. Spedding desku nahrál během volných chvil při nabitém období, kdy koncertoval či nahrával s Bryanem Ferrym. V březnu 2006 odehrál evropské turné s vlastní kapelou. Toho roku nahrál s Robertem Gordonem desku "It's Now or Never" (jejich jediné společné album, uváděné jako dílo obou) a v červenci s ním odehrál evropské turné. Své další sólové album, které dostalo název "Pearls", vydal v roce 2011. Kromě autorských písní deska obsahuje také několik coververzí. V té době rovněž působil v kapele King Mob se Stevem Parsonsem a dalšími hudebníky, mezi nimiž byl například baskytarista Glen Matlock ze Sex Pistols. Později, když již tato kapela neexistovala, začal po mnoha letech znovu hrát s Andym Fraserem – on i Parsons se podíleli se Speddingově další desce "Joyland". Na albu se podílelo několik dalších hostů, včetně Bryana Ferryho a Johnnyho Marra. Po Fraserově smrti v březnu 2015 se kapela Sharks dala znovu dohromady – kromě Parsonse, Speddinga a dalšího člena klasické sestavy, klávesisty Nicka Judda, v ní hrál například bubeník Paul Cook ze Sex Pistols. V lednu 2017 kapela vydala nové album nazvané '. Později téhož roku vyšel box set složený ze Speddingových alb, která nahrál pro společnost RAK Records, pod názvem "The RAK Years". V červnu 2018 kapela Sharks vydala další album nazvané "". K roku 2018 Spedding nadále zůstával členem doprovodné skupiny Bryana Ferryho.

Nástroje.

Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let, během období, kdy začínal pracovat jako studiový hudebník, hrál Spedding často na kytaru Fender Telecaster, kterou použil i na svém debutovém albu "Backwood Progression". Později hrál také na Fender Stratocaster či Gibson Les Paul. Coby člen kapely Jacka Bruce hrál také na akustickou kytaru Gibson J-45, kterou mu věnoval právě Bruce. Mezi jeho další akustické kytary patří Gibson J-200. Během amerického turné kapely Sharks v roce 1974 si Spedding zakoupil Gibson Flying V, na kterou hrál řadu let do chvíle, než mu byla v polovině osmdesátých let ukradena. V době, kdy hrál s Robertem Gordonem rockabilly, používal kvůli autenticitě Gretsch Country Club. V devadesátých letech používal kytaru značky ESP vzhledu Stratocaster a kytaru SteelPaul, vyrobenou Jamesem Trussartem. Typickou je pro něj rovněž kytara Gretsch 6120, kterou dostal v roce 2006. Uvádí, že není velkým příznivcem různých kytarových efektů. Říká, že raději vytváří zvuk vlastníma rukama, než těmito pedálovými efekty. Když hrál na baskytaru, byla to často. Uvedl, že hru na baskytaru si velmi užívá. Kromě klavíru a houslí, na něž hrál během dospívání a znalosti využil i ve své pozdější kariéře, hrál také například na buzuki a elektrický sitár.

Chris Spedding, rodným jménem Peter Robinson, (* 17. června 1944 Staveley, Derbyshire, Anglie) je anglický kytarista, zpěvák a hudební producent. Vyrůstal u adoptivních rodičů a prvním nástrojem, na který ve věku devíti let začal hrát, byly housle. Rovněž hrál na klavír, který se nacházel v jejich domě. Čtyři roky po houslích začal hrát na kytaru. Nedlouho poté, co na nástroj začal hrát, založil svou první kapelu, po níž následovalo několik dalších uskupení. Kromě rokenrolu, který byl tehdy jeho primárním žánrem, se rovněž zajímal o jazzovou hudbu. V šedesátých letech doprovázel coby sideman velké množství jazzových hudebníků. Koncem dekády hrál s kapelou The Battered Ornaments a následně do roku 1972 působil ve skupině Nucleus. Obě skupiny byly zaměřeny na jazzovou či progresivní hudbu. Své první sólové album vydal v roce 1970. Tou dobou již byl zavedeným a brzy uznávaným studiovým hudebníkem, který spolupracoval například s Memphis Slimem, Mikem d'Abem i Eltonem Johnem.


Vznik z jiného pořadí tahů.

Přechod z Najdorfovy varianty volí většina hráčů, kteří Scheveningskou variantu mají v oblibě. Vyhýbají se tím Keresovu útoku. V tomto pořadí tahů ji zpopularizoval Garri Kasparov.

Historie.

Varianta se objevovala již koncem 19. století, kdy vznikala z Paulsenovy varianty. Tak ji v 80. letech 19. století hrával Louis Paulsen. Název nese po mezinárodním turnaji v Scheveningenu, kde se varianta hrála v roce 1923. O popularizaci a teoretický rozvoj varianty se ve velké míře zasloužil Garri Kasparov, který ji od 80. let 20. století úspěšně používal v zápasech o mistra světa s Anatolijem Karpovem. To vedlo Karpova dokonce k tomu, že se později ve vzájemných zápasech raději přiklonil k zavřeným hrám.

Strategie.

Varianta je typická tím, že černý vybudoval malý střed pěšci "e6", "d6" nazývaný také ježek. Dále černý obvykle volí vývin figur a posléze získává slibnou protihru na dámském křídle nebo ve středu. Bílý má možnost reagovat různými způsoby, může podnikat operace jak ve středu, tak na dámském křídle nebo může útočit na křídle královském. V případě, že bílý zvolí velkou rošádu, tak vznikají ostré pozice s opačnými rošádami.

Klasická varianta.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se2  Černý tu může zkusit variantu bez a6 se snahou protihru v centru, nejčastěji se ale 6... a6 vyskytuje. Zde dále černý volí nejčastěji výstavbu Se7, 0-0, Dc7, Jc6 přičemž bílý nejčastěji reaguje 7. 0-0 Se7 8. f4 0-0 9. Kh1 Dc7 10. a4 Jc6 11. Se3 kdy vznikne výchozí pozice klasické varianty, ke které je možno se dobrat i v jiném pořadí tahů. Varianta byla prověřována už v zápase o mistra světa Karpov-Kasparov a je populární stále. Někdy bílý i nehraje a4 a zkouší aktivně působit vývinem De1-g3. Hra je šancemi na obou stranách.

Varianta s g3.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g3  Platí za poklidnější variantu, fianchetto dává bílému možnost působit na diagonále, černý získává protihru na dámském křídle. Často vzniká z Paulsenovy varianty po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 e6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jc6 5. Jc3 Dc7 6. g3 a6 7. Sg2 Jf6 8. 0-0 d6 9. Ve1 s plánem 10. Jxc6 bxc6 11. e5 Bílý tu má lepší pěšcovou strukturu, za kterou má černý protihru na sloupci b.

Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. g4  Zavedl do hry na nejvyšší úrovni velmistr Paul Keres. Bílý se snaží uchvátit iniciativu už v brzkém stadiu partie. Černý může zahájit protiakce na dámském křídle, bílý má ale iniciativu, nejčastěji tu černý odpovídá tahem 6... h6 přičemž se pak snaží o protihru v centru, v často hrané variantě 7. h4 Jc6 8. Vg1 volí černý protiuder 8... h5 9. gxh5 Jxh5 10. Sg5 Jf6 kde má bílý tlak po sloupci "g", a černý tu často raději rochuje nadlouho.

Odložený Keresův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. Se3 e6 7. g4  Získal popularitu i na nejvyšší úrovni, černý může reagovat klidnějším 7... h6 nebo může přijmout výzvu a odpovědět 7... e5 kde po 8. Jf5 g6 9. g5! gxf5 10. exf5 d5! s dalším d4 má bílý kompenzaci za obětovanou figuru, ostrá hra je tu bohatá na taktické zápletky.  Méně často vzniká odložený Keresův útok i po tazích 1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 a6 6. h3 e6 7. g4 černý tu nemusí hrát h6 a může reagovat protihrou v centru.

Varianta s f4.

1.e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. f4  V této ostré variantě se černý může rozhodnout mezi 6... Jc6 s případnou protihrou v centru nebo může zvolit 6... a6 kde po nejčastějším 7. Df3 udělá černý nejlépe, když napadne bílého jezdce 7... Db6 a v případě jeho ústupu 8. Jb3 (možné je i 8. a3 Jc6) získává černý po 8... Dc7 protihru na dámském křídle tahem b5. Bílý se může rozhodnout pro velkou nebo malou rošádu, hra je s oboustrannými šancemi.

Sozinův útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Sc4  S tímto systémem zaznamenával úspěchy Bobby Fischer, někdy se proto varianta nazývá i Fischerova. Černý zde nejčastěji volí buď variantu 6... a6 7. Sb3 b5 (7... Jc6 přechází do 6... Jc6) 8. 0-0 Se7 kde po 9. Df3 černý nejčastěji odpovídá 8... Db6 9. Se3 Db7 s protihrou, neboť fianchetto střelce na b7 by bylo riskantní pro oslabení pole e6. Nebo se černý rozhoduje pro variantu 6... Jc6 a bílý si tu může vybrat mezi variantou, kde zvolí rošádu malou, kterou preferoval Fischer nebo může zvolit i postup Se3, De2 s rošádou velkou, zvanou též varianta Velimiroviče. Hra je s šancemi na obou stranách.

Anglický útok.

1. e4 c5 2. Jf3 d6 3. d4 cxd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jc3 e6 6. Se3 nebo 6. f3 s dalším 7. Se3  Se stal populárním od druhé poloviny 80. let 20.století. Hrával tak anglický velmistr Nigel Short. Bílý zde volí postup f3, Dd2, 0-0-0 a nastupuje pěšci g4, h4, přičemž nástup pěšci někdy činí ještě před velkou rošádou. Vznikají zde ostré pozice s opačnými rošádami s šancemi na obou stranách, při nichž bílý útočí na černého krále na královském křídle a černý na bílého krále na křídle dámském. Ke střetu zde dochází i ve středu.

Přehled dle ECO.

Scheveningská varianta (ECO B80-B89) je varianta šachového zahájení Sicilské obrany. Charakterizují ji tahy: ke stejné pozici vede i ke stejné pozici vede i


Výsledky muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 1. srpna

100 m volný způsob.

Finále 30. července

200 m volný způsob.

Finále 28. července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 29. Července

1500 m volný způsob.

Finále 2. srpna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 27. července

100 m motýlek.

Finále 1. srpna

200 m motýlek.

Finále 29. července

Znak.

50 m znak.

Finále 2. srpna

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 31. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 29. července

100 m prsa.

Finále 27. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 30. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 31. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Výsledky ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 2. srpna

100 m volný způsob.

Finále 31. července

200 m volný způsob.

Finále 29. Července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 1. srpna

1500 m volný způsob.

Finále 28. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 1. srpna

100 m motýlek.

Finále 27. července

200 m motýlek.

Finále 30. července

Znak.

50 m znak.

Finále 30. července

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 1. srpna

Prsa.

50 m prsa.

Finále 2. srpna

100 m prsa.

Finále 28. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 27. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 30. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 1. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Synchronizované plavání.

Kombinovaná sestava.

Finále 22. července

Sólo - technická sestava.

Finále 20. července

Dvojice - technická sestava.

Finále 21. července

Družstva - technická sestava.

Finále 19. července

Sólo - volná sestava.

Finále 23. července

Dvojice - volná sestava.

Finále 24. července

Družstva - volná sestava.

Finále 25. července

Výsledky skoky do vody muži.

1 metr.

Finále 17. července

3 metry.

Finále 23. července

10 metrů.

Finále 21. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 18. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 25. července

Skoky do vody ženy.

1 metr.

Finále 19. července

3 metry.

Finále 21. července

10 metrů.

Finále 18. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 19. července

Mistrovství světa v plavání 2009 bylo v pořadí třináctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA) ve dnech 17. července až 2. srpna 2009 v Římě. O místě konání se rozhodlo v roce 2005 během XI. světového šampionátu v Montrealu. Protikandidáty byly Atény, Moskva a Jokohama. Mistrovství světa se v Římě konalo podruhé, poprvé tuto akci hlavní město Itálie hostilo v roce 1994. Šampionátu se účastnilo 2556 sportovců ze 192 zemí. Česká účast nebyla příliš úspěšná. Nejlepším výsledkem bylo osmé místo Rostislava Vítka v závodě na 25 km. V bazénových plaveckých disciplíchách se Češi do finále nedostali, do semifinále pronikla jen Simona Baumrtová v závodě na 200 m znak.


Naléhavá nutnost nového letiště.

V roce 2016 je jediným mezinárodním letištěm v Metropolitní oblasti Ho Či Minova Města Mezinárodní Letiště Tan Son Nhat. V této oblasti o rozloze 30 404 kilometrů čtverečních má do roku 2020 žít 20 až 22 milionů obyvatel, z toho 16 - 17 milionů, tedy 77 - 80 %, městských obyvatel. Letiště Tan Son Nhat bylo postaveno během Války ve Vietnamu na podporu válečné dopravy. Jeho umístění uvnitř přeplněného Ho Či Minova Města limituje jeho další rozvoj. Je obtížné rozšířit ho tak, aby dokázalo pokrýt rostoucí roční růst cestujících. Maximální kapacita letiště Tan Son Nhat je 25 milionů cestujících ročně. V roce 2010 bylo na letišti odbaveno 15,5 milionu a s ročním tempem růstu cestujících více než 15% mělo být přetížené do roku 2015. Letiště Tan Son Nhat bude i nadále sloužit pro mezinárodní a domácí lety až do dokončení nového Mezinárodního letiště Long Thanh.

Územní Plán.

Územní plán pro Mezinárodní letiště Long Thanh byl schválen Premiérem Phan Văn Khải v roce 2006 a v průběhu času bylo provedeno několik úprav. Projekt čelí smíšeným reakcím veřejnosti pro své velké náklady a značné vzdálenosti od centra Ho Či Minova Města.  Investice je kvůli postupnému uspokojování požadavků na dopravní výkon rozdělena do několika fází. Za realizaci projektu je zodpovědná společnost Southern Airports Corporation (společnost v rámci Ministerstva dopravy Vietnamu).

Fáze 1 (2016–2025).

Cena první fáze projektu je odhadována na 7,8 miliard dolarů a bude rozdělena do 3 dílčích fází.

Fáze 1A (2016–2023).

Podle původního plánu by letiště mělo zvládnout 25 milionů cestujících za rok po dokončení této fáze, nicméně navrhovaná kapacita byla později kvůli snížení nákladů omezena na 17 milionů cestujících ročně. Na tuto fázi bude přiděleno 5,6 miliard dolarů a má být postaven jeden terminál spolu s jednou přistávací dráhou.

Fáze 1B (2023–2025).

Bude postavena další dráha a zvýšena celková kapacita až na 25 milionů cestujících ročně.

Fáze 1C (2025).

Bude postaven zbytek potřebných zařízení a bude provedeno schválení pozemků pro budoucí fáze. Letiště by mělo zahájit provoz v roce 2025.

Fáze 2 (2025–2035).

Kapacita se zdvojnásobí na 50 milionů cestujících ročně a ke konci této fáze bude postavena třetí přistávací dráha. Dokončení je plánováno v roce 2035.

Fáze 3 (2035–2050).

Letiště dosáhne své maximální projektované kapacity 80 až 100 milionů cestujících a 5 milionů tun nákladu za rok. Po třetí fázi budou v provozu čtyři dráhy.

Přístupu na silnice a železnice.

Letiště bude přístupné po silnici National Route 51, dálnici Ho Či Minovo Město - Long Thành (ve výstavbě), dálnici Biên Hòa - Vũng Tàu, dálnici Long An - Long Thành, vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Long Thành a vysokorychlostní železnici Ho Chi Minh City - Nha Trang.

Mezinárodní letiště Long Thanh (Vietnamsky: "Sân bay Quốc tế Long Thành") je plánované letiště v provincii Long Thành, Đồng Nai v jižním Vietnamu. Nachází se přibližně 40 km severovýchodně od Ho Či Minova Města, je určeno k provozu do roku 2020. Je projektováno s kapacitou více než 100 milionů odbavených cestujících ročně.


Plavání muži.

Volný styl.

50 m volný styl.

Finále 31. března

100 m volný styl.

Finále 29. března

200 m volný styl.

Finále 27. března

400 m volný styl.

Finále 25. března

800 m volný styl.

Finále 28. března

1500 m volný styl.

Finále 1. dubna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 26. března

100 m motýlek.

Finále 31. března

200 m motýlek.

Finále 28. března

Znak.

50 m znak.

Finále 1. dubna

100 m znak.

Finále 27. března

200 m znak.

Finále 30. března

Prsa.

50 m prsa.

Finále 28. března

100 m prsa.

Finále 26. března

200 m prsa.

Finále 30. března

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 29. března

400 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Štafeta.

4 x 100 m volný styl.

Finále 25. března

4 x 200 m volný styl.

Finále 30. března

4 x 100 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

18. března

10 kilometrů.

21. března O vítězi se rozhodlo až na základě cílové fotografie – poprvé v historii dálkového plavání, rozhodlo šest setin sekundy

25 kilometrů.

25. března

Plavání ženy.

Volný styl.

50 m volný styl.

Finále 1. dubna

100 m volný styl.

Finále 30. března

200 m volný styl.

Finále 28. března

400 m volný styl.

Finále 25. března

800 m volný styl.

Finále 31. března

1500 m volný styl.

Finále 27. března

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 31. března

100 m motýlek.

Finále 26. března

200 m motýlek.

Finále 29. března

Znak.

50 m znak.

Finále 29. března

100 m znak.

Finále 27. března

200 m znak.

Finále 31. března

Prsa.

50 m prsa.

Finále 1. dubna

100 m prsa.

Finále 27. března

200 m prsa.

Finále 30. března

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 26. března

400 m polohový závod.

Finále 1. dubna

Štafeta.

4 x 100 m volný styl.

Finále 25. března

4 x 200 m volný styl.

Finále 29. března

4 x 100 m polohový závod.

Finále 31. března

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

18. března

10 kilometrů.

20. března

25 kilometrů.

24. a 25. března  Závod byl 24. března pro silný vítr a vlnobití po 12,5 km přerušen a pokračoval 25. března, kdy závodnice startovaly v časových odstupech z předchozího dne

Synchronizované plavání.

Poprvé v historii mistrovství světa se hodnotily jako samostatné disciplíny technické a volné programy. Nově byla hodnocena kombinace.

Kombinace.

Finále 18. března

Sólo (technický program).

Finále 19. března

Duety (technický program).

Finále 20. března

Týmy (technický program).

Finále 21. března

Sólo (volný program).

Finále 22. března

Duety (volný program).

Finále 23. března

Týmy (volný program).

Finále 24. března

Skoky muži.

1 metr.

Finále 21. března

3 metry.

Finále 23. března

10 metrů.

Finále 25. března

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 19. března

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 26. Března

Skoky ženy.

1 metr.

Finále 23. března

3 metry.

Finále 25. března

10 metrů.

Finále 21. března

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 26. března

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 19. Března

Mistrovství světa v plavání v roce 2007 bylo v pořadí dvanáctým světovým šampionátem v plaveckých sportech, který byl pořádán pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA). Konalo se ve dnech 17. března až 1. dubna 2007 v australském Melbourne. Austrálie se stala pořadatelem mistrovství světa již potřetí, předtím dvakrát hostil šampionát město Perth (v letech 1991 a 1998). O pořadateli bylo rozhodnuto v roce 2003, když Melbourne porazilo nabídku Dubaje v poměru hlasů 15:6. Závody v bazénových disciplínách se konaly v upravené Rod-Laver-Areně, skoky do vody a vodní pólo v Melbourne Sports and Aquatic Centre a závody dálkového plavání v zátoce St Kilda.


Klubová kariéra.

Patrik Štefan zahájil svou extraligovou kariéru v roce 1997 v týmu HC Sparta Praha. V roce 1998 přestoupil do severoamerické nižší soutěže IHL (tým Long Beach Ice Dogs). Od roku 1999 pravidelně nastupoval v NHL za tým Atlanta Thrashers, který si ho vybral jako jedničku draftu v roce 1999. V době výluky v NHL v sezóně 2004/2005 hrával ve Finsku za Ilves Tampere. Na podzim 2006 byl vyměněn spolu s Jaroslavem Modrým za Niko Kapanena do Dallasu, kde odehrál jednu sezónu. Ten už mu po skončení kontraktu další smlouvu nenabídl. Podle řady hokejových fanoušků za to může především událost, kdy vlivem špatně upraveného ledu netrefil z jednoho metru prázdnou branku a spadl na led. Protihráč následně odehrál puk k Aleši Hemskému a ten 2 sekundy před koncem vyrovnal. Poté se musel vrátit do Evropy. Podepsal smlouvu s SC Bern ve Švýcarsku. Odehrál však jen tři utkání a dne 7. října 2007 oznámil ukončení kariéry ze zdravotních důvodů. V současné době působí jako hráčský agent v Laguna Beach v Kalifornii.

NHL.

Štefana si zvolil tým Atlanta Thrashers, který byl zároveň nováčkem draftu v roce 1999. Skauti ten rok favorizovali především bratry Sediny avšak ti dali dříve najevo, že budou hrát pouze spolu. Atlanta, která měla právo první volby proto zvolila Patrika Štefana. Skauti Atlanty v něm viděli hráče podobného typu jakým byl Bobby Holík. Tedy neúnavného, pracovitého hokejistu s ideálními fyzickými parametry a šikovnýma rukama. Neuvážili však jeho odolnost vůči zraněním. Měl za sebou již tři otřesy mozku a celou jeho kariéru v NHL ho provázely zdravotní problémy. Dále než na pozici třetího centra nedospěl. Proto je společně s Kanaďanem Daiglem a Američanem DiPietrem řazen jako nejhorší první volba draftu NHL.  Nejvýznamnějším počinem v jeho kariéře NHL se stala smolná událost ze zápasu Dallasu s Edmontonem v lednu roku 2007. Štefan jel sám na prázdnou bránu, kterou ovšem minul. Poté uklouzl, a puk mu vzal Aleš Hemský, který těsně před koncem zápasu vyrovnal.

Patrik Štefan (* 16. září 1980, Příbram, Československo) je bývalý český profesionální hokejista. Nastupoval na pozici útočníka. Patřil k velkým talentům českého hokeje, kariéru však ukončil předčasně ze zdravotních důvodů.


Obsah novely.

Vypravěč novely cestuje na podzim roku 1830 s najatým průvodcem po Andalusii po stopách Gaia Julia Caesra, přičemž se snaží přesněji určit místo, kde se odehrála jeho vítězná bitva u Mundy. Cestou se seznámí s pašerákem José Máriou, který je hledaný pro vraždy a krádeže. Přenocují spolu v blízkém stavení, spřátelí se. Když jeho průvodce, jede Josého udat, varuje jej a José uprchne.  V Córdobě se vypravěč seznámí s krásnou cikánkou Carmen, která mu slíbí věštění z ruky a odvádí ho k sobě. Tam se najednou objeví José Mária, který s Carmen žije. Vypravěč proto odchází a později zjistí, že mu Carmen ukradla hodinky. Odjíždí z města a když se po čase vrátí, dozví se, že José Mária byl zatčen. Navštíví ho ve vězení, přinese mu cigarety, a José mu vypoví svůj životní příběh.  Narodil se v Baskicku ve vesnici Elizondo. Původně měl být knězem, ale nestudoval a nakonec ozabil v hádce svého sooupeře v jedné basocké hře. Musel uprchnout, vstoupil do vojska a doufla, že se stane důstojníkem. Již jako poddůstojník byl pověřen dozorem v sevillské továrně na tabák, kde pracovalo mnoho žen, mezi nimi i Carmen. Když jednoho dne pořezala obličej jedné spolupracovnici, dostal José úkol odvézt ji do vězení. Carmen jej však okouzlila natolik, že jí umožnil uprchnout. Dostal měsíc vězení a byl degradován na vojína. Poté znovu uviděl Carmen, strávil s ni noc a domníval se, že se stal jejím milencem. Když dostal hlídku na hranicích, přesvědčila jej Carmen, aby nechal projít tlupu podloudníků s pašovaným zbožím, kterým dělala zvěda a používala svou krásu pro manipualci s muži.  José brzy zjistil, že Carmen chce být stále volná a nechce nikmu patřit. Když jí uviděl s jedním důstojníkem, zabil jej, byl nucen se skrývat, a tak se přidal k podloudníkům. Zabil Carmenina manžela a také vůdce tupy, jednookého Garciu, a zaujal jeho místo. Tlupa však byla nakonec rozprášena. Chtěl proto s Carmen uprchnout do Ameriky, ale ta začala milovat toreadora Lucase, a nechtěla s ním odejít. Šílený žárlivostí a neschopný ovládnout svou vášeň ji José dvěma ranani nožem zabil, pochoval v lese, požádal nedaleko žijíícího poustevníka, aby za ni odsloužil mši a sám se v Cordobě udal. Ted jej čeká poprava. Požádá ještě vypravšče, aby za něj dal sloužit mši a jedné ženě v jeho rodišti odevzdal pamětní peníz, který nosil na krku, a řekl jí že zemřel, ale ne jakým způsobem.

Adaptace.

Film.

Seznam je založený na referenci číslo a neobsahuje filmová a televizní zpracování hudebních adpatací novely.

Carmen je novela francouzského romantického spisovatele Prospera Merimée. Vyšla nejprve časopisecky roku 1845 v "Revue des deux mondes", knižně pak roku 1846 v nakladatelství Michel Lévy frères.


Vznik a vývoj motoru.

Motor vzniká v roce 1927, kdy firma pracovala na typové řadě motorů „F“ (F.X, F.XI, F.XII a F.XIV — „nešťastné“ číslo XIII bylo vynecháno), který měl být nástupcem motorů Rolls-Royce Falcon (ty vznikly ve verzích Falcon I až III). Jako první britský vodou chlazený letecký motor měl řady válců odlité společně v jednom bloku (tzv. "monoblok"), na místo do té doby obvyklých samostatných válců, jednotlivě opatřených navařenými chladicími plášti vyrobenými z plechu. Inspirací pro toto řešení byl motor Curtiss D-12, dovezený do Británie firmou Fairey (poháněl její letoun Fairey Felix), ovšem provedení u „Royce“ bylo dále zdokonaleno. U nového motoru tak bylo možné oproti starší konstrukcím se samostatnými válci zmenšit rozteče mezi nimi, takže nový motor s bloky válců odlitými z hliníkové slitiny byl lehčí (v bloku byly vložené tenkostěnné ocelové válce, které byly v přímém styku s chladicí kapalinou, proudící blokem).  Do výroby se zprvu dostal ve třech řadách, Kestrel I (původně F.XI), Kestrel II (F.XII) a Kestrel III (F.XIV). Hlavním rozlišovacím prvkem těchto řad byl převod reduktoru, 1,582 u Kestrelu I, 1,81 u Kestrelu II a 2,105 u Kestrelu III. Z řady variant lze zmínit alespoň přeplňované řady MS a S (ty se navzájem lišily převodem kompresoru a kompresním poměrem, řady MS měly převod kompresoru 1÷5,5 a kompresní poměr 5,50 zatímco S měly převod 1÷10 a kompresní poměr 6,00). Vývoj ovšem pokračoval dále k verzím Kestrel IV až XII a XIV až XVI (jak vidíme číslo 13 opět použito nebylo) a Kestrel XXX, které se vyznačovaly dále zvýšenými výkony a řadou drobných i větších úprav konstrukce.

Použití.

Tento motor poháněl mj. tyto letouny — Avro 604 Antelope, Blackburn Sydney, Fairey Firefly II a Fairey Firefly III, Fairey Fleetwing, Fairey Fox, Fairey Hendon, Gloster Gnatsnapper II, Handley Page Heyford, Hawker Audax, Hawker Demon, Hawker Fury I a Fury II (Kestrel IIS, resp. Kestrel VI), Hawker Hardy, Hawker Hart, Hawker Hartbeest, Hawker Hind, Hawker Nimrod, Hawker Osprey, Miles Master, Short Singapore II a Singapore III, Supermarine Scapa, Supermarine Southampton IV či Westland Wizard II, nebo nizozemské Fokker C.X a D.XVII. Také ale můžeme jmenovat, mimo jiné, i prototypy německých letounů Junkers Ju 87, Messerschmitt Bf 109 a Heinkel He 112 a československý prototyp stíhačky Praga E-45.

Rolls-Royce Kestrel byl vidlicový dvanáctiválec (s válci svírajícími úhel 60°), vodou chlazený pístový letecký motor o zdvihovém objemu 21,23 litru, vyráběný během 30. let 20. století britskou firmou Rolls-Royce Ltd.. Celkem bylo postaveno 4750 motorů Kestrel všech verzí.


Reprezentace.

Za kanadskou reprezentaci si zahrál na mistrovství světa 1997 v Helsinkách a olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, z obou akcí má zlatou medaili.

Klubová kariéra.

S hokejem začínal v kanadském městě Thorold. Jako šestnáctiletý v roce 1988 začal nastupovat za juniorský tým Cornwall Royals, hrající OHL. Za sezonu 1988/89 získal ocenění pro nejlepšího nováčka - Emms Family Award. V následující sezoně získal trofej pro nejlépe střílející pravé křídlo - Jim Mahon Memorial Trophy.  Klub NHL Québec Nordiques si Nolana vybral ve vstupním draftu 1990 na celkové první pozici. V Québecu působil v letech 1990-95. V ročníku 1991/92 byl nominován do utkání hvězd. Licence na NHL byla v roce 1995 prodána z Québecu do Denveru, kde klub působí jako Colorado Avalanche. V tomto celku načal Nolan sezonu 1995/96, ovšem v říjnu byl vyměněn za Sandise Ozolinše do San Jose Sharks. V dresu tohoto klubu si vysloužil nominaci do utkání hvězd 1995/96, 1996/97, 1999/00 a 2001/02. Od roku 1998 zastával funkci kapitána týmu. V březnu 2003 byl vyměněn do Toronto Maple Leafs za Alyna McCauleye, Brada Boyese a volbu v prvním kole draftu. Za Leafs hrál do roku 2004.  Sezona NHL 2004/05 se nekonala pro spory hráčů s majiteli klubů. Nolan nehrál ani v následujícím ročníku - v úvodu opustil Toronto, které se jej rozhodlo vykoupit ze smlouvy kvůli jeho problémům s kolenem a vysokému platu. Během sezony nenašel angažmá, přestože se spekulovalo o zájmu Sharks.  Sezonu 2006/07 odehrál za Phoenix Coyotes, tu následující za Calgary Flames. V létě 2008 podepsal dvouletou smlouvu s Minnesota Wild. Po jejím skončení se vydal na rok do švýcarské ligy, kde hájil barvy ZSC Lions.  Na podzim 2011 se objevil v předsezónním kempu klubu NHL Vancouver Canucks. Smlouvu si ovšem nevybojoval a tak v únoru 2012 ohlásil prostřednictvím San Jose Sharks, kde prožil nejúspěšnejší roky, konec kariéry.

Owen Liam Nolan (* 12. února 1972 v Belfastu, Spojené království) je bývalý kanadský hokejista, který odehrál 1200 utkání v NHL.


Narození a původ.

Cecílie se narodila 22. června 1911 v letním sídle řecké královské rodiny v Tatoi, patnáct kilometrů severně od Athén, jako třetí dcera prince Ondřeje Řeckého a Dánského a Alice z Battenbergu. Ač dostala jméno Cecílie, v rodině jí říkali Cécile.  Cecílie byla pokřtěna v Tatoi 2. července 1911. Jejími kmotry byli britský král Jiří V., velkovévoda Arnošt Ludvík Hesenský, princ Mikuláš Řecký a Dánský a velkokněžna Věra Konstantinovna Romanovová.  Přes otce byla Cecílie vnučkou řeckého krále Jiřího I. a jeho manželky Olgy Konstantinovny Romanovové (vnučka cara Mikuláše I. Přes matku byla prapravnučkou královny Viktorie. Cecílie měla tři sestryː Margaritu, Teodoru a Sofii, a bratra Philipa, manžela královny Alžběty II.  V roce 1922 byly všechny čtyři sestry družičkami na svatbě strýce z matčiny strany, Louise Mountbattena s Edwinou Ashleyovou.

Manželství a potomci.

2. února 1931 se cecílie v Darmstadtu provdala za Jiřího Donata. Měli spolu čtyři dětiː  1. května 1937 vstoupila s manželem do NSDAP.

Úmrtí.

V říjnu 1937 Cecíliin tchán, Arnošt Ludvík Hesenský, zemřel. Několik týdnů po pohřbu se její švagr Ludvík ženil v Londýně s Margaret Campbell-Geddesovou.  16. listopadu 1937 opustili Jiří Donatus, Cecílie, jejich dva synové a Jiřího matka Eleonora, Darmstadt a odjeli do Londýna na svatbu. Jejich letadlo poblíž belgického Ostende havarovalo a všichni na palubě zemřeli. Cecílie byla v osmém měsíci čtvrtého těhotenství; dítě se našlo v troskách letadla. Belgické oficiální vyšetřování dospělo k závěru, že Cecílie začala v polovině letu rodit a pokus o přistání byl proveden za nepříznivého počasí.  Cecílie byla pohřbena s manželem a třemi dětmi v Darmstadtu v Rosenhöhe, tradičním pohřebišti hesenské rodiny. Její dceru Johanu adoptoval princ Ludvík s Margaret, na jejichž svatbu letěli. Johana však zemřela o dva roky později na meningitidu a byla pohřbena vedle svých rodičů a sourozenců.

V populární kultuře.

Nehoda figuruje v novele Jeffreyho Archera "A Matter of Honour", ve které velkovévoda vlastnil šperky své tety, ruské carevny, které hledalo KGB. Ve skutečnosti neexistují důkazy, že by tomu tak bylo.  Cecílie je vyobrazena v seriálu The Crown na Netflix jako oblíbená sestra prince Philipa.

Cecílie Řecká a Dánská (Řeckyː Πριγκίπισσα Καικιλία της Ελλάδας και Δανίας; 22. června 1911 – 16. listopadu 1937) byla manželkou dědičného hesenského velkovévody Jiřího Donata a starší sestrou prince Philipa, vévody z Edinburghu.


Vznik a umístění knihovny.

Vznik knihovny inicioval král Aššurbanipal, který vysílal do všech koutů své říše písaře, aby opisovali staré knihy. Mnoho tabulek obsahuje větu "Ze starého prvopisu opsáno a potom ověřeno", což ukazuje, že písaři museli pečlivě dbát na přesný přepis. Části některých textů obsahují slova jako "nevím", "zničeno" či "setřeno". Vznikaly také obsahy a výtahy z knih. Uchovávání tabulek je záhadou. Sir Austen Henry Layard, který vykopal Ninive, ve své zprávě píše pouze o dvou místnostech, ve kterých knihy byly. Je možné, že se sem tabulky propadly z hořejší místnosti zvané "Lví pokoj". Některá díla obsahovala i přes sto tabulek.

Označení a zkatalogizování tabulek.

Každá hliněná tabulka má své jméno a pořadové číslo. Slavný epos Enúma eliš se skládá ze sedmi tabulek, přičemž každá tabulka má nadpis "Enúma eliš" a pořadové číslo (1, 2, 3 ad.). Řádek, kterým např. první tabulka skončila, byl na začátku tabulky druhé, čímž byla určena správná návaznost textu. Větší tabulky obsahují jméno písaře a označení vlastníka ("(Palác) Aššurbanipala, krále světa, krále Asýrie"). Co se týče katalogů, zachovaly se pouze zlomky. Celkový katalog, existoval-li, nebyl nalezen. Nalezené zlomky jsou dvojího druhu:

Forma tabulek a jazyk.

Texty byly "písaři" ryty (resp. obtiskovány) do hliněných tabulek písmem zvaným klínopis. Významné tabulky byly vypalovány, takže požár královského paláce tabulky paradoxně zachránil, i když se rozbily na více kusů. Nově vytvářené opisy byly ryty v asyrské formě akkadštiny.

Slavná díla v Aššurbanipalově knihovně.

V knihovně se našla některá známá díla, zejména pak epos o stvoření světa Enúma eliš a Epos o Gilgamešovi. Příběh o uruckém králi Gilgamešovi byl velice důležitý pro další rozvoj literatury. Obsahuje mnoho později použitých motivů (vznik světa, vznik člověka, potopa).

Aššurbanipalova knihovna byla vyhlášená starověká knihovna v Ninive, jednom z hlavních měst Asýrie. Byla založena novoasyrským králem Aššurbanipalem někdy kolem poloviny 7. století př. Kr. Po Aššurbanipalovi vládli již jen 4 králové, poté byla Asýrie zničena Babylóňany a Médy.


Hráčská kariéra.

V mládí hrál za rakouskou reprezentaci, „Wunderteam“, ve kterém dal v devatenácti zápasech čtrnáct gólů. V roce 1934 se v dresu Rapidu Vídeň stal nejlepším střelcem rakouské ligy. O rok později přestoupil do Admiry Vídeň a v roce 1937 odešel do Slavie Praha, které pak zůstal věrný. V roce 1938 vyhrála Slavia tehdejší nejprestižnější mezinárodní klubovou soutěž Středoevropský pohár a Bican se stal jeho nejlepším střelcem. Životní formu měl v době druhé světové války, kdy se bohužel nehrály mezinárodní soutěže (pouze krátce po okupaci českých zemí reprezentoval v několika přátelských zápasech Čechy a Moravu). Po válce se o něj vážně zajímaly některé italské kluby, údajně nabízely 6 milionů jen za podpis smlouvy (Juventus Turín), ale Bican zůstal ve Slavii, z níž až v pozdním období kariéry odešel do Vítkovic a také do Hradce Králové, odkud se pak ještě po čtyřicítce krátce do Slavie vrátil.

Bilance v ČSR/ČR 1. lize.

Jen česká a československá 1. liga:

Ligová statistika celkem.

tučně vyznačené sezony = král střelců

Reprezentace.

Za Rakousko hrál v letech 1933-1936 (19 zápasů, 14 gólů). Byl účastníkem Mistrovství světa 1934, kde Rakušané skončili na 4. místě, sám skóroval v 1. kole v prodloužení proti Francii.  Za Československo hrál v roce 1938 a v letech 1946-1949 (celkem 14 zápasů, 12 gólů). Poprvé nastoupil proti Švédsku, v utkání hraném ve Stockholmu nastřílel soupeřům tři branky. V utkání proti Rumunsku dokázal nastřílet soupeřům čtyři branky. Reprezentační kariéru mu narušila druhá světová válka.  Za protektorát Čechy a Morava hrál v roce 1939 (2 zápasy, 6 gólů). V každém utkání dal 3 góly - proti "Ostmarce" (neboli Rakousku, které bylo součástí Německa) a v "přátelském" zápase s Německem, který skončil 4:4. Zajímavostí je, že za Německo dal v onom utkání hattrick i Rakušan Franz Binder, Bicanův někdejší spoluhráč z Rapidu.  Údajně bylo Bicanovi na žádost samotného Hitlera nabízeno, aby reprezentoval Německo, ale on odmítl s odůvodněním, že je Čech a že by se jeho otec musel obracet v hrobě.

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry ve 46 letech pracoval jako trenér. Vedl Slavii Praha, Liberec, Brno a Kladno. Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let trénoval také v Tongerenu v Belgii.  V Brně byl ve 3. lize od 8. do 22. kola v sezoně, která se hrála tříkolově od jara 1957 do jara 1958. Do některých zápasů ještě naskočil i jako hrající trenér a navíc i skóroval.

Rodina a osobní život.

Narodil se v české rodině ve Vídni jako prostřední ze tří dětí. Jeho otec František „Franci“ Bican byl také fotbalista a reprezentant Vídně, zemřel v roce 1921 na následky zranění z fotbalu.  Bican zastával názor, že každý vrcholový fotbalista by měl být profesionál, protože je to zaměstnání jako každé jiné a fotbalisté baví lidi, kteří za to platí jako v divadle. Ve Slavii se tím řídili, a tak měl plat 5 tisíc korun v době, kdy ostatní hráči brali okolo 1 500 Kč. Po převratovém roce 1948 se jeho život velice změnil, komunisté v něm viděli třídního nepřítele a ve Slavii buržoazní klub. Stal se pak pomocným dělníkem v hutích na Kladně. Existují fotografie, kde je zobrazen s lopatou v ruce, jak nakládá jakýsi vlak.  Dlouhá léta žil v pražských Holešovicích, poblíž přístavu, kromě jiného hrával za starou gardu, dále hrál tenis a velmi dobře nohejbal. Ve své době běhal stovku za 10,8 vteřiny, což by i dnes stačilo na finále v české extralize. Miloval rybaření v Tróji, kde později objevil kolonii koček, které si vzal na starost a často ji krmil. Podle dobových informací za ním jezdili z nočních vináren pod okna jeho bytu jeho velký obdivovatel Jiří Trnka s Janem Werichem, který na Bicana jako nesportovec poněkud žárlil. Vdova Jarmila jako majitelka domu v Michli nechala na jeho počest a pro sparťansko-slávistické usmíření vytvořit malý salónek v rodinné restauraci Sparta, který stále existuje. Zemřela 12. prosince 2011, tedy přesně 10 let po svém manželovi.

Zajímavost.

V roce 1998 po něm byla pojmenována planetka 10634 (Pepibican).

Josef „Pepi“ Bican (25. září 1913, Vídeň – 12. prosince 2001, Praha) byl proslulý česko-rakouský fotbalista a trenér, jeden z nejlepších fotbalistů 20. století. Vstřelil 644 ligových branek a je členem klubu ligových kanonýrů (držitel odznaku číslo 1). Začínal ve vídeňských klubech a většinu své kariéry působil ve Slavii Praha. Reprezentoval rodné Rakousko (i na Mistrovství světa 1934 – 4. místo) a Československo, jehož občanství získal až po Mistrovství světa 1938.


Biografie.

Původ a mládí.

Thyra se narodila jako třetí, nejmladší dcera ze šesti dětí dánského krále Kristiána IX. a jeho manželky Luisy Hesensko-Kasselské. Jejímu otci se přezdívalo "tchán Evropy", neboť jeho děti se staly manželi či manželkami významných evropských monarchů, jejichž děti obsadily další trůny – jejími sourozenci byli:

Skandál na dánském dvoře.

Královna Luisa předpokládala, že její nejmladší dcera uzavře stejně dobrý sňatek jako její starší sestry. Prvním Thyřiným nápadníkem byl nizozemský král Vilém III., byl však o 36 let starší, a proto byl odmítnut.  Matčiny plány zhatila sama princezna. Sotva sedmnáctiletá princezna se zamilovala do poručíka kavalerie měštanského původu, Viléma Friedemanna Marchera (1841–1872). Jejich vztah nezůstal bez následků, neboť princezna zakrátko otěhotněla. Aby skandál nevypukl naplno, nabídl jí její bratr, řecký král Jiří I., aby odcestovala slehnout k němu do Athén; dánský tisk informoval, že princezna onemocněla žloutenkou. Thyra nicméně porodila na zámku v německém Glücksburgu. Děvčátko, které se narodilo 8. listopadu roku 1871, adoptovali krátce po narození "Rasmus a Anna Marie Jørgensenovi" z Odense a dali mu jméno "Marie Kateřina (Kate)" (1871–1964); provdala se v roce 1902 za "Frode Pløyen-Holsteina" a zemřela v roce 1964. Otec dítěte, poručík Marcher, spáchal po konfrontaci s králem Kristiánem IX. 4. ledna roku 1872 sebevraždu.

Manželství a potomci.

Po tomto pro všechny těžkém období poslali Thyru na cestu do Itálie, kde poznala hannoverského korunního prince Ernesta Augusta, vévodu z Cumberlandu (1845–1923), jediného syna slepého krále Jiřího V. Hannoverského (1819–1878) a jeho manželky Marie Sasko-Altenburské (1818–1907). Provdala se za něj 22. prosince roku 1878 v Kodani. Tímto sňatkem se Thyra stala vévodkyní z Cumberlandu a Teviotdale, vévodkyní von Brunswick-Lüneburg a členkou britské královské rodiny; byla titulární hannoverskou královnou, neboť ani její tchán (který zemřel šest měsíců před její svatbou), ani manžel se nikdy nezřekli hannoverského trůnu po anexi jejich monarchie Pruskem v roce 1866.  Z jejich šťastného manželství vzešlo šest potomků:  Poté, co se v Kodani vzali, odešli do exilu do Gmundenu v Horních Rakousích. Zde nechal Arnošt August vystavět reprezentativní zámek. Zemřel v roce 1923, v 78 letech.  Thyra oznámila 1. ledna roku 1933 svou cestu do Alexandrie s posledním ze svých nápadníků, hrabětem de Thera, její tělo však bylo nalezeno o měsíc později, v únoru, v Gmundenu.

Princezna Thyra Dánská plným jménem a tituly dánsky "Prinsesse af Danmark, Kronprinsesse af Hannover, Hertuginde af Cumberland," (29. září 1853, Kodaň – 26. února 1933, Gmunden, Rakousko) byla rodem dánská princezna a sňatkem britská a hannoverská princezna, vévodkyně z Cumberlandu a brunšvicko-lüneburská vévodkyně.


Životopis.

Nejznámější jsou jeho tři expedice do Tibetu v roce 1931, v období 1934–1935 a v letech 1938–1939. První dvě expedice byly v čele s Američanem Dolanem Brookem. Třetí expedici vedl sám pod záštitou Heinricha Himmlera, SS a různých sponzorů. Během těchto expedic bylo posbíráno více než 3300 vzorků ptáků.  V červenci 1934, během své druhé expedice, se setkal v čínském Chang-čouu s pančhenlamou Lozangem Thubtänem Čhökjijem, který později emigroval.  V roce 1933 vstoupil do "SS", ale po druhé světové válce tvrdil, že tak učinil pouze kvůli postupu v kariéře.  Napsal několik knih, včetně "Berge, Buddhas und Bären" ("Hory, Buddhové a medvědi") a pomohl pracovat na filmu "Geheimnis Tibet" ("Tajemství Tibetu").

Německá expedice do Tibetu (1939).

Německá expedice do Tibetu 1939, známá i jako Tibetská expedice SS, se konala mezi květnem 1938 a srpnem 1939 pod patronací Třetí Říše. Vůdcem expedice byl zoolog, lovec a člen SS Ernst Schäfer. Schäfer podnikl již několik cest do Asie, zejména pak do Číny. Rovněž se účastnil již dvou výprav do Tibetu, a to v letech 1931 a 1934–1935. V polovině třicátých let byl povolán do nacistického Německa, kde se v červnu 1936 se setkal s Heinrichem Himmlerem, který jej pověřil přípravou a následným vedením expedice na tibetské území. Himmler si od expedice sliboval zejména podporu Ahnenerbe, nacistické pseudovědecké instituce pro studium duchovní kultury dávných předků. Rovněž tím chtěl podepřít teorii Hanse F. K. Günthera, podle které dávní Árjové kolem roku 2000 př. n. l. dobyli většinu Asie včetně Japonska a Číny a že i Gautama Buddha by árijský potomek nordické rasy.

Ernst Schäfer (14. března 1910, Kolín nad Rýnem – 21. července 1992) byl německý lovec, zoolog a fotograf působící ve 30. letech 20. století a specializující se na ornitologii.


Ekologie.

Světlomilná rostlina snášející v mládí i polostín. Ke zdárnému růstu potřebuje větší půdní i vzdušnou vlhkost, snese však přechodně i sucho. Na úživnost půdy nebo alkalitu půdy nemá zvláštních nároků, ideální jsou půdy dobře propustné a vzdušné. Neškodí mu městské prostředí, je tolerantní vůči imisím i prachu, při tvrdých evropských zimách někdy namrzá. V jeho domovině bývají stromy starší 200 let napadány dřevokaznými houbami, hlavně bělochorošem hořkým ("Tyromyces amarus"), které způsobující jejich úhyn. Spory hub vnikají do dřeva stromů přes rány způsobené požáry (spálená hrubá kůra).  Roste poměrně pomalu, jeho velikost závisí na místních podmínkách. Ve vysokých nadmořských výškách a na zvlášť nevýživných a suchých lokalitách může být zakrslý nebo má keřovitou formu. Obvykle se vyskytuje ve smíšených lesích s ostatními druhy stromů, jen málokdy vytváří jednodruhové porosty. Ve Spojených státech se v Oregonu vyskytují jeho největší exempláře, nejvyšší (69,8 m) i s nejtlustším kmenem (391 cm). Stromy se tam dožívají věku přes 500 let, nejstarší ověřený má 542 roků. V Evropě měří nejvyšší strom 38 m a nejširší má průměr 187 cm.

Popis.

Jehličnatý jednodomý strom, dosahující průměrně výšky 40 m a šířky kmene 2 metry, se štíhlou kuželovitou korunou. Kořenový systém má mnoho do stran vedoucích kořenů které zaručují dobré ukotvení. Kůra sloupovitého kmene je červenohnědá, lesklá a již od mládí se odlupuje v dlouhých pásech a šupinách, u starších stromů tloustne a chrání tak kmen před požáry. Větve rostou výrazně šikmo vzhůru, u starších jedinců se stávají vodorovnými a na koncích jsou mírně převislé. Letorosty jsou ploché, mívají šířku do 2 mm a z horní i spodní strany bývají trávově zelené, někdy mají na spodní straně nevýraznou bělavou kresbu; mladé letorosty po rozemnutí voní po pryskyřici. Asimilačními orgány jsou drobné, podlouhle vejčité, křižmostojné, střechovitě se kryjící šupinovité lístky přitisklé k větvičce. Lístky na hlavním výhonu jsou dlouhé i 12 mm, na bočních výhonech jen 4 mm, jejich špičky odstávají a proto větvičky pazeravu působí na omak drsně.  Asi ve třiceti létech začíná pazerav sbíhavý plodit. Samičí šištice vyrůstají na koncích větviček a v mládí mají zelenavou nebo růžovou barvu; samčí šištice jsou nažloutlé. Šišky ve zralosti jsou zbarveny hnědé či žlutohnědé, jsou hladké, oválné, 2 až 3 cm dlouhé a 1 cm tlusté, mají tři páry vstřícně postavených semenných šupin. V šišce jsou nejvýše čtyři semena, která mají béžovou nebo hnědou barvu, bývají asi 7 mm velká a uzrávají již prvním rokem. Semena jsou vybavena dvěma nestejnými křidélky dlouhými až 15 mm.  Druh se dobře množí vegetativně i generativně. Klíčivost semen je ve středoevropských podmínkách po stratifikaci asi 30 %, lze také množit polovyzrálými řízky nebo dokonce roubováním za kůru na podnože zeravů. Ploidie druhu je 2n = 22.

Význam.

V místech původního výskytu je pazerav sbíhavý důležitý hospodářský druh, jeho lehké, měkké a mírně voňavé dřevo je odolné proti hnilobě i povětrnostním vlivů. Je rozděleno na úzkou a světlou běl a na světle hnědé až načervenalé jádro. Je odolné vůči hmyzím škůdcům.  Z důvodu vyčerpáni zásob je jeho těžba již omezena, přesto se dále používá hlavně v exteriéru kde se uplatňuje jeho odolnost vůči vlhkosti a rozměrová stabilita. Vyrábějí se z něho okna, zahradní lavičky, slouží k venkovním obkladům a ke zhotovení různých zahradních konstrukcí. Dobře se opracovává a používá se na rozličné bytové doplňky. Pro líbivou barvu a aromatickou vůni je populární i pro vnitřní obklady stěn, obzvláště je v oblibě zbarvené dřevo nařezané ze stromu napadeného houbou. V minulosti bylo jeho dřevo hlavní surovinou pro výrobu tužek.  Druh roste v porovnání s běžně pěstovanými jehličnatými stromy velmi pomalu a proto obvykle není v lesní kultuře vysazován s předpokladem hospodářského využívání. Je však sázen jako okrasný strom do parků a velkých zahrad, ať již jako solitéra nebo v menší skupině. Jsou již vyšlechtěny některé kultivary, např. 'Aureovariegata' se žlutě panašovanými větvičkami.

Taxonomie.

Pazerav sbíhavý je někdy nesprávně řazen do malého rodu "Libocedrus".

Pazerav sbíhavý ("Calocedrus decurrens") je jehličnatý, stálezelený strom který pochází a je nejvíce rozšířen v horách na západě Spojených států amerických v Oregonu a Kalifornii. Obvykle roste na úbočích horských svahů v nadmořské výšce od 400 do 2700 m. Tento druh byl do Evropy (do Velké Británie) dovezen roku 1853 a byl ze semene vypěstován a vysázen v Edinburghu. Později se začal jako okrasná parková rostlina rozšiřovat dále po Evropě i mimo ní.


Klubová kariéra.

Toulalan hrál na začátku své profi kariéry za FC Nantes. V roce 2006 přestoupil do Olympique Lyon.

Málaga CF.

Do Málagy přestoupil 11. června 2011 z francouzského Olympique Lyon za 10 milionů €. Podepsal zde čtyřletý kontrakt. 28. listopadu 2011 vstřelil svůj první gól v dresu španělského klubu v domácím utkání proti Villarrealu, čímž přispěl k vítězství Málagy 2:1. V 75. minutě zápasu byl vyloučen.

AS Monaco.

6. července 2013 klub AS Monaco hrající francouzskou nejvyšší ligovou soutěž Ligue 1 oznámil, že získal Toulalana z Málagy. Hráč podepsal dvouletý kontrakt.

Girondins de Bordeaux.

Před sezónou 2016/17 přestoupil do francouzského týmu Girondins de Bordeaux.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Toulalan působil ve francouzských mládežnických výběrech v kategoriích od 18 let. S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 2006 v Portugalsku. V základní skupině A porazila Francie postupně Portugalsko 1:0, Německo 3:0 a Srbsko a Černou Horu 2:0. S 9 body postoupila z prvního místa do semifinále. Toulalan odehrál všechna tři utkání v základní sestavě a proti Srbsku a Černé Hoře jedenkrát skóroval. V semifinále byla Francie vyřazena Nizozemskem 2:3 po prodloužení.

A-mužstvo.

V národním A-mužstvu debutoval v kvalifikačním utkání na EURO 2008 11. října 2006 proti Faerským ostrovům. Nastoupil v základní sestavě a odehrál kompletní počet minut, Francie zvítězila jednoznačně 5:0.  Zúčastnil se EURA 2008 v Rakousku a Švýcarsku a MS 2010 v Jihoafrické republice. Celkem odehrál v letech 2006–2010 za francouzský národní tým 36 zápasů, branku nevstřelil.

Jérémy Toulalan [žeremy tulalá] (* 10. září 1983, Nantes, Francie) je francouzský fotbalový záložník a bývalý reprezentant, naposledy působící v klubu Girondins Bordeaux v Ligue 1.


Historie.

Císař Fridrich II., který byl zároveň králem Sicílie, měl k založení univerzity několik důvodů. Jednak chtěl zajistit pro Sicílii a jižní Itálii dostatek vzdělaných lidí, chtěl tím ale také vytvořit protiváhu k severoitalským univerzitám a posílit své postavení vůči papeži. Vedle studia svobodných umění, mediciny a teologie, byla zaměřena především na studium práva a tedy vzdělávání budoucích královských úředníků. Studium se konalo hlavně v dominikánském klášteře (San Domenico maggiore), kde žil a učil také Tomáš Akvinský.  Fakt, že byla založena bez papežského souhlasu, vedl několikrát k uzavření univerzity (v letech 1443.1465 a 1490-1506) a v 17. století zažila úpadek kvůli konkurenci jiných vysokých škol. Teprve v 18. století, když na neapolský trůn přišli Bourboni, začali univerzitu podporovat. Roku 1735 vznikla katedra astronomie a roku 1754 katedry mechaniky a ekonomie, první na světě. Během 19. století počty studentů stoupaly, univerzita však sídlila v nevyhovujících budovách bývalých klášterů. Teprve roku 1884 se dočkala nové budovy, v níž její vedení sídlí dodnes. V roce 1943 univerzitu vypálila ustupující německá armáda. Po válce se Neapolská univerzita podílela na prudkém rozvoji univerzit po celé Evropě, takže je počtem studentů druhá v Itálii (za univerzitou La Sapienza v Římě) a od roku 1987 nese v názvu jméno svého zakladatele.

Popis.

Univertita se dělí na čtyři fakulty a 26 oddělení, která nabízejí několik set studijních programů.  Hlavní sídlo univerzity je na Corso Umberto I., kampus mediciny tvoří 21 moderních budov na Rione Alto a kromě toho jsou i jednotlivá oddělení a ústavy rozmístěny na 20 dalších místech. K univerzitě patří i botanická zahrada a tři muzea: přírodovědné, zemědělské a veterinární.

Hodnocení.

Neapolská univerzita se ve světových žebříčcích QS roku 2016 umístila na 50.-100. místě (stavebnictví), 101.-150. (strojírenství, farmacie, zemědělství, fyzika, astronomie), 151.-200. právo, medicina, chemické inženýrství), 201.-250. elektronika a elektrotechnika, matematika, ekonomie), 251.-300. (biologie, IT a chemie).

Neapolská univerzita Fridricha II. je přední italská univerzita, založená roku 1224 císařem Fridrichem II. Štaufským jako první státní univerzita na světě. Je to největší z pěti neapolských univerzit a na čtyřech fakultách zde studuje téměř 80 tisíc studentů.


Objevy.

Dryopithecus je vůbec nejstarším známým vyhynulým lidoopem. Francouzský paleontolog Édouard Lartet jej popsal již roku 1856, tedy celé tři roky před otištěním Darwinovy práce O původu druhů. Rod Dryopithecus navrhl na základě nálezu dobře zachovalé spodní čelisti a pažní kosti poblíž obce Saint-Gaudens ve Francii. Druhový přívlastek "fontani" vytvořil podle příjmení nálezce, pana Fontane.  Do rodu Dryopithecus byly při revizi v roce 1965 zařazeny mnohé jiné nálezy evropských a asijských hominidů. Velká část z nich je v současnosti opět chápána jako samostatné rody - například Kenyapithecus ("Dryopithecus africanus"), Griphopithecus ("Dryopithecus darwini"), Ankarapithecus ("Dryopithecus indicus"), Sivapithecus ("Dryopithecus indicus"), Lufengpithecus ("Dryopithecus keyiuanensis"), Gigantopithecus ("Dryopithecus giganteus") nebo Ouranopithecus ("Dryopithecus macedoniensis").  Sporné zůstává postavení rodů Rudapithecus ("Dryopithecus brancoi"), Hispanopithecus ("Dryopithecus laietanus") a Udabnopithecus ("Dryopithecus garedziensis"). Špatně dochované ostatky v současnosti prakticky znemožňují potvrdit nebo vyvrátit totožnost s rodem Dryopithecus.

Popis.

Rod Dryopithecus patřil ke středně velkým hominidům. Dosahoval hmotnosti 15 - 45 kg, přičemž se vyznačoval výrazným pohlavním dimorfismem.  Mezi typické znaky patří dlouhá nízká mozkovna, méně vystupující nozdry a čelisti, slabé ale zřetelné nadočnicové oblouky, úzký nosní otvor nebo velká vzdálenost mezi očnicemi. Lebeční kapacita u dvou téměř kompletních lebek z lokality Rudabánya dosahovala 305 cm a 320 cm.  Zuby rodu Dryopithecus nebyly výrazně specializované a uchovaly si spíše primitivní charakter. Horní střední řezáky byly poměrně úzké a stoličky malé, s tenkou vrstvou skloviny. Také špičáky byly relativně malé a projevoval se na nich pohlavní dimorfismus, takže u samců byly výrazně větší než u samic. Spodní čelisti byly lehce stavěné, s nepříliš masivními úpony žvýkacích svalů.  Celkově se stavba chrupu a čelistí značně podobá morfologii těchto partií u moderních šimpanzů. Lze tedy předpokládat i velmi podobné složení stravy, ve které snad převažovalo měkké subtropické ovoce.  Rod Dryopithecus je doložen i vcelku početnými nálezy postkraniální kostry. Ty ukazují na široký plochý hrudník, málo pohyblivou bederní část páteře, prodloužené přední končetiny a naopak poměrně krátké zadní nohy. Přední končetiny s dobře pohyblivými klouby a dlouhými zakřivenými prsty byly schopné silného úchopu a efektivního šplhu. Nalezené kosti tudíž shodně vypovídají o tom, že Dryopithecus žil v korunách stromů subtropického lesa, kde se pohyboval v částečně vzpřímeném postoji pomocí šplhání a ručkování. Je nejstarším známým hominidem, který se již způsobem pohybu podobal moderním lidoopům. Utváření končetin však zároveň naznačuje, že kromě šplhu mohl Dryopithecus ve větší míře používat i chůzi a běh po všech čtyřech končetinách, přičemž se opíral o celé plosky chodidel a nikoliv o kotníky prstů jako gorily a šimpanzi. Taková kombinace není u žijících hominidů známá.

Druhy.

V současné době je rozeznáváno několik druhů, mezi odborníky však nepanuje jednota ohledně přesného taxonomického zařazení jednotlivých nálezů.

Dryopithecus fontani.

Dryopithecus fontani žil asi před 11 - 12 miliony let na pomezí Francie a Španělska a byl současníkem rodů Anoiapithecus a Pierolapithecus. Je prvním známým druhem rodu Dryopithecus, zachyceným již roku 1856. Zároveň však patří k méně známým druhům, neboť je dosud zastoupen jen malým množstvím nálezů. U obce Saint-Gaudens v jižní Francii (departement Haute-Garonne) byly nalezeny tři kusy spodních čelistí společně s pažní kostí. Ta je dosud nejúplnější nalezenou pažní kostí rodu Dryopithecus a svým tvarem se blíží pažní kosti moderních šimpanzů. Jedna spodní čelist byla nalezena také u obce St. Stefan im Lavanttal v rakouských Korutanech. V roce 2009 byla popsána horní čelist tohoto druhu z naleziště "Can Mata" u obce Els Hostalets de Pierola v Katalánsku. Dva izolované zuby z lokality "La Grive" u obce Saint Alban de Roche (departement Isère) ve Francii jsou nejčastěji řazeny do druhu "Dryopithecus fontani", ale mohou patřit i rodu Pierolapithecus.

Dryopithecus laietanus.

Dryopithecus laietanus se vyskytoval na východě dnešního Katalánska (oblast Vallès-Penedès) zhruba před 9,5 - 11 miliony let. Poprvé byl popsán jako "Hispanopithecus laietanus" v roce 1944 na základě objevů na lokalitě "La Tarumba". V druhé polovině 20. století byl ale přeřazen do rodu Dryopithecus jako "Dryopithecus laietanus". Od počátku 21. století začíná být Hispanopithecus opět vydělován jako samostatný rod. Většina ostatků dnes pochází z významného naleziště "Can Llobateres" u města Sabadell. Mezi další lokality patří "Can Mata", "Can Vila", "Can Feu", "Polinyà", "Castel de Barbera" a "Sant Quirze".  Stavbu těla a způsob pohybu lze rekonstruovat zejména díky nálezu poměrně dobře dochované postkraniální kostry, přezdívané Jordi, která byla popsána v roce 1996.

Dryopithecus crusafonti.

Dryopithecus crusafonti žil před 10,5 miliony let na území dnešního Katalánska. Vyčleněn byl až v roce 1992 na základě objevu 16 izolovaných zubů na nalezišti "Can Ponsic" v oblasti Vallès-Penedès. Možná do téhož druhu patří i spodní čelist z nedaleké lokality "Teuleria del Firal" u městečka Seu d’Urgell (provincie Lleida), tu však mnozí autoři řadí do druhu "Dryopithecus fontani".  Tento druh je některými odborníky řazen do rodu Hispanopithecus jako "Hispanopithecus crusafonti".

Dryopithecus brancoi.

Dryopithecus brancoi obýval před 9,5 - 10 miliony let prostor dnešního Německa a Maďarska. Byl rozeznán již v letech 1898 - 1901, část nálezů pak byla v roce 1969 popsána jako "Rudapithecus hungaricus". Později byly všechny nálezy sjednoceny do druhu "Dryopithecus brancoi", ovšem od počátku 21. století se opět začíná rozeznávat samostatný rod Rudapithecus. "Dryopithecus brancoi" je známý zejména z lokalit Salmendingen v německém Bádensku-Württembersku a Rudabánya v Maďarsku. Zastoupen je patrně i na několika nalezištích v Rakousku ("Mariathal", "Götzendorf") a Německu ("Melchingen", "Ebingen", "Trochtelfingen" a "Wissberg"). Do druhu Dryopithecus brancoi bývá někdy řazen i nález z Gruzie (lokalita "Udabno"), vyčleňovaný též jako samostatný rod Udabnopithecus.  Nejvýznamnější jsou nálezy téměř kompletních lebek na maďarské lokalitě Rudabánya. Zejména lebka, zachycená v roce 1999 (přezdívaná Gabi) je unikátní, protože se z ní dochovaly nejen kosti obličeje, ale i mozkovny.  Kromě lebečních kostí jsou na lokalitě Rudabánya poměrně hojně nalézané i části postkraniální kostry (pažní, loketní i vřetenní kost, několik karpálních kůstek, články prstů, hlezenní kost, pánev, stehenní kosti). Značně se podobají kostem moderních orangutanů a ukazují, že "Dryopithecus brancoi" se zcela adaptoval na stromový život.

Dryopithecus wuduensis.

Do rodu Dryopithecus byly zejména na základě přítomnosti stoliček se slabou vrstvou skloviny zařazeny také některé nálezy z Asie Patří sem zejména spodní čelist, zachycená v provincii Kan-su na jihu Číny a označená jako Dryopithecus wuduensis. Dosahuje stáří zhruba 6 - 9 milionů let, ale je velmi špatně dochovaná, takže taxonomické zařazení je značně nejisté. Mohla by spíše patřit některému z asijských hominidů, snad rodu Lufengpithecus.

Fylogeneze.

Fylogenetická pozice rodu Dryopithecus je v současnosti nejasná. Dryopithecus se v Evropě objevuje před 12 miliony lety, tedy téměř současně s asijským rodem Sivapithecus. To znamená, že oba rody mohly mít společného předka.  Oproti Sivapitékovi i jiným vyhynulým asijským hominidům má Dryopiték podle různých morfologických znaků mnohem blíž k vymřelým i žijícím africkým homininům. Ukazují na to zejména celkový tvar obličeje a slabá zubní sklovina. Zároveň nese kostra rodu Dryopithecus znaky, které jsou velmi blízké moderním orangutanům. Ty však mohou být i důsledkem konvergentního vývoje v důsledku adaptace na plně stromový život u obou skupin.  Dryopithecus tudíž mohl patřit mezi předchůdce všech moderních hominidů, nebo dokonce jen homininů. Mohl být ale také vzdáleným příbuzným moderních orangutanů, bez vazby na africké lidoopy.  Právě Dryopithecus nebo příbuzný evropský hominid (například Ouranopithecus) se mohl koncem miocénu přesunout do Afriky a dát zde základ moderním gorilám, šimpanzům i lidem. Tato teorie však v nejnovější době ztrácí podporu s tím, jak přibývá nálezů miocénních hominidů přímo v Africe (Nakalipithecus, Samburupithecus). Tyto nově objevované rody mohou naznačovat, že homininé se vyvíjeli v Africe, zatímco evropské formy hominidů jsou spíše slepou vývojovou větví. V každém případě je Dryopithecus rodem, který se poslednímu společnému předku dnešních homininů značně podobal.

Dryopithecus (z řeckého "drys" - dub a "pithekos" - opice, tj. „opice z dubu“ nebo „stromová opice“) je rod vyhynulých hominidů, žijících ve středním až svrchním miocénu (asi před 9,5 - 12 miliony let). Jedná se o velmi úspěšný rod, který osídlil rozsáhlé oblasti Evropy. V současnosti je jedním z nejlépe doložených vyhynulých hominidů, známým z Francie, Španělska, Německa, Rakouska i Maďarska.


Konstrukce modulu.

První dva úseky, laboratorní úsek a přechodová komora, byly hermetizovány. Za nimi se nacházel nehermetizovaný úsek vědeckých přístrojů, jehož základ tvořila tuhá příhradová konstrukce ve tvaru pravidelného osmiúhelníku. Laboratorní úsek měl tvar válce a na jeho povrchu byly nainstalovány radiátory termoregulačního systému. Jeho přední kónická část přecházela do spojovacího uzlu. Na opačné straně válcového úseku navazovala válcovitá přechodová komora zakončená pasivním spojovacím uzlem. Hlavní část vědeckého vybavení modulu Kvant tvořila observatoř "Rentgen" s hmotností 800 kg.  Souhrnná hmotnost všech vědeckých přístrojů v modulu byla 1,4 tuny. Hermetizovaný prostor měl objem 40 m3. Zásobování elektrickou energií mu zabezpečovaly další části stanice, protože sám nenesl žádné solární panely (i když měl příchytky na jejich případné dodatečné upevnění).

Spojení se základním modulem stanice.

Kvant-1 odstartoval z kosmodromu Bajkonur 31. března 1987. Do vesmíru ho vynesla nosná raketa Proton-K. Vzletová hmotnost objektu byla 20 000 kg. 5. dubna byly zahájeny jeho přípravy na setkání a spojení se se základním blokem, prvním modulem Miru. Posádka Miru Jurij Romaněnko a Alexandr Lavejkin seděla při pokusu o spojení pro případ havárie ve skafandrech v transportní kosmické lodi Sojuz TM-2.  Ve vzdálenosti 370 metrů od základního bloku se z Kvantu vysunula vodící tyč setkávacího zařízení. Přibližování pokračovalo až do vzdálenosti 200 metrů, kdy se tělesa vůči sobě pohybovala vzájemnou rychlostí 1,5 m/s. Potom ale došlo k vypojení řídícího systému a moduly se navzájem minuly o 10 metrů.  Druhý pokus o spojení proběhl 9. dubna. V 00:35:58 UT se spojovací uzly Kvantu a základního bloku sice zachytily, ale nedošlo k hermetickému spojení těles. Při elektromechanickém přitahování modulu se posun zastavil ve vzdálenosti 375 mm z potřebných 384 mm. O dva dni později řídící středisko rozhodlo o neplánovaném výstupu posádky do otevřeného prostoru. Kosmonauti přeručkovali k zadní části stanice a kolem 20:43 UT oznámili řídícímu středisku, že plochy obou spojovacích uzlů asi o centimetr nedoléhají. Po odstranění spojovací tyče Kvantu a vzdálení těles se zjistilo, že příčinou byl textilní vak – podle jednoho zdroje sáček s hygienickými potřebami, podle jiného vak s odpadem, který se tam nedopatřením dostal. Kosmonauti předmět odstranili a očistili spojovací plochy. Potom, jako první lidé v historii, přímo sledovali automatické spojení modulů.

Kvant-1 nebo jen Kvant byl jeden z modulů kosmické stanice Mir, první specializovaný modul stanice. Jeho délka byla 5,8 metru a skládal se ze tří úseků. Měl dva spojovací uzly a čtyři průzory. Účelem modulu byly hlavně astrofyzikální pozorování, čemuž odpovídalo i jeho vybavení.


Historie.

Výbuch protestantské reformace v 16. století a nové technologie tisku znamenaly, že se Evropou šířilo velké množství populárních teologických pojednání a katechismů, z nichž většina hlásala nauky v přímém rozporu s katolickou církví, a ta je považovala za heretické. Faráři a kněží, kteří byli v bezprostřednějším kontaktu s věřícími, často neměli potřebné teologické znalosti, aby čelili reformačním ideálům, které se rychle šířily a odváděly mnoho věřících od katolické víry.  Při diskusích v rámci Tridentského koncilu vyplynula vůle sjednotit základy učení katolické církve do jediného oficiálního textu: „Vedeni touto situací, otcové Tridentského ekumenického koncilu s živou touhou přijmout nějaký spasitelný lék na tak závažné a zhoubné zlo, neomezili se na to, že by objasnili svými definicemi hlavní body katolické nauky proti všem bludům naší doby, ale stanovili také, aby byla nabídnuta určitá formulace a určitá metoda ke vzdělávání křesťanského lidu v základech víry, jež si mají osvojit ve všech (místních) církvích ti, kteří mají úřad legitimních pastýřů a učitelů.“ (předmluva ke katechismu, 4).  Toto rozhodnutí bylo přijato na 18. zasedání koncilu (26. února 1562) na návrh kardinála sv. Karla Boromejského, který si horoucně přál reformu duchovenstva. Papež Pius IV. svěřil sestavení katechismu čtyřem vynikajícím teologům: Arcibiskupu Leonardo Marinovi z Lanciana, Muzio Calidimu ze Zary, Egidio Foscarinimu, biskupu v Modeně, a portugalskému dominikánovi Fureiro Franciscovi. Dohled nad prací měli za úkol tři kardinálové. Karel Borromejský dohlížel na sestavení originálního italského textu, který byl díky jeho úsilí dokončen v roce 1564; poté byl přezkoumán kardinálem Vilémem Sirletem a přeložen do latiny Paulem Manutien a Juliem Pogianim.  Vyhlášení proběhlo souběžně v latině a italštině v roce 1566 na příkaz papeže sv. Pia V. s názvem „Catechismus ex decreto Concilii Tridentini ad parochos Pii V. jussu editus, Romae, 1566" (in-folio). Koncil nařídil překlady do všech dalších jazyků (Zasedání XXIV, "De Ref", c. VII). Do češtiny byl přeložen ve 40. letech 19. století.

Obsah.

Koncil chápal katechismus jako oficiální příručku pro vzdělávání lidu, sedmý kánon "De reformatio" (Zasedání XXIV) zní: „Aby věřící mohl přistupovat ke svátostem s větší úctou a zbožností, Svatý synod pověřuje všechny biskupy, aby vysvětlovali gesta a zvyky způsobem odpovídajícím pochopení lidu. Mají také dohlédnout, aby jejich faráři s úctou a prozíravostí dodržovali stejná pravidla, s využitím pro svá vysvětlení, v nutném a vhodném případě, lidového jazyka. Ať se ve výuce (katechezi) různých svátostí drží požadavků Svatého synodu: biskupové se mají ujistit, že všechna tato poučení jsou přeložena do lidové řeči a vysvětlena věřícím každým farářem.“  Katechismus, i když byl psán v prvé řadě pro faráře, byl církví chápán rovněž jako pevné a stabilní schéma výuky pro věřící, zvláště týkající se nauky o milosti. Za tím účelem se dílo věrně drží dogmatických definic koncilu. Po vydání katechismu kvůli sporu o "milosti pomáhající" mezi tomisty a molinisty jezuité odmítli přijmout autoritu katechismu. V roce 1899 papež Lev XIII. v dopise francouzským biskupům doporučil studium římského katechismu všem seminaristům.  Text katechismu je rozdělen do čtyř částí:  Jsou v něm body, které při koncilu nebyly projednávány, jako „papežský primát“ a „Limbus puerorum“, naprosto chybí nauka o odpustcích, která je uvedena v „Decretum de indulgentiis“, Zasedání XXV.  Biskupové sami si s šířením nového katechismu pospíšili, jak tím, že ho sami četli, aby si ho uložili do paměti, tak tím, že povzbuzovali kněze, aby o něm diskutovali na každém setkání a používali ho ke vzdělávání věřících.

Katechismus tridentského koncilu, nazýván také Římský katechismus nebo Tridentský katechismus, je katechismus určený převážně pro kněze – faráře (ad parochos). Vyhlásila ho oficiálně katolická církev při Tridentském sněmu v 16. století. Byl to jediný ekumenický (všeobecný, tzn. závazný pro celou katolickou církev) katechismus před současným Katechismem katolické církve z roku 1992 a byl určen jako směrodatná příručka sloužící jako základ pro kněze vyučující věřící laiky a přispěl k upevnění katolické nauky proti protestantské reformaci.


Vznik a historie díla.

V roce 1669 navštívil dvůr francouzského krále Ludvíka XIV. vyslanec Vysoké Porty, Soliman Aga. Král na jeho počest uspořádal velkolepé slavnosti. Vyslanec se ale choval přezíravě, čímž krále velmi rozladil. Král si pak u Molièra a Lullyho objednal divadelní představení se "směšným tureckým baletem", aby vyslance zesměšnil a aby se tato pomsta zapsala do dějin.  Autoři sepsali komedii – balet "Měšťák šlechticem", příběh komického měšťáckého zbohatlíka Jourdaina, který se snaží stát se šlechticem. Další karikovanou postavou je hrabě Dorant, zchudlý šlechtic, který se podbízí bohatému měšťanovi, aby si od něho mohl vypůjčovat peníze. Představení bylo poprvé předvedeno králi 14. října 1670, na zámku Chambord. Oba autoři v představení i hráli – Molière ztvárnil hlavní postavu pana Jourdaina, Lully hrál Muftího. Král byl představením nadšen a nechal si jej pětkrát opakovat. V listopadu 1670 bylo pak představení uvedeno v Paříži.  Formálně se jedná o spojení divadelní hry (komedie) se zpěváckými a tanečními scénami. Všechny tři složky jsou organicky propojeny. Později byla hra uváděna i jako samostatné činoherní představení, například v roce 2012 v Mahenově divadle v Brně.  V roce 2005, na festivalu staré hudby Oude Muziek Utrecht, bylo představení uvedeno, v současnosti poprvé, v plném rozsahu původní předlohy z roku 1670, v podání francouzského orchestru "Le Poème Harmonique" s dirigentem Vincentem Dumestre.

Děj opery.

Odehrává se v Paříži v domě pana Jourdaina, měšťana, který zbohatl na obchodu se suknem.

Prolog.

Žák učitele hudby skládá serenádu na objednávku pana Jourdaina.

1. jednání.

Učitel zpěvu a učitel tance pana Jourdaina si stěžují na směšnost jeho snah stát se šlechticem. Shodnou se ale na jedné kladné stránce a tou je měšec pana Jourdaina. Ten vstupuje a učitelé před ním vedou spor, zda je významnější zpěv či tanec, dokládají svá tvrzení ukázkami árií a tanců.

2. jednání.

Přichází učitel šermu, který opovrhuje předešlými učiteli, neboť zbraně mají převahu nad neužitečnými naukami, jako jsou hudba a tanec. Poté přichází učitel filosofie, který hledí svrchu na všechny tři předešlé. Popudí je a dostane od nich výprask. Při následující hodině filosofie předvádí učitel filosofie groteskní výklad o samohláskách.  Poté přichází krejčí a jeho tovaryši s novými šaty, hodnými šlechtice. Krejčovští tovaryši oblékají pana Jourdaina, který je za jejich pochlebování odměňuje bohatým spropitným.

3. jednání.

Pan Jourdain předvádí manželce a služce Nicole své nové šaty. Sklidí ale jejich posměch a odsudek za svou marnivost. Přichází hrabě Dorant, který se ho zastává a zato se mu podaří od něho získat další finanční půjčku. Slibuje za to Jourdainovi dostaveníčko s krásnou markýzou.  Mladý měšťan Kléont se přichází ucházet o Jourdainovu dceru Lucile. Paní Jourdainová je svazku nakloněna. Pan Jourdain jej ale odmítá, protože je rozhodnut provdat dceru jedině za šlechtice.  Následuje bohatá hostina, doprovázená zpěvy a tanečními vystoupeními zpěváků, tanečníků a kuchtíků. Na hostinu přivedl hrabě Dorant markýzu Dorimène. Dvoření pana Jourdaina ale vyznívá zcela komicky.

4. dějství.

Přichází paní Jourdainová a rázně ukončuje hostinu a vykazuje hosty z domu. Tím je i zmařena snaha pana Jourdaina o dostaveníčko s markýzou.  Za osamělým panem Jourdainem přichází Corvielle převlečený za posla Velikého Turka, jehož syn se údajně uchází o Jourdainovu dceru. Aby se svatba mohla uskutečnit, je prý ale nutné pana Jourdaina rovněž povýšit do šlechtického stavu. Přichází "Muftí" (ve skutečnosti převlečený Kléont) a během groteskního obřadu (který je celý zpíván sabirem) z pana Jourdaina udělá tureckého "šlechtice" jménem Mamamouchi. Jourdainova životní touha je konečně splněna.

5. dějství.

Pan Jourdain přichází za manželkou a nařizuje přípravu svatby dcery Lucile se synem Velkého Turka. Paní Jourdainová je zasvěcena do celé komedie a přidává se ke "spiklencům". Proběhne trojnásobná svatba, kdy se vezmou Lucile a Kléont, služka Nicole a sluha Covielle a markýza Dorimène uzavře sňatek s hrabětem Dorantem. Jediná osoba, která netuší, že je obětí spiknutí, je pan Jourdain.

6. dějství.

Šesté dějství bývá nazýváno také "Balet národů" (Ballet des Nations). Celá společnost odchází do divadla. Před divadlem se tlačí dav návštěvníků z různých francouzských krajů, mezi kterými se prodírá prodavač divadelních programů sužovaný dotěrnými uličníky.  Balet má tři části:  Všechny národy i divadelní postavy se promíchají ve finální sborové scéně.

"Měšťák šlechticem" na českých scénách.

Hra byla uvedena 23. září 1926 v Národním divadle pod názvem "Bařtipán", ale nikoliv s Lullyho hudbou, ale s hudbou Ervína Schulhoffa. Scénu a kostýmy pro hru navrhl Josef Čapek. Táž úprava byla uvedena v Brně v roce 1950 a byla hrána až do roku 1955.  Činohra Měšťák šlechticem byla hrána například:  Dne 24. března 2006 bylo ve Stavovském divadle uvedeno představení v nastudování francouzského souboru "Le Poème Harmonique" pod vedením Vincenta Dumestre. Na realizaci tohoto představení se podíleli i čeští hudebníci z orchestru Musica Florea pod vedením Marka Štryncla.

Měšťák šlechticem (Le Bourgeois gentilhomme) je komedie – balet o šesti jednáních (resp. pět jednání a závěrečný "balet národů"). Představení na objednávku francouzského krále Ludvíka XIV. vytvořili Molière a Jean-Baptiste Lully.