Charakteristika.

Thiokyanatan je analogem kyanatanu, [OCN], kde je kyslík nahrazen sírou. [SCN] je jedním z pseudohalogenidů, vzhledem k podobnosti reakcí s těmi, které probíhají u halogenidových iontů. Thiokyanatany se dříve označovaly jako "rhodanidy" (z řeckého slova pro růži), protože komplexy se železem měly červenou barvu. Thiokyanatany vznikají reakcí elementární síry nebo thiosíranů s kyanidy: Druhá z reakcí je katalyzována enzymem sulfotransferázou, která je známa též jako rhodanáza a může mít význam při detoxikaci organismu od kyanidů.

Struktura, vazby a koordinační chemie.

U thiokyanatanu sdílí svůj záporný náboj přibližně rovným dílem síra a dusík. V důsledku toho může thiokyanatan působit jako nukleofil, jak na síře, tak na dusíku - je obouvazným ligandem. [SCN] může být také můstkem pro dva (M−SCN−M) nebo i tři kovové atomy (>SCN− or −SCN<). Experimentální důkazy vedou k obecnému závěru, že třída kovů A (tvrdé kyseliny) tvoří "N"-vazné thiokyanatanové komplexy, kdežto třída B (měkké kyseliny) tvoří "S"-vazné komplexy. Někdy se projevují i jiné faktory, například kinetika a rozpustnost, může se objevit také vazebný izomerismus, například [Co(NH)(NCS)]Cl a [Co(NH)(SCN)]Cl.

Organické thiokyanatany.

Organické deriváty thiokyanatanů a deriváty s přechodnými kovy mohou existovat jako vazebné izomery. Organická skupina nebo kov se váže na síru: R−S−C≡N má jednoduchou vazbu S-C a trojnou vazbu C-N. V isothiokyanatanech se substituent váže na dusík: R−N=C=S má dvojnou vazbu a C-N taktéž dvojnou vazbu. Organické thiokyanatany se hydrolyzují na thiokarbamáty v Riemschneiderově thiokarbamátové syntéze.

Test na železo Fe.

Přidá-li se [SCN] do roztoku obsahujícího železité ionty (Fe), zbarví se roztok krvavě červeně, protože se vytvoří ionty [Fe(NCS)(HO)].

Výskyt v těle.

Málo pravděpodobný se jeví výskyt rhodanidů v lidských slinách. Zde se totiž mohou rhodanidy tvořit, pokud je osoba kuřákem. U nekuřáků se vyskytne pouze tehdy, pohybuje-li se v zakouřeném prostředí. Už jedna vykouřená cigareta je podnětem pro jejich tvorbu. Jako důkaz může posloužit výše popsaná důkazová reakce. U pravidelných kuřáků vznikne rudý komplex, u občasných kuřáků a nekuřáků s pohybem v zakouřených prostředích vzniká oranžový až jemně červený komplex. Nutno dodat, že tvorba v lidských slinách má jisté antibakteriální účinky, a tedy i protektivní účinky na zuby, neboť tak v důsledku sníženého výskytu bakterií v dutině ústní snižuje riziko tvorby zubního kazu.

Thiokyanatan (též sulfokyanatan, thiokyanid nebo dříve rhodanid) je funkční skupina odvozená od kyseliny thiokyanaté a tvořící sloučeniny iontové založené na [SCN] a konjugované zásady). Mezi typické sloučeniny patří bezbarvé soli thiokyanatan draselný a sodný. Jako thiokyanatany se označují také organické sloučeniny obsahující funkční skupinu SCN.


Mládí.

Wilhelm Kempff vyrůstal v Postupimi, kde byl jeho otec hudebním ředitelem a varhaníkem. Hře na klavír se zpočátku učil pod vedením svého otce, ale už v devíti letech začal docházet na berlínskou Hochschule für Music, kde studoval skladbu u Roberta Kahna a klavír u Karla Heinricha Bartha. Navštěvoval také recitály věhlasných klavíristů, dle vlastních slov na něj velmi zapůsobili Eugen d'Albert a Ferruccio Busoni. Později ještě vystudoval na Berlínské univerzitě filozofii a muzikologii.

Koncertní kariéra.

Po dokončení studií v roce 1917 začal hojně koncertovat. Hrál ve významných koncertních síních zpočátku v Evropě, později i v Japonsku a v Americe. Vytvořil také nahrávky téměř celého svého repertoáru, skladeb od Schumanna, Brahmse, Schuberta, Mozarta, Bacha, Liszta, Chopina a zejména Beethovena. Celý život spolupracoval s Berlínskou filharmonií, nahrával také komorní hudbu například s Yehudi Menuhinem, Pierrem Fournierem, Henrykem Szeryngem a dalšími. Svou dlouhou koncertní kariéru ukončil až v roce 1981 v Paříži ze zdravotních důvodů (objevila se u něj Parkinsonova nemoc).

Výuka.

Vedle koncertování se Wilhelm Kempff věnoval také výuce. V letech 1924 - 1929 byl ředitelem konzervatoře ve Stuttgartu. Od roku 1931 se podílel na pořádání letních klavírních kurzů v Postupimi a v roce 1957 založil v jihoitalském Positanu nadaci Fondazione Orfeo, pod jejíž hlavičkou vedl až do roku 1982 každoroční interpretační kurzy zaměřené na Beethovenovu hudbu. Později převzali vedení kurzů Kempffovi žáci a nadace dodnes pokračuje ve své činnosti pod názvem Wilhelm Kempff Kulturstiftung.

Skládání.

Wilhelm Kempff byl také poměrně plodným skladatelem v mnoha žánrech, psal opery, symfonie, komorní hudbu, klavírní sonáty i písně. Na uvedení svých symfonií často spolupracoval s dirigentem Wilhelmem Furtwänglerem. Kromě samostatných skladeb také například hrál své vlastní kadence v Beethovenových klavírních koncertech a upravil pro klavír množství Bachových skladeb.

Wilhelm Walter Friedrich Kempff (25. listopadu 1895 – 23. května 1991) byl německý klavírista, varhaník a skladatel. Měl velmi široký repertoár, nahrál mimo jiné všechny Beethovenovy a Schubertovy klavírní sonáty. Je považován za jednoho z nejlepších klavíristů 20. století.


Vývoj.

Vývoj letounu, vedený pro německé námořnictvo, začal v roce 1930. Jelikož Německo v té době nesmělo mít vlastní vojenské letectvo, byl letoun oficiálně označován jako civilní. Jako první vzlétla v září roku 1931 pozemní verze He 59a (D-2215), testovaná na základně v Lipecku. Prototyp He 59b (D-2214), vybavený plováky, vzlétl v lednu roku 1932. Sériová výroba byla zahájena na konci roku 1933. 14 vyrobených kusů verze He 59A bylo dodáno Kriegsmarine.  Od roku 1934 začala výroba verze He 59 B-1. Varianta B-1 měla zpočátku pouhý jeden pohyblivý kulomet, přičemž u varianty He 59 B-2 už byla výzbroj zesílena na tři kulomety ve dvou střelištích a změněno vybavení. U verze He 59 B-3 byla zeslabena výzbroj o jeden kulomet umístěný ve spodní části trupu, na jehož místo byla instalována přídavná palivová nádrž prodlužující dolet.  Sériová výroba probíhala do roku 1938, vyrobeno bylo celkem 142 kusů. Krátce poté byla část strojů He 59 B přestavěna u společnosti Walter Bachmann Flugzeugbau v Ribnitz na školní letouny pro výcvik námořních navigátorů. Upravené stroje bez výzbroje, avšak s bohatým navigačním vybavením, nesly označení He 59 C-1. Tvořily výzbroj Luftnachrichten-Schule 6 (See) v Dievenow.  Varianta He 59 C-2 rovněž nenesla výzbroj, byla však vybavena šesti nafukovacími čluny, lékařským vybavením, dalším vstupním otvorem se žebříkem a sloužila jako námořní záchranný letoun.  Technicky dokonalejší byl Heinkel He 59 D-1, který spojoval role stroje pro výcvik navigace a záchranného námořního letounu. Odlišoval se od předchozích verzí novou kovovou přídí trupu.  Speciální vezí pro výcvik bombardování a svrhávání torpéd představoval He 59 E-1 zkonstruovaný na základě C-1. Školní varianta pro fotografický průzkum nesla označení He 59 E-2.  Poslední verzí byl He 59 N přestavěný v roce 1943 ze zbylých He 59 D, který byl určen k výcviku navigace. Měl plnou hlavňovou výzbroj zesílenou navíc jedním pohyblivým kulometem MG 15 instalovaným hned za pilotní kabinou.

Konstrukce.

Letoun měl dvouplošnou koncepci. Na horní straně spodního křídla byly posazeny dva kapalinou chlazené dvanátiválce "BMW VI 6.0 ZU" se čtyřlistými dřevěnými vrtulemi. Konstrukce byla smíšená. Křídla měla dřevěný rám, pokrytý kovem a dýhou. Trup byl z ocele. V plovácích byly umístěny také palivové nádrže o obsahu dvakrát 900 litrů. Společně s hlavní nádrží to bylo celkem 2700 litrů.  Letoun byl hodnocen jako příjemný na ovládání, měl ale také slabé motory, malý dolet, malý náklad pum a slabou výzbroj.

Operační nasazení.

První stroje He 59 B-1 byly v létě 1934 dodány Deutsche Verkehrsfliegerschule v Listu, což byla maskovaná škola námořních pilotů. Po vyhlášení existence německého letectva v březnu 1935 byla letecká škola v Listu přeznačena na Fliegerstaffel (F) List. Od července 1936 tvořily He 59 B výzbroj v té době založených jednotek 3./Kü.Fl.Gr.106 v Listu a 3./Kü.Fl.Gr.206 v Borkumu.

Španělská občanská válka.

První bojové nasazení He 59 bylo ve španělské občanské válce. V roce 1936 je zde Legie Condor nasadila jako průzkumné a torpédové bombardéry, umístěné v jednotce See-Aufklärungsgruppe AS/88. Kvůli velkým plovákům jim Španělé také říkali "Zapatones" (velké boty). Nejprve operovaly ze základen dislokovaných na středomořském pobřeží Španělska a následně z ostrova Mallorca. Zapatones hlídkovaly nad mořem a také se zúčastňovaly nočních náletů proti železničním tratím a zásobovacím trasám republikánské armády mezi Valencií a Katalánskem. Některé letouny nesly namísto předního kulometu jeden pohyblivý kanón MG FF ráže 20 mm, které byly úspěšně nasazeny proti republikánským lodím. Cílem nočních náletů He 59 se staly také přístavy ve Valencii, Cartageně a Barceloně. AS/88 ztratila během bojového nasazení pět Zapatones sestřelených republikánskými stíhači, dva He 59 byly zničeny během přistání, dva odepsány z důvodu poškození a jeden byl zničen během bouře 11. února 1938 na kotvišti v zátoce Pollensa.  K 1. dubnu 1939 zůstalo deset strojů He 59, z nichž sedm nejlepších bylo odesláno zpět do Německa, zbylé tři byly předány vojenskému letectvu nacionalistů. V květnu 1939 bylo Španělům dodáno pět nových strojů, které v letech 1940 až 1946 tvořily výzbroj 54.° Escuadrilly 51.° Grupo de Hidros.

Druhá světová válka.

První námořní záchranná jednotka byla zformována v roce 1939. Seenotstaffeln 1 a 3 byly vyzbrojeny variantami He 59 C-2 a He 59 D-1.  V první fázi druhé světové války byly He 59 používány především jako torpédové bombardéry, ke kladení min, k průzkumu a také jako záchranné letouny. Dvě Küstenfliegerstaffeln byly umístěny na pobřeží Severního moře s celkem 30 stroji He 59 B-2. V dubnu 1940 byla část letounů He 59 začleněna do KG z.B.V.108, kde plnily transportní úkoly během bojů v Norsku.  Nasazeny byly rovněž během útoku na Holandsko. 10. května 1940 odstartovalo z jezera Zwischenahnsee u Oldenburgu 12 He 59 naložených výzbrojí a vojáky, které přistály na Máse u Vilémova mostu v centru Rotterdamu. Němci tak ovládli nejen Vilémův most, ale rovněž dva sousední mosty Leeuwen a Jan Kuiten.  Během bitvy o Británii operovaly He 59 C-2 a D-1 nad kanálem La Manche a Severním mořem, kde z vody vylovily řadu posádek sestřelených letounů. Nasazeny byly rovněž nad Středozemním a Černým mořem.  Od roku 1941 už byly kromě záchranných úkolů přesouvány k dopravě a výcviku. Cvičné varianty sloužily ze všech letounů He 59 nejdéle, ale i tak byly všechny vyřazeny v průběhu roku 1944.  Finskému letectvu ("Ilmavoimat") byly v srpnu 1943 zapůjčeny čtyři kusy He59 a to je používalo k průzkumu. Za čtyři měsíce byly vráceny zpět Luftwaffe.

Pohonná jednotka.

2× kapalinou chlazený řadový dvanáctiválec BMW VI 6,0 Z

Výzbroj.

Nejčastější varianty:

Heinkel He 59 bylo německé dvoumotorové bojové letadlo, vyvinuté ve 30. letech jako torpédový bombardér a průzkumný letoun. Stroj měl být schopen operovat jak s pevným podvozkem z pozemních základen, tak na dvou plovácích z vodních ploch.


Systematika.

Rod babirusa je součástí monotypické podčeledi Babyrousinae. Jsou známy celkem čtyři druhy: Všichni členové rodu byli považováni za poddruhy jediného druhu: "B. babyrussa" (babirusa celebeská). Nicméně po rozdělení na několik druhů je toto odborné pojmenování užíváno pro populace z ostrova Buru a přilehlých ostrovů, zatímco nejznámější druh, babirusa celebeská, nese vědecké jméno "B. celebensis".

Vzhled.

Dospělá babirusa dorůstá délky těla 90 až 110 cm, ocas měří 30 cm, výška v kohoutku dosahuje 65 až 75 cm a hmotnosti 80 až 100 kg. Tělo má válcovitý tvar a poměrně vysoké, štíhlé nohy, prozrazující dobrého běžce. Kůže je lysá, nebo řídce porostlá štětinami (u druhu z ostrova Buru jsou štětiny poněkud hustší) a silně vrásčitá, ocas nemá na konci štětičku a je výrazně kroužkovaný. Na rozdíl od ostatních druhů prasat má samice na břiše pouze dva struky. Hlava má klínovitý tvar se štíhlým rypákem, oči a boltce jsou malé. Na hlavě samců zaujmou dlouhé, tenké kly. Kly ze dolní čelisti směřují vzhůru, kly z horní čelisti prorůstají kůží na rypáku a zahýbají se do půlkruhu nebo do spirály. Měří až 30 cm, jsou však měkké a křehké, takže se nehodí k boji ani k rytí. Samci je používají pouze při vzájemném imponování. Jako obranou zbraň je babirusa může využívat pouze po omezenou dobu, než se začnou postupně stáčet dozadu. Domorodcům na Sulawesi kly připomínaly parohy, proto babirusa dostala své jméno. Slovo babirusa je složeno z indonéských slov "babi" (prase) a "rusa" (jelen), takže doslova znamená "prasojelen".

Chování a rozmnožování.

Babirusa je skrytě žijící živočich. Přes den se zpravidla ukrývá v podrostu, močálech nebo mangrovových bažinách. Nejaktivnější je ráno a večer, po setmění, kdy se vydává za potravou. Ráda se válí v bahně a dobře plave, koupe se často i v moři a je schopná přeplavat zátoky a úžiny o šířce několika km. Je také rychlým a vytrvalým běžcem. Babirusy jsou mlčenlivá zvířata, kromě funění a krátkého, tichého chrochtání se ozývají jen vzácně. Babirusy nejsou příliš společenské, samice s mláďaty žijí v malých rodinných tlupách čítajících 6-10 zvířat, dospělí samci jsou vždy samotáři. V období říje, které obvykle nastává dvakrát ročně, se samci připojují k samičím tlupám. Poté následuje páření. Březost samic trvá 137 - 160 dnů. Samice babirusy rodí pouze 1 nebo 2 mláďata, která jsou však po porodu samostatnější a více vyvinutá než u jiných druhů prasat. Stará se o ně velmi pečlivě a chrání je před nepřáteli až do dalšího vrhu. Mláďata jsou jednobarevně hnědá až rezavá a rodí se porostlá poměrně hustou srstí.

Potrava.

Babirusa je všežravec. Živí se například ovocem (oblíbené je mango a mombín), semeny, ořechy, houbami, ale také larvami brouků, které vybírá ze zetlelých kmenů palem. Na mořském břehu někdy žere kraby, leklé ryby nebo jiné mršiny. Na rozdíl od ostatních druhů prasat sbírá potravu výhradně na povrchu země, nikdy neryje. V zajetí se živí stejnou potravou jako prase domácí, především trávou, zeleninou, bramborami a obilným šrotem.

Babirusa v českých zoo.

Pro svůj atraktivní vzhled a nenáročnost jsou babirusy oblíbenými chovanci zoologických zahrad. Při vhodném ošetřování se dožívají 18-22 let a občas se v zajetí i rozmnožují. V Česku je chovají v ZOO Jihlava a do roku 2012 se chovaly i v ZOO Děčín.

Babirusa ("Babyrousa") je rod prasete, vyskytující se v Indonésii, především na ostrově Sulawesi a několika přilehlých ostrovech (např. Togian a Mangole). Žije v tropickém deštném lese a v bažinách. Bizarní vzhled jí dodává lysá, vrásčitá kůže, poměrně vysoké končetiny a zejména prodloužené, hákovitě či spirálovitě stočené kly samců.


Zeměpis.

Delta Nilu leží na území Egypta. Delta se rozkládá na rozlehlém území (22 000 až 24 000 km2): z Alexandrie na západě do Port Said na východě zaujímá zhruba 240 km pobřeží, ze severu na jih je přibližně 160 km dlouhá. Nilská delta začíná po proudu 20 km od Káhiry.  Nilská delta má trojúhelníkový tvar řeckého písmene delta formula_1 a dala jméno všem ostatním říčním deltám. Vnější okraje delty erodují a slanost některých pobřežních lagun se zvyšuje větším mísením s mořskou vodou. Přehrazení toku Nilu ve 20. století (zejména stavba Asuánské přehrady) omezilo každoroční záplavy a tak snížilo množství živin a pevných částí ve vodě Nilu; půda v deltě se tedy stává chudší a zvyšuje se potřeba hnojení.  Antické záznamy Plinia Staršího popisují sedm ramen Nilu v jeho deltě. Díky protizáplavovým opatřením, změnám reliéfu a také přehradám se Nil v současnosti dělí do dvou hlavních ramen: (Damietta na východě a Rosetta na západě. Obě jsou splavná pro vodní dopravu a mají každé délku přibližně 200 km.  Přes kanál Ibrahimia a rameno Jusuf část vody odtéká do jezera Birket Karún a na zavlažování oázy Fajúm. Přes kanál Ismailia je část vody odváděna k zavlažování oblasti Suezského kanálu. Přes kanál Mahmudia je část vody odváděna k zavlažování města Alexandrie a okolí. V severní části delty se nacházejí lagunová jezera Menzala, Burullus, Marjut.

Ekologie.

Delta Nilu má středomořské klima charakteristické malým množstvím srážek. Většina ze 100 až 200 mm srážek spadne v zimních měsících. Nejtepleji je v deltě v červenci a srpnu, kdy průměrné teploty dosahují 30 °C (maximum je kolem 48 °C), v zimě průměrná teplota klesá na 5 až 10 °C. Letní období je velmi suché.  Delta Nilu je významné hnízdiště a shromaždiště ptactva: jde o největší shromaždiště racka malého a rybáka bahenního. Mezi další místní ptáky patří například kulík mořský, lžičák pestrý, volavky, ibisi a kormoráni.  V mokřadech, stojatých a tekoucích vodách nilské delty žije množství obratlovců: ryby, žáby, želvy, varan nilský a promykovití. V deltě se však už nevyskytuje dříve běžný krokodýl nilský.  V oblasti delty žije velká část z více než 100 milionů obyvatel Egypta: mimo největší města delty je průměrná hustota obyvatelstva 1000 obyvatel/km2 a více. Největším městem v deltě je Alexandrie s 4,1 milionem obyvatel. Další velká města jsou Damietta, Port Said a Tanta.

Delta Nilu (arabsky دلتا النيل, "Deltā an-Nīl," egyptsky "Ta-Mehet)" je říční delta, která se rozkládá na území, kde se Nil vlévá do Středozemního moře. Jde o jednu z největších říčních delt na světě.


Výskyt v kultuře a umění.

Výraz se ve francouzském prostředí také používá jako poetické synonymum pro Paříž bezprostředně před první světovou válkou, protože tato epocha je považována za období relativní nevinnosti, klidu a míru – podobně jako doba brzkého svítání. V anglické kultuře zase označuje dobu mezi půl čtvrtou odpoledne a půl sedmou večer, kdy mívaly hospody ("puby") a bary v Británii zavřeno a z hlediska pijáků se nedalo nic „dělat“.  Existují i různé restaurace, divadla a hotely s názvem "L'Heure Bleue", rozmístěné po celém světě. K dispozici jsou rovněž stejnojmenné dámské parfémy od Guerlaina (1912). Norská rocková kapela Madrugada (španělské a portugalské pojmenování časných ranních hodin) nese také pojmenování po této době.

Písně.

Modrá hodina (anglicky "Blue hour") je také běžné téma v populární hudbě, toto téma se objevuje v různých písních:

Fotografie.

Ve fotografii se "modrá hodina" využívá pro pořizování snímků za dostupného světla v žánru noční fotografie. Ve srovnání s fotografováním za úplné tmy je osvětlení prostředí dostatečné, je tedy více vidět, kontrasty mezi světlými a tmavými místy jsou zmírněny a snímky mají zajímavou atmosféru. Využití najde v široké škále fotografických žánrů, především ve fotografii architektury. Skutečnost, že umělé osvětlení budov má přibližně stejný jas a barevný kontrast poskytuje vyrovnaný fotografický motiv. Využitím rozptýleného světla odraženého od oblohy se jako výsledek získají rovnoměrně osvětlené předměty s měkkými konturami, barvami a jemnými pastelovými tóny. Různé teploty barev (modrá obloha, oranžové světlo, modrobílé žárovky, tyrkysové zářivky) poskytují nezvykle barevné fotografie. Tento efekt se ještě více zesílí delší expoziční dobou. V portrétní fotografii poskytuje příjemné rozptýlené světlo v tomto čase rovnoměrně osvětlenou pokožku s měkkou kresbou a jemnými pastelovými tóny. Doba trvání modré hodiny závisí na zeměpisné šířce, ročním období, oblačnosti a dalších faktorech, v průměru je tato doba přibližně 30 minut. Ranní čas je o něco delší než večer.

Modrá hodina pochází z poetického francouzského výrazu "l'heure bleue", který se odkazuje na dobu svítání a soumraku každé ráno a večer, kdy není ani úplné denní světlo, ani úplná tma. Tato doba je zvláštní kvalitou svého světla, během ní má obloha modrou barvu a přibližně stejný jas jako umělé osvětlení budov a pouličního osvětlení. Nebeská modř má však jinou fyzikální podstatu než během dne a tudíž má i jiné spektrální složení.


Životopis.

Narodil se ve Voroněžské oblasti v centrálním Rusku, kde oba jeho rodiče pracovali jako doktoři. Po dokončení střední školy odešel studovat právo do Petrohradu. V roce 1904 opustil univerzitu, přidal se ke Straně socialistů-revolucionářů a zapojil se do revolučního dělnického hnutí. Angažoval se v kulturních a vzdělávacích aktivitách. Během nich potkal kněze Georgije Gapona a zapojil se do petičního hnutí. Během Krvavé neděle (1905) byl ve skupině, která byla potlačena vojáky ještě předtím, než se dostala k Zimnímu paláci. Během následujících stávek se ujal vedení a založil první Petrohradský sovět za účelem koordinování pomoci a získávání informací pro dělníky. Sovět byl sice potlačen v prosinci 1905 během Ruské revoluce, ale nakonec byl obnoven během Únorové revoluce roku 1917. Po jeho útěku z vězení roku 1907 odletěl do Francie, kde se díky vlivu dalších ruských anarchistů přidal k místnímu anarchistickému hnutí, jehož nejznámějším členem byl Apollon Karelin.  Sehrál roli v Ruské občanské válce, poté se stal členem anarchistické organizace Nabat a v roce 1919 se stal součástí Machnovy armády. V lednu 1920 byl zatčen bolševiky, ale v říjnu byl společně s dalšími anarchisty propuštěn díky dohodě mezi Sovětským svazem a Machnovou armádou. O měsíc později byl však znovu zatčen. Ve vězení Taganka držel s dalšími vězni hladovku. Kvůli intervenci Mezinárodních rudých odborů byl v létě 1921 vyhoštěn ze země.  Poté žil se svou rodinou v Berlíně, kde napsal 80stránkový pamflet nazvaný "Perzekuce anarchistů v sovětském Rusku". Přeložil do němčiny "Historii Machnovského hnutí" a psal pro ruský anarchistický magazín. Dva roky po tom, co dostal pozvánku od Sébastiena Faureho, aby mu pomohl s psaním "Encyclopédie Anarchiste", se přestěhoval do Paříže, kde psal pro encyklopedii a pro další publikace.  Velmi ho zasáhla smrt jeho ženy a během 2. světové války byl nucen se neustále přesunovat z jednoho úkrytu do druhého. Po válce se vrátil do Paříže, ale rozvinula se u něj neléčitelná tuberkulóza, na níž zemřel v září 1945. Zanechal po sobě knihu se svými zkušenostmi z revolucí a občanské války, "La Révolution inconnue (Neznámá revoluce)", která byla vydána po jeho smrti.

Syntetický anarchismus.

Volin byl plodný spisovatel a anarchistický intelektuál, který sehrál důležitou roli v organizování Nabatu. Konfederace anarchistických hnutí Nabat, byla anarchistická organizace, která se rozvinula na Ukrajině během let 1918 až 1920. Území, na kterém působilo se také nazývá jako Machnovščyna, ačkoli Nabat působil i v některých velkých městech na jihu Ukrajiny.  Organizace nebyla rozhodnutá, ke které z větví anarchismu se přiklonit. Volin proto chtěl vytvořit platformu, která propojuje tři hlavní větve anarchismu: anarchosyndikalismus, anarchokomunismus a anarchoindividualismus. Návrh přednesený Nabatu k prosazení syntetického anarchismu obsahoval větu: "Tyto tři prvky (syndikalismus, komunismus, individualismus) jsou tři aspekty jednouduchého procesu budování organizované dělnické třídy pro anarchokomunistickou společnost, ve které materiál slouží jen k naplnění lidské nezávislosti."  Anarchistické hnutí ve většině zemí bylo rozděleno na tři větve. Tím pádem by její sjednocení znamenalo zefektivnění celého anarchistického hnutí.

Vsevolod Michajlovič Eichenbaum (rusky: Все́волод Михйлович Эйхенбум, 11. srpna 1882 – 18. září 1945), později známý jako Volin, byl ruský anarchista, který se podílel na Ruské a Ukrajinské revoluci. Poté byl vykázán do exilu bolševickou vládou. Byl hlavním šiřitelem anarchistické formy známé jako syntetický anarchismus.


Biografie.

Rodina.

Alžběta Ludovika se narodila 13. listopadu roku 1801 jako třetí dítě z druhého manželství bavorského krále Maxmiliána I. Josefa z rodu Wittelsbachů s bádenskou princeznou Karolinou Frederikou. Jejím dvojčetem byla budoucí saská královna Amálie Augusta, dalšími sestrami Marie Anna, rovněž saská královna, či budoucí rakouská arcivévodkyně, matka císaře Františka Josefa I. Žofie Frederika Bavorská a princezna Ludovika Vilemína, matka rakouské císařovny Alžběty. Mezi jejími nevlastními sourozenci z prvního manželství Maxmiliána Josefa I. byli bavorský král Ludvík I. a císařovna Karolína Augusta, manželka rakouského císaře Františka I.

Manželství.

Dne 29. listopadu roku 1823 se v Berlíně Alžběta Ludovika provdala za prince Fridricha Viléma, následníka pruského trůnu, který však byl nemocen a neměl naději na potomstvo. Oba však sbližovaly společné zájmy a záliba v umění. Po rozpadu manželství nejmladšího bratra Fridricha Viléma, prince Albrechta, přijali za vlastní jeho nejmladší dceru Alexandrinu (1842-1906). V roce 1830 Alžběta Ludovika, původně katolického vyznání, přešla k protestantské víře.  Když se v roce 1840 stal její manžel pruským králem, nikdy (na rozdíl od své sestry Žofie) se nezapojovala do politiky, aktivní byla pouze v záležitostech udržování dobrých vztahů s rakouským dvorem, jehož součástí byly dvě její sestry a jedna sestřenice.  Byla svému muži dokonalou manželkou a v době jeho dlouhé nemoci oddanou ošetřovatelkou. Po smrti Fridricha Viléma v roce 1861 vedla klidný život v zámcích Sanssouci, Charlottenburg a Stolzenfels, které jí daroval její švagr císař Vilém I. Pruský, jenž si jí velmi vážil a považoval ji za svou dobrou přítelkyni. V té době se věnovala charitativní činnosti na památku svého manžela.  Zemřela v Drážďanech 14. prosince roku 1873, ve svých 72 letech, při návštěvě své sestry Amálie v Sasku. Pohřbena byla po boku svého manžela v "Friedenskirche" v Postupimi.

Alžběta Ludovika Bavorská (německy "Prinzessin" "Elisabeth Ludovika von Bayern", nebo také "Königin Elisabeth Ludovika von Preußen"; 13. listopadu 1801, Mnichov – 14. prosince 1873, Drážďany) byla rodem bavorská princezna a sňatkem s pruským králem Fridrichem Vilémem IV. pruská královna.


Mládí.

Hans Stuck se narodil 27. prosince 1900 ve Varšavě, právě když byli jeho rodiče Wilhelm Friedrich Stuck von Villiez a Marie Klementine Theodora Stuck von Villiez (roz. Freiin von Villiez) na obchodní cestě. V roce 1917, za první světové války, byl povolán do armády. Následujícího roku jeho bratr ve válce padl společně se svým velícím důstojníkem. Na pohřbu se potkal se starší sestrou bratrova nadřízeného velitele Ellen Hahndorffovou, se kterou se v roce 1922 oženil.  Po válce Stuck vlastnil farmu ve Wolfratshausenu v Horním Bavorsku. Za začátek jeho kariéry lze považovat ranní dodávky mléka na čtyřválci Dürkopp z jeho farmy do Mnichova, kdy mléko doručoval v „rekordních“ časech. Od toho nebylo daleko zúčastnit se závodů do vrchu.

Osobní život.

Se svojí první manželkou Ellen se koncem 20.let 20. století rozvedl. Jako jeden z důvodů se uvádí jeho zapojení do kočovného a nejistého života automobilového závodníka. V roce 1931 mu známý a jeho přítel, korunní princ Wilhelm, pomohl svými známostmi a společenským postavením k pořízení Mercedes-Benz SSKL, který byl vyroben jen pro několik málo vyvolených jezdců té doby. V témže roce, 1931 se seznámil s Paulou Wollfovou von Reznicek (roz. Paula Heimann"," 1895–1976), známou tenisovou hráčkou, novinářkou a spisovatelkou, se kterou byli v Berlíně 17. listopadu 1932 oddáni. V letech 1928–1939 vyhrála Paula téměř dvě desítky významných tenisových turnajů. Skutečnost, že pocházela ze židovské rodiny (dědeček), způsobila, že Stuck s tím původem měl potom potíže při vzestupu nacistů k moci. Jeho osobní vztah s Adolfem Hitlerem jej ochránil před vážnými problémy. S ním se potkal v roce 1925 na jednom z četných honů, kdy je seznámil Hitlerův osobní šofér Julius Schreck. V roce 1933 tato známost umožnila jeho účast společně s Ferdinandem Porschem a automobilkou Auto Union na Hitlerovu plánu pro zviditelnění technologické vyspělosti Německa v automobilových závodech. Původně byl vybrán pouze Mercedes-Benz, ale dotaci 250 000 říšských marek potom obdržely oba týmy.  V roce 1939 se setkal s Christou Thielmannovou, která se v té době velmi přátelila s nejmladším bratrem jeho ženy Pauly. Stuck a Paula se rozvedli v roce 1948 a v témže roce se Stuck oženil s Christou. Jejich syn Hans-Joachim Stuck, pozdější automobilový závodník F1, se narodil na Nový rok 1951. Jeho třetí manželka Christa zemřela v roce 2014 ve věku 93 let a přežila ho o 36 let.

Profesionální kariéra.

Svůj první závod vyhrál na 5. ročníku mezinárodního závodu do vrchu v Baden-Badenu v létě roku 1923 na soukromě upraveném Dürkoppu v kategorii cestovních vozů. Poté začal pravidelně jezdit závody do vrchu.

Austro-Daimler (1927–1930).

V roce 1927 dostal jako soukromník nabídku rakouského Austro-Daimleru startovat v závodech do vrchu na továrním automobilu. Hans Stuck prodal velkostatek a přestěhoval se do Vídně. Manželku se třemi dětmi přemístil do Garmisch-Partenkirchenu a záhy se dal rozvést. Cestoval na závody po celé Evropě, ale vyhrával především v Rakousku. Mistrem Rakouska v závodech do vrchu se stal 3× v letech 1928–1930. První vítězství v absolutním pořadí zaznamenal 28. srpna 1927 na sportovním Austro-Daimleru,DM 2.8 v závodě do vrchu Oberjoch (Hindelang, Allgäu) a pak na stejném voze ještě zvítězil 4. září 1927 na Salzbergu (Berchtesgaden), 25. září 1927 do vrchu Arlberg a 9. října 1927 na Zirlerbergu (Zirl). V roce 1927 startoval i na okruhové Velké ceně Německa, ale nedojel do cíle. Úspěchů dosahoval především v závodech do vrchu.  V roce 1928 zvítězil v únoru na Eibsee Bergstraße (Garmisch), v dubnu v Saarbrückenu (St. Ingbert-Ensheim), v květnu na Hainbergu (Göttingen), v červnu na Kriens-Eigental (Luzern), na Kesselbergu (Kochel u Mnichova) a na Bühler Höhe u Baden-Badenu, v červenci na Zugerbergu (Zug), v srpnu opět na Arlbergu, v září opět na Oberjoch (Hindelang, Allgäu), v říjnu ve Slezsku na Silesian Climb (Velká Sova u Vratislavi) a opět na Zirlerbergu (Zirl). Většinu závodů v roce 1928 absolvoval na závodním Austro-Daimleru 3,0 ADM-R.  V roce 1929 si odnesl „palmu vítězství“ na závodech do vrchu: La Turbie (Nice), Zbraslav-Jíloviště, Hainberg (Göttingen), Taubensuhl ve Falckém lese (Landau), Kesselberg (Kochel), Bernina (Sv. Mořic), Semmering, Ecce-Homo ve Šternberku, Svábhegy u Budapešti, Zirlerberg (Zirl) a Coppa Tullio Leonardi (Vermicino-Rocca di Papa).  Začátkem roku 1930 se zúčastnil i Rallye Automobile de Monte-Carlo s vozem Steyr a obsadil 23. místo. V roce 1930 bylo poprvé uspořádáno mistrovství Evropy v závodech do vrchu. Podle očekávání v tomto mistrovství zvítězil Hans Stuck v kategorii závodních vozů, když vyhrál 6 z 10 mistrovských závodů: Zbraslav-Jíloviště, Shelsley-Walsh Open, Tatry (Lysá Poľana-Morskie Oko/Zakopane, traťový rekord), Semmering, Svábhegy u Budapešti a Feleac (Kluž-Brašov). Mimo to vyhrál v dalších 6 „nemistrovských“ závodech do vrchu.  Se šestiválcovým Austro-Daimlerem ADR-R 3,0 se zúčastnil 3 okruhových závodů typu Grand Prix - v roce 1929 Velké ceny Říma (Gran Premio di Roma 1929), městského závodu v Mugellu (Circuito stradale del Mugello 1929) a v roce 1930 s Austro-Daimlerem ADR-R 3,6 Velké ceny v Monaku (Grand Prix de Monaco 1930). Ani jednou však nedojel do cíle.

Mercedes-Benz (1931–1933).

Po roce 1930 opustil stáj Austro-Daimler, která od závodění ustoupila, a podepsal smlouvu se značkou Mercedes-Benz (1931–1933), stájovým druhem se mu v té době stal Rudolf Caracciola. Stuck závodil především na sportovním typu Mercedes-Benz SSKL „SuperSport Kurz Leicht“ (7069 cm, R6, 300 HP/221 kW) a s tímto vozem dosáhl několika vítězství v závodech do vrchu a na okruzích. První velké vítězství na okruhu zaznamenal na Grand Prix (volný, nemistrovský závod) v zakarpatském Lvově 7. června 1931. Ve Velké ceně Německa na Nürburgringu skončil 6. a v Brně na Masarykově okruhu 2. za vítězným Chironem. V témže roce ovládl závod do vrchu Ratisbona u Kelheimu. V roce 1932 na okruzích skončil 4. na Avusu a na Nürburgringu (Eifelrennen). Zvítězil v absolutním pořadí v závodě mistrovství Evropy do vrchu na Stelviu u Merana (Alpský pohár) a stal se „alespoň“ – již podruhé - mistrem Evropy 1932 v závodech do vrchu v kategorii sportovních vozů, když vyhrál všech 5 podniků započítávaných do tohoto seriálu: Kesselberg (Kochel), Gaisberg (Salzburg), Klausen (Altdorf), Stelvio (Meran) a Mont Ventoux (Avignon). V letech 1932–1933 závodil Stuck hojně v Jižní Americe (Argentina, Brazílie, Chile). Léta s Mercedesem však nelze označit za příliš úspěšná.

Auto Union (1934–1939).

Poslední léta před II. světovou válkou závodil na vozech Auto Union (1934–1939). Se svými zkušenostmi ze závodů do horských průsmyků v Alpách byl cenným zkušebním jezdcem pro designera Ferdinanda Porscheho a konstruktéra Roberta Eberan-Eberhorsta, kteří „stříbrné šípy“ Auto Union zkonstruovali. Vzadu umístěný vidlicový šestnáctiválec Auto Unionů poskytoval vynikající trakci ve srovnání s konvenčními, vpředu umístěnými motory, takže jeho výkon (i přes 500 HP) mohl být přeměněn na rychlost i na horských silnicích. V závodech na okruhu bylo nové auto velmi obtížně zvládnutelné. Zde se naopak osvědčil při vývoji jízdních vlastností Bernd Rosemeyer.  Stuckova kariéra v Auto Union byla úspěšná. S novým vozem Hans Stuck 6. března 1934 vytvořil během testování na berlínském okruhu Avus tři světové, rychlostní rekordy (na 100 mil, na 200 km a v „hodinovce“). V průběhu sezóny zvítězil ve 3 závodech typu Grand Prix, v Německu, Švýcarsku (Bremgarten, 26. srpna) a v Československu (Masarykův okruh, 30. září), druhý skončil v Grand Prix Itálie (Monza, 9. září) a při závodě Eifelrennen (Nürburgring, 3. června). Vítězství ve Velké ceně Německa na Nürburgringu 15. července 1934 s vozem Auto Union Type A, kdy za ním skončili Fagioli, Chiron a Nuvorali, je označováno za jeho největší úspěch jeho kariéry na tratích Grand Prix. Byl by se stal šampiónem Grand Prix 1934, ale tento rok nebylo mistrovství uspořádáno. Na stejném voze vyhrál závody do vrchu Felsberg (Saarlouis), Kesselberg (Kochel), Schauinsland (Freiburg) a ve slavném závodě Mont Ventoux (Avignon). Stuck zakončil sezónu návratem na berlínský Avus a nastavil pět nových světových rekordů (1 km, 1 míle, 50 km a s pevným startem na 50 km a 100 km).  V roce 1935 dosáhl posledního velkého vítězství v mistrovském závodu typu Grand Prix, když vyhrál Velkou cenu Itálie na Monze (ME), 2. skončil na Velké ceně Německa (ME) a 4. na Avusu. V mistrovství Evropy na okruzích Grand Prix skončil jako pátý. Získal také svou obvyklou sbírku vítězství na kopcích: Kesselberg (Kochel), Schauinsland (Freiburg) a Feldberg (Taunus). Vše na Auto Union Type B (5.0 V16). V letech 1934–1935 se stal mistrem Německa v závodech do vrchu.  V roce 1936 Stuck ustanovil na novém úseku dálnice mezi Frankfurtem a Heidelbergem nový rychlostní světový rekord 286,496 km/h s letmým startem. V závodech Grand Prix s Auto Union Type C (6.0 V16) byl na druhém místě v Tripolisu (nemistrovský závod) a na Velké ceně Německa (ME), 3. v Monte Carlu (ME) a ve Švýcarsku (ME). To mu stačilo na celkově 2. místo v mistrovství Evropy jezdců Grand Prix, když seriál vyhrál jeho kolega z týmu Auto Union Bernd Rosemeyer. V kopcích Stuck ztratil řadu závodů z důvodu neúčasti po zranění utrpěných při nehodách. Zvítězil jen v závodu do vrchu La Turbie u Monte Carla.  V roce 1937 se už jeho závodní kariéra zvolna počala uzavírat. Byl na okruzích 2× druhý, v Rio de Janeiro a v belgické Grand Prix na okruhu ve Spa-Francorchamps a 3× čtvrtý (Tripolis, Monte Carlo a Švýcarsko). V mistrovství Evropy na okruzích Grand Prix obsadil 5. místo. Na kopcích vyhrál Schauinsland (Freiburg) a La Turbie nedaleko Monte Carla (Nice).  Pro rok 1938 už nebyl továrním jezdcem Auto Unionu. Údaje o jeho odchodu se různí. Podle jedněch byl Stuck vyhozen na konci roku 1937, podle jiných odešel sám. Po sérii zranění ostatních řidičů týmu (navíc se v lednu 1938 zabil Bernd Rosemeyer), stejně jako na tlak německé vlády, byl znovu Auto Unionem najat a odvděčil se tím, že s Auto Union Type D (3.0 V12) vyhrál závody do vrchu La Turbie (Nice), Grossglockner (Salzburg), Maloja Pass - National (Svatý Mořic), Feleac (Kluž-Brašov) a Poiana Brașov (Brašov), což byl jeho poslední velký předválečný úspěch. Mimo to byl v letech 1937–1938 mistrem Německa v závodech do vrchu. Na okruzích byl 3. v Německu a 4. ve Švýcarsku, což mu v seriálu mistrovství Evropy Grand Prix stačilo opět na 5. místo.  V roce 1939 zvítězil jen v závodě do vrchu La Turbie u Nice a na okruhu vyhrál „nemistrovskou“ Grand Prix v Bukurešti. V roce 1940 začal závodit na motorových člunech. Pokoušel se ustavit nový světový rekord v kategorii člunů do hmotnosti 800 kg. Používal závodní člun Tempo s motorem Auto Union o výkonu 550 HP.

Po II. světové válce.

Po II. světové válce měli Němci zakázáno zúčastňovat se (nejenom) automobilových závodů až do roku 1950. Hans Stuck přijal rakouské občanství a hned se zapojil do poválečných závodů. Ve spojení s Alexem von Falkenhausenem založil tým pro závody formule 2, i když s malým úspěchem. Byly to vozy Cisitalia a AFM, které zkonstruoval Alex von Falkenhauser na základě BMW 328 podle regulí německé formule 2.  V roce 1951 opět jako Němec vyhrál závod do vrchu St. Bernhard ve Švýcarsku se čtyř a půl litrovým Ferrari a zúčastnil se bez úspěchu závodu mistrovství světa F1 Velké ceny Itálie na BRM P15 1.5 V16s. V roce 1952 Velké ceny Švýcarska (AFM Küchen 2.0 V8) a Velké ceny Itálie (Ferrari 166 2.0 V12). V roce 1953 jezdil s Porsche Spyder a na voze AFM-Bristol BS1 2.0 L6, avšak také bez výraznějšího úspěchu, pokud nepočítáme 14. místo s Bristolem na Velké ceně Itálie. Je to však jediné klasifikované umístění z 5 závodů mistrovství světa F1, kterých se v letech 1951–1953 zúčastnil.  Od roku 1957 spojení s BMW bylo plodnější, i když jeho první závody na BMW 507 dobré nebyly. Přechodem na jejich malý BMW 700 RS udělal dobře a ve věku 60 let se naposledy stal německým šampionem v závodech do vrchu. Teprve potom se rozhodl odejít do závodnického důchodu a uzavřel tak svou profesionální kariéru řidiče. Za 38 let závodění (až do roku 1963) Hans Stuck von Villiez zaznamenal 427 vítězství v 700 závodech, jichž se zúčastnil. Po ukončení kariéry závodníka ještě dělal instruktora na Nürburgringu a mj. byl jeho žákem i syn Hans-Joachim Stuck.  Stuck publikoval svou autobiografii pod názvem Zweimal Hans Stuck v roce 1972 (Motorbuch-Verlag, Stuttgart 1972, ). Král vrchů zemřel 9. února 1978 ve věku 77 let v bavorském Grainau, nedaleko Garmisch-Partenkirchenu.

Hans Stuck (* 27. prosince 1900 ve Varšavě; † 9. února 1978 v Grainau/Garmich-Parkenkirchen), někdy též nazývaný jako Hans Stuck von Villiez, plným jménem Hans Erich Karl Guiseppe Stuck von Villiez, byl německý automobilový závodník (i když jeho rodiče byli Švýcaři a po jistý čas měl i rakouské občanství). Jeho syn Hans-Joachim Stuck (nar. 1. ledna 1951) a jeho vnuci Johannes a Ferdinand Stuckovi se také stali závodními jezdci.


Historie.

První zmínka o Brjansku (nazývaném tehdy Дебрянск) je z roku 1146, ale jako osada existoval snad již od konce 10. století - první zmínky o osídlení pochází z roku 985. Brjansk se stal součástí Černigovského knížectví, a to až do jeho porážky tataromongolskými nájezdníky v roce 1239. V roce 1249 vzniklo Brjanské knížectví v čele s prvním historicky doloženým brjanským knížetem Romanem Michajlovičem. Romanův syn Oleg, který knížectví převzal po svém otci ale vstoupil do mnišského stavu a Brjanské knížectví se stalo součástí knížectví Smolenského. Od roku 1356 až do konce 15. století byl Brjansk součástí Litvy. Poté se již natrvalo stal součástí Ruska, s výjimkou období mezi 6. říjnem 1941 a 17. zářím 1943, kdy ho během 2. světové války obsadili nacističtí vojáci. Ve městě samém i v jeho okolí mělo významnou roli partyzánské hnutí, Brjansk sám bývá nazýván městem partyzánské slávy. Původní název města Дебрянск je odvozen od дебри - hlubokých neprostupných lesů, obklopujících město.  Administrativně se město skládá ze čtyř městských částí (районов) - Sovětského, Běžického, Fokinského a Volodarského. Architektura města je dána jeho rozložením na březích Desny a přilehlých návrších, jednotlivé městské částí proto budí spíše dojem souměstí, než komplexní městské zástavby. Dvě největší strže byly přemostěny umělými písečnými rvy (дамбами), spojujícími nejvýznamnější náměstí Sovětského rajónu (площадь Партизан, площадь Ленина, Октябрская площадь).

Průmysl.

Město bylo vždy významným centrem dopravního a těžkého strojírenství - vyráběly se zde lokomotivy, vagóny, traktory i nákladní automobily. Mnohé z místních strojírenských závodů jsou i významnými zbrojovkami. Ve městě se vyrábí i chladicí technika (včetně chladicích železničních vozů a „chladírenských sekcí“ - pojízdných odpalovacích stanovišť raket), stavební a silniční stroje a technologie pro sušení obilí. Chemický průmysl je zastoupen fosforitovým závodem, lehký průmysl výrobou látek, obuvi a nábytku.

Doprava.

Město je významným dopravním uzlem, ležícím na křížení magistrál, spojujících Moskvu s Evropou a Ukrajinou a Sankt-Petěrburg s jižními oblastmi Ruska. Brjansk je největším železničním uzlem centrálního regionu Ruské federace (s výjimkou Moskvy, která se do centrálního regionu nezahrnuje). Uzel je rozdělen do dvou nádraží - Brjansk-1 Orlovskiy je určeno pro dopravu cestujících, Brjansk-2 Lgovskiy se specializuje na nákladní přepravu a překládku. V Brjansku se kříží šest železničních tratí.  Brjansk leží na křižovatce silnic M3 (Moskva-Kyjev), M13 (Brjansk-Kobrin, s dalším napojením na dálnici M1 Moskva-Minsk-Brest) a A141 (Orel-Roslavl). Brjanská silniční síť je tvořena celkem 336 silnicemi a ulicemi o celkové délce přes 800 km.  V Brjansku bylo v roce 1994 vybudováno nové letiště se statusem mezinárodního 3/B dle IATA, staré letiště ve městě je nyní rozvojovou plochou. Letiště je vybaveno pro osluhu letadel Аn-12, Аn-24, Jak-40, Тu-134, Тu-154, Boeing 737 a menších. Helioport může obsluhovat všechny typy vrtulníků. Délka VPD 170/350 je 2400 m, šířka 42 metrů. Letiště leží v koridoru R-22.  Městská hromadná doprava je tvořena autobusy (33 linek o celkové délce 430 km, cca 200 autobusů) a trolejbusy (17 linek o celkové délce 385 km, 130 trolejbusů). Nezvyklá délka linek je dána topografií města a jeho rozdělením na tři relativně vzdálené městské celky. Kromě městskou správou provozované veřejné dopravy má Brjansk hustou síť „maršrutek“ - podnikatelsky provozovaných velkokapacitních taxi (mikrobusů miniautobusů) s pevně stanovenou trasou jízdy. Počet těchto linek kolísá mezi 50 a 60.

Sociální sféra.

Školství.

Dle údajů městské administrativy za rok 2005  Brjansk má v současné době 4 vysoké školy a 14 filiálek vysokých škol: z filiálek jsou nejvýznamnější  Studijní kapacita vysokých škol přesahuje 50000 míst ve 200 studijních oborech. V systému středního školství má Brjansk 16 specializovaných učilišť (12 566 studentů) a 14 středních škol a lycejí (7511 studentů). Municipální vzdělávací systém se skládá z celkem 188 vzdělávacích zařízení, tvořených 76 obecnými školami (včetně jednoho lycea a 4 gymnázií), 98 předškolních zařízení a dvou učňovských škol.

Brjansk (rusky Брянск) je město na západě evropské části Ruské federace na řece Desna, 379 km jihozápadně od Moskvy. Je správním střediskem Brjanské oblasti. Žije zde obyvatel.


Pozorování.

Orlí mlhovinu je možné díky její velké jasnosti snadno nalézt přibližně 3° západně od hvězdy γ Scuti a přesto, že není běžně viditelná pouhým okem, triedr 10x50 je více než dostačující k zahlédnutí protáhlé světlé skvrny, která obklopuje drobnou hvězdokupu, ve které lze jen stěží rozeznat jednotlivé hvězdy. V dalekohledech o průměru 120 až 150 mm je již hvězdokupa jasnější než mlhovina, která vypadá méně výrazná. Zato hvězdokupu je již možné rozložit na asi 40 hvězd. Další podrobnosti jsou rozeznatelné až v dalekohledech o průměru 200 mm a větších, ve kterých hvězdokupa vypadá jasná a rozsáhlá s několika desítkami jasných hvězd rozptýlených v celé oblasti mlhoviny.  Orlí mlhovina má nízkou jižní deklinaci (14° jižně) a je snadno pozorovatelná z většiny obydlených oblastí Země. V severní Evropě a Kanadě, tedy blízko severního polárního kruhu, je ale její pozorování velmi obtížné a například ve střední Evropě zůstává poměrně nízko nad obzorem. V severních zeměpisných šířkách oblasti Středomoří už vychází poměrně vysoko nad obzor a je tedy možné ji zde snadno pozorovat, na jižní polokouli je mlhovina dobře viditelná vysoko na obloze během jižních zimních nocí a v jižní části tropického pásu (přesněji na 14° jižní z. š.) je možno ji vidět dokonale v zenitu. V oblasti mírného pásu severní polokoule je nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze od června do října.

Historie pozorování.

Za objevitele tohoto objektu je označován Jean-Philippe Loys de Chéseaux, který kolem roku 1745 svým dalekohledem pravděpodobně pozoroval pouze ústřední hvězdokupu. Ve svém popisu uvedl jenom hvězdokupu, která leží mezi souhvězdími Hada, Střelce a Antinoa. Souhvězdí Antinoa ovšem bylo na začátku 20. století zrušeno Mezinárodní astronomickou unií a jeho hvězdy dnes tvoří jižní část souhvězdí Orla.  Charles Messier hvězdokupu pozoroval o několik let později 3. června 1764 a popsal ji jako mlhavý objekt, který je možné ve středové oblasti rozložit na jednotlivé hvězdy, ale vnější oblasti zůstávají mlhavé. Jako první tak popsal mlhovinu, která středovou hvězdokupu obklopuje, tedy Orlí mlhovinu. William Herschel kupodivu nezanechal podrobný popis této mlhoviny, ale jeho syn John ji popsal jako mračno s hvězdokupou tvořenou stovkou hvězd.  Admirál William Henry Smyth tuto oblast také pozoroval, popsal ji jako krásný objekt a uvedl také, že mnoho členů hvězdokupy tvoří dvojhvězdy a že je k jejímu lepšímu pozorování zapotřebí středně velký dalekohled. Francouzský astronom Camille Flammarion hvězdokupu pozoroval i malým dalekohledem a podařilo se mu rozeznat i mlhovinu.  V srpnu roku 1875 se Isaacu Robertsovi podařilo pořídit pomocí dalekohledu o průměru 50 cm první astrofotografii tohoto objektu. Na ní je dobře patrná mlhovina, která obklopuje hvězdokupu zvláště na její jihovýchodní straně.

Precesní pohyb souřadnic.

Ve 21. století se Orlí mlhovina nachází na jižní nebeské polokouli. Je ovšem potřeba dodat, že kvůli jevu známému jako precese zemské osy se souřadnice hvězd a souhvězdí postupem času výrazně mění v závislosti na jejich vzdálenosti od severního a jižního pólu ekliptiky.  Rektascenze Orlí mlhoviny je 18h 19m (při ekvinokciu J2000,0), takže je velmi blízko rektascenzi 18h, což je souřadnice, na které většina vesmírných objektů dosahuje během precesního cyklu (platónský rok) své nejnižší deklinace (průsečík ekliptiky a rektascenze 18h také odpovídá zimnímu slunovratu). Deklinace Orlí mlhoviny je zhruba 14° jižním směrem.

Vlastnosti.

Hlavní příčinou ionizace plynu mlhoviny, a tedy i jejího záření, jsou velké hmotné hvězdy otevřené hvězdokupy NGC 6611, která se nachází uvnitř mlhoviny. Tyto hvězdy také svým větrem tvarují okolní mračna a při setkání větru s velmi hustými oblastmi mlhoviny tak vznikají dlouhé útvary, jako například Sloní choboty nebo slavné Sloupy stvoření, díky kterým celá mlhovina dostala název "Orlí" a které se proslavily hlavně díky snímkům z Hubbleova vesmírného dalekohledu. Přestože tyto objekty nejsou tak husté, jak se původně předpokládalo, vystupují z nich objekty označované EGGs (zkratka z anglického "Evaporating Gaseous Globules", tedy vypařující se plynné kuličky), z nichž některé obsahují mladé hvězdné objekty, které jsou znamením stále probíhající tvorby hvězd.  Hvězdy ústřední hvězdokupy jsou rozptýlené v oblasti o zdánlivém průměru přibližně 14', přitom v oblasti vzdálené do 4' od geometrického středu hvězdokupy jsou hvězdy výrazně nahuštěné. Mnoho z těchto hvězd se nachází před hlavní posloupností, zatímco nejjasnější hvězdy jsou modří veleobři. Hmotnost členů hvězdokupy je v rozsahu od 2 do 85 formula_1 a odhadované stáří hvězdokupy je 2 ±1 milion let.

Rentgenové pozorování.

Díky měření rentgenové observatoře Chandra byla oblast mlhoviny důkladně prozkoumána v pásmu rentgenového a infračerveného záření. Část výzkumu se zaměřila na ověření domněnky, zda se opravdu uvnitř mlhoviny nachází snížené množství mladých hvězd s cirkumstelárním diskem, což by mohlo být způsobeno silným ničivým působením hvězdného větru veleobrů ve hvězdokupě. Část těchto objektů je ovšem vyřazena kvůli omezením samotné metody. Velká část rentgenových zdrojů je ukrytá uvnitř Sloupů stvoření a shodují se s mladými hvězdnými objekty středně zčervenalými kvůli temným mračnům, takže vyzařují převážně infračervené záření. Uvnitř mračen byly nalezeny pouze dva silné rentgenové zdroje, které se shodují s protohvězdami v blízkosti Sloupů.  Z jedenácti rozpínajících se kuliček, které je možné pozorovat infračerveně, jich má sedm menší než hvězdnou hmotnost. Zbývající čtyři vysílají tak slabé rentgenové záření, že nedosahují ani hodnot vyzařovaných běžně mladými hvězdami typu T Tauri. Proto je možné, že se v těchto kuličkách netvoří žádné hvězdy, nebo jde o velmi mladé objekty, které ještě nezačaly vyzařovat rentgenové záření.

Měření vzdálenosti.

Odhad vzdálenosti ústřední hvězdokupy, a tedy i samotné mlhoviny, je ztížen tím, že extinkce (mezihvězdné zčervenání) ve směru hvězdokupy zeslabuje světlo hvězd jiným způsobem, než je v Galaxii běžné: nejen že ovlivňuje viditelnou oblast záření, nýbrž i na úrovni mezihvězdného prostředí se zdá být velmi vysoká, což může naznačovat, že se ve směru pohledu na hvězdokupu nachází prach s většími zrny, než je obvyklé a že může obsahovat větší podíl křemičitanů a grafitu, než kolik je u mezihvězdného prachu obvyklé. Hodnota extinkce je v rozsahu 3,5 až 4,8 s předpokládanou střední hodnotou 3,75.  Z výše zmíněných důvodů se jednotlivé odhady vzdálenosti navzájem liší. V 60. letech 20. století se vzdálenost mlhoviny odhadovala v rozsahu 2 200 pc (7 200 světelných let) a 3 200 pc (10 400 světelných let). Postupem času se tato hodnota výrazně snižovala a na počátku 21. století nejpřesnější odhady uváděly vzdálenost mlhoviny mezi 1 750 pc (5 700 světelných let) a 1 800 pc (5 900 světelných let). Zatímco první měření této vzdálenosti probíhala pomocí výzkumu kinematiky, později se začaly používat fotometrické metody a s nástupem stále přesnějších měřicích přístrojů také měření spektroskopické paralaxy.

Významné objekty v mlhovině.

Dříve, než začal být chápán vztah mezi mlhovinou a v ní vzniklými hvězdami, se výzkum zaměřoval na určení fyzické stavby mlhoviny, aby mohlo být pochopeno působení sil v mlhovině a její obecné fyzické vlastnosti. Mlhovina tak byla zmapována v oblasti rádiových vln a bylo získáno její emisní čárové spektrum a spektrum absorpce OH a neutrálního vodíku.

Sloupy stvoření.

Sloupy stvoření jsou tři útvary z hustého plynu a prachu, které leží na jihovýchodním okraji mlhoviny. Vznikly působením hvězdných větrů obřích hvězd v ústřední hvězdokupě. Jednotlivé sloupy se označují vzestupným číslováním římskými číslicemi, ve směru od severovýchodu na jihozápad je tedy jejich označení Sloup I, Sloup II a Sloup III. Členitost mlhoviny a rozmístění ionizovaných oblastí byly s příchodem vesmírných dalekohledů podrobně prozkoumány: ionizující záření vycházející z hvězdokupy stlačuje plyn molekulárního mračna a zvyšuje tím jeho povrchový tlak, zatímco proud vypařované ionizované hmoty působí proti hvězdnému větru z opačné strany. Tento jev je tedy zodpovědný za sloupový tvar oblaků. Vítr nejdříve odežene hmotu s menší hustotou, zatímco nejhustější jádro, které je později rázovou vlnou stlačeno, zůstává a odolává působení síly. Snímky pořízené v blízkém infračerveném pásmu přesto ukazují, že první dva sloupy mají poměrně nízkou hustotu, protože se před rozkládajícím působením větrů skrývají za hustšími jádry. Je také možné, že tyto útvary vyztužuje magnetické pole. Jihovýchodně od Sloupů, blízko známého Herbigova–Harova objektu HH 216, leží další útvar molekulární mlhoviny, který se označuje jako Sloup IV.  Složené snímky z rentgenové observatoře Chandra a Hubbleova vesmírného dalekohledu ukázaly, že v mlhovině pozorované zdroje rentgenového záření, které pochází z mladých hvězd, leží vně oblasti Sloupů. To naznačuje, že tvorba hvězd mohla vyvrcholit přibližně před milionem let a že se vzniklé hvězdy ještě nestihly ohřát natolik, aby mohly vyzařovat rentgenové záření. Na začátku roku 2007 vědci používající Spitzerův vesmírný dalekohled zjistili, že Sloupy pravděpodobně zničil výbuch supernovy před asi 6 tisíci lety, ale že světlo, které ukáže nový tvar mlhoviny, přiletí k Zemi až za zhruba tisíc let. Usoudili tak z infračerveného snímku mlhoviny, na kterém je vidět rozpínající se mračno horkého prachu, který by mohl pocházet právě z vybuchlé supernovy. Celková hmotnost hustých oblastí Sloupů se odhaduje na 200 formula_1. Objekty nazývané EGGs (Evaporating Gaseous Globules), tedy nejhustější místa ve Sloupech, podle některých výzkumů mohou obsahovat právě vznikající mladé hvězdné objekty, takže jsou to místa, kde právě vznikají hvězdy. Jádra těchto objektů totiž mohou mít hustotu a teplotu podobnou jiným oblastem, ve kterých vznikají protohvězdy. Tyto příznaky probíhající tvorby hvězd ovšem nevypovídají o příčině, která ji spustila, takže není jisté, zda ionizační čelo hvězdných větrů blízkých obřích hvězd má významný vliv na jejich tvorbu či nikoli. V blízkosti Sloupů se nachází 8 zdrojů blízkého infračerveného záření, z nichž čtyři jsou velmi jasné a jejich záření vypovídá o hmotě, která je obklopuje, což je další znamení přítomnosti novorozených hvězd. Z více než 70 známých rozpínajících se plynných kuliček (EGGs) se pouze asi 15% zdá být spojených s mladými málo hmotnými hvězdami, 7 jich obsahuje objekty s menší než hvězdnou hmotností a 4 obsahují objekty o hmotnosti mezi 0,35 a 1 formula_1.

Sloup V.

Severovýchodně od Sloupů stvoření se nachází další velmi protažený sloup hmoty, který je znám pod označením Sloup V a někdy i pod přezdívkou "špička věže" (anglicky "The Spire"). Na konci tohoto útvaru byl objeven rychle se pohybující chomáč ionizované hmoty, který by mohl být Herbigovým–Harovým objektem. V této oblasti bylo nalezeno také několik vodních maserů, dále pak zdroj označovaný jako G017.0335+00.7479, který leží 5 obloukových minut jižně od jednoho z těchto maserů a jeden pravděpodobně velmi jasný mladý hvězdný objekt označený J181925.4−134535. V roce 2007 byly s pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu nalezeny infračervené protějšky těchto vodních maserů.

Hvězdotvorné jevy.

Jedním z nejvýraznějších znaků probíhající tvorby hvězd v mlhovinách je přítomnost Herbigových–Harových objektů, což jsou malé jasné oblaky v podobě výtrysku poháněného nově zrozenou hvězdou, která se nachází uvnitř takového oblaku. Nejznámějším objektem tohoto druhu v Orlí mlhovině je "HH 216". Nachází se blízko Sloupu IV a původně byl označen jako M16-HH1. V roce 2004 byla pomocí výzkumu viditelných emisních čar, oxidu uhelnatého a pohybu plynů objevena rázová vlna, která jde opačným směrem než HH-216 a má modrý posuv o hodnotě -150 km/s, což je přesně opačná hodnota proti HH-216, který má rudý posuv o stejné hodnotě. Mezi těmito objekty se rozprostírá shluk malých oblaků viditelných v optické a infračervené oblasti, jeden oblak viditelný v blízkém infračerveném záření, který leží přesně uprostřed mezi těmito dvěma objekty a jeden vodní maser. Ve středové oblasti byl nalezen také slabý zdroj rentgenového záření, který je pravděpodobně způsoben ohříváním hmoty, která je stlačena mezi viditelný výtrysk a hmotu obklopující hvězdu.  Jak bylo výše zmíněno, vrcholky Sloupu I a II uvnitř ukrývají mladé hvězdné objekty, které byly objeveny pomocí infračerveného průzkumu. Mezi nejjasnější z těchto objektů patří "YSO M16 ES−1", velmi zčervenalý a velmi svítivý zdroj, který je ukryt ve Sloupu I. Podle některých výzkumů by se uvnitř měla nacházet hvězda před hlavní posloupností, malá skupinka takových hvězd nebo několik hvězd s malou svítivostí. Ze severního a jižního okraje oblaku vychází silné polarizované záření, které je způsobeno výtryskem pocházejícím z ústředního objektu, zatímco mezi těmito dvěma laloky, ze kterých vychází záření, je míra polarizace velmi nízká. Z toho se dá usuzovat, že ústřední objekt může být obklopen diskovým útvarem.  Na vrcholu Sloupu II se nachází "YSO M16 ES−2", občas v odborných dílech označovaný "YSO2", který je méně jasný a méně záhadný než předchozí objekt. Jeho hmotnost je v rozmezí 2 až 5 formula_1. Infračervený výzkum ukázal, že se může jednat o vyvinutější objekt než ES-1, který nevysílá maserové záření, přesněji řečeno maser ve Sloupu II není spojen s tímto objektem. Vnitřní stavba těchto objektů může být podobná, s plochým diskem, který obepíná středový útvar. Jejich rentgenové záření je velmi slabé.  Uvnitř Sloupu V byly nalezeny dva útvary spojené s mladými hvězdami. Prvním je P5A, který leží na vrcholu sloupu a Spitzerovu dalekohledu se jej podařilo částečně rozlišit. Je tvořen dvěma složkami, které vysílají infračervené záření a shodují se se dvěma ze tří maserových zdrojů pozorovaných v této oblasti. P5B se naopak nachází na úpatí tohoto sloupu. Západně od Sloupů stvoření leží nejjasnější zdroj infračerveného záření z celé mlhoviny: označuje se IRAS 18152−1346, také vysílá maserové záření, může mít hmotnost kolem 8 formula_1 a svítivost kolem hodnoty asi 1 000 formula_6.

Hvězdy.

HII oblasti ze své podstaty vždy obklopují mladé otevřené hvězdokupy a hvězdné asociace. Vzhledem k tomu, že v jejich nitru vznikají nové hvězdy, nejmladší hvězdy se před rozptýlením do okolního prostoru společně nachází blízko místa svého vzniku. Ústřední otevřená hvězdokupa, která vévodí Orlí mlhovině, je známá jako NGC 6611.

NGC 6611.

Otevřená hvězdokupa NGC 6611 je umístěna uprostřed mlhoviny a tvoří ji zvlášť jasné hvězdy. Obsahuje několik desítek velmi horkých hvězd hlavní posloupnosti spektrální třídy O a B (modrých veleobrů) s odhadovaným stářím sotva 1,8 milionů let (největší z těchto veleobrů je hvězda HD 168076) a značný počet hvězd s menší hmotností, které ale přesto patří mezi obry a součet jejich záření se vyrovná výkonu jediné nejjasnější hvězdy HD 168076. HD 168076 je hlavním zdrojem záření ionizujícího plyn mlhoviny a zároveň i nejhmotnějším členem hvězdokupy a je to veleobr třídy O3-O5V s hmotností 75 až 80 formula_1 a svítivostí 720 000 krát větší než je zářivost Slunce. Členů hmotnějších než 2 formula_1 je ve hvězdokupě přibližně 380. Mnohé z těchto hmotných hvězd tvoří dvojhvězdy a radiální rychlost celé hvězdokupy souhlasí s rychlostí ionizovaného plynu mlhoviny. Pozorované vlastnosti dvojhvězd se zdají být v souladu spíše s akrečním modelem tvorby hvězd než s modelem jejich pozdějšího spojení.  Poloměr jádra hvězdokupy je přibližně 0,7±0,1 pc a gravitační dosah hvězdokupy má poloměr 6,5±0,5 pc. Celkový sklon hmotnostní funkce hvězd (funkce poměrného zastoupení hvězd podle jejich hmotnosti) je -1,45 a jeho rozdílná hodnota pro jádro a okrajové části může být způsobena hmotovým rozdělením hvězdokupy. Při započtení pouze členů s hmotností od 5 formula_1 je spodní hranice jejich celkové hmotnosti (1,6±0,3)×10 formula_1. Pokud se uváží, že hvězdy s hmotností v rozsahu od 6 do 12 formula_1představují 5,5 % celkové hmotnosti hvězdokupy v rozsahu 0,1 až 100 formula_1, může se celková hmotnost hvězdokupy odhadnout na přibližně 25×10 formula_1 s průměrnou hustotou 28,5 formula_1 na krychlový parsec. Průměrné stáří členů hvězdokupy je 2 až 3 miliony let, ale jejich opravdové stáří se pohybuje ve větším rozsahu od 1 do 6 milionů let. Podle jiných zdrojů může být stáří menší, kolem 1 milionu let nebo i méně.

Hvězdy se zářením Hα a málo hmotné hvězdy.

Výzkum hvězd může v HII oblastech spočívat i v jejich hledání pomocí záření Hα, které vydávají hvězdy typu T Tauri nebo hvězdy typu Herbig Ae/Be (hvězdy před hlavní posloupností spektrálního typu A nebo B). Podle vědců je silné záření tohoto druhu hvězd způsobeno vzájemným působením těchto hvězd a disku, který je obklopuje, zatímco slabé záření vodíku vzniká v chromosféře mladých hvězd, které ještě nejsou diskem obklopeny.  Ve zvláště jasných HII oblastech, jako je Orlí mlhovina nebo mlhovina Carina, může být rozpoznání záření pocházejícího z těchto typů hvězd obtížné kvůli silnému záření v pásmu vodíku, které vydává samotný plyn v mlhovině. Z toho důvodu byl ve hvězdokupě NGC 6611 nalezen pouze zanedbatelný počet hvězd typu Herbig Ae/Be, pouhých 6, z nichž čtyři byly potvrzeny. Při započtení dalších oblastí mlhoviny, včetně Sloupů stvoření, naroste počet těchto zdrojů na 82, z nichž jsou většina nepotvrzené hvězdy typu Herbig Ae/Be rozprostřené v celé pozorované oblasti mlhoviny bez jakéhokoliv náznaku zhuštění.  Pomocí Hubbleova vesmírného dalekohledu byly uvnitř mlhoviny určeny polohy hvězd s malou hmotností, jako například hnědých trpaslíků, až do hmotnosti 0,2 formula_1, značného množství hvězd před hlavní posloupností s mírně vyšší hmotností a také bylo objeveno několik stovek dalších nepotvrzených členů hvězdokupy. Počáteční funkce hmotnosti hvězd ve středové oblasti hvězdokupy NGC 6611 se zdá být podle těchto výzkumů plochá v rozsahu od 0,3 do 1 formula_1 s vrcholem mezi 0,4 a 0,5 formula_1 a směrem k oblasti hnědých trpaslíků funkce klesá.

Galaktické okolí.

Orlí mlhovina leží ve vzdálenosti přibližně 5 900 světelných let od Země a nachází se tedy v rameni Střelce, což je galaktické rameno blíže ke středu Galaxie sousedící s ramenem Orionu, ve kterém sídlí Slunce. V rameni Střelce leží také další velmi jasné objekty, jako například mnohé z jasných hvězdokup viditelných mezi souhvězdími Štíra a Kentaura až k mlhovině Carina.  Pohled ze Země ve směru na mlhovinu je stíněn mezihvězdným prachem, projevuje se zde i velká vzdálenost, ale přesto je mlhovina zastíněna méně než jiné oblasti v jejím okolí. Ve skutečnosti se poloha mlhoviny promítá na okraj takzvané Orlí trhliny (jejíž jméno je odvozeno od stejnojmenného souhvězdí, nikoli od mlhoviny; známější je sousední Velká trhlina v Labuti), což je dlouhý pás temných mlhovin, který také leží v rameni Orionu jako Slunce a výrazně stíní světlo hvězd v severní části ramene Střelce.

Spojení s mlhovinou Omega.

Orlí mlhovina a mlhovina Omega se na obloze nachází blízko u sebe, vzdálené pouhých 2,5 stupňů. Porovnáním jejich vzdálenosti je možné dojít k závěru, že se musí nacházet skutečně blízko sebe, navzájem vzdálené několik stovek světelných let. Na základě průzkumu spektrálních čar CO bylo zjištěno, že jsou tyto dvě mlhoviny spojeny slabým mlhavým pásem, který je vidět i na snímcích s dlouhou expozicí a je zřetelný i v blízkém infračerveném pásmu. To může naznačovat, že tyto dvě mlhoviny, ke kterým se připojuje třetí, označovaná jako Oblast III a nacházející se jihozápadně od mlhoviny Omega, mohou být součástí rozsáhlého molekulárního mračna. Tyto mlhoviny představují nejhustější oblasti tohoto mračna a díky tomu v nich probíhá tvorba hvězd. K těmto mlhovinám se dá připočítat i soustava Sh2-54, která je spojená s otevřenou hvězdokupou NGC 6604, jejíž vztah k Orlí mlhovině byl znám již před lety. Vědci také určili časovou posloupnost vývoje tohoto molekulárního mračna: první oblastí, ve které se spustil vývoj hvězd, je ta nejsevernější, shodující se s Sh2-54, ve které před přibližně 4 miliony lety vzniklo několik jasných OB asociací. Následně před 2 až 3 miliony let zasáhla tvorba hvězd oblast Orlí mlhoviny a teprve nedávno, před 1 milionem let, i mlhovinu Omegu. Příčiny tohoto šíření tvorby hvězd mohly být různé: mohlo být způsobeno velkým dominovým efektem, při kterém hvězdný vítr nově vzniklých hvězd stlačil plyn v přilehlých oblastech, který se zhroutil do sebe, nebo mohlo být stlačení způsobeno výbuchem více supernov, které měly původ v nejhmotnějších hvězdách pocházejících z předchozí tvorby hvězd. Další možností může být také stlačení plynů tím, jak soustava mlhovin vstoupila do hustějších oblastí spirálního ramene, ve kterém se nachází.  Výše zmíněné molekulární mračno má tvar velké bubliny, ve které se nachází mnoho z mračna vzniklých mladých hvězd. Přesto se zdá, že je tato bublina o několik milionů let starší než samotné mračno, což by znamenalo, že jde o útvar, který byl přítomen již před příchodem mračna. Srážka s touto bublinou, a nikoli její rozpínání, tak mohla být prvotní příčinou spuštění tvorby hvězd v této oblasti. Podle některých autorů může být tato oblast ještě rozsáhlejší a může tak zahrnovat i mlhovinu Lagunu, která také leží v rameni Střelce, ale poněkud blíže k Zemi, a možná i mlhovinu Trifid, i když ta se nachází poněkud dále.

OB asociace.

V blízkosti Orlí mlhoviny jsou známy dvě OB asociace. První se označuje "Ser OB1" a obsahuje přes dvacet modrých veleobrů spektrální třídy O a B, z nichž někteří jsou také členy NGC 6611. Jejich magnitudy jsou od 7 do 10 a jejich absolutní magnitudy jsou od -4 do -8. K nim by mohli patřit i dva modří hyperobři HD 168607 a HD 168625, kteří pravděpodobně na sebe navzájem působí. Azimutální složka zbytkové rychlosti většiny hvězd této asociace ukazuje, že se pohybují proti směru otáčení Galaxie, což je typická vlastnost mnoha dalších hvězdných asociací, které patří do ramene Střelce, jako například Sgr OB1, Cru OB1 a Cen OB1. Toto je důležitý důkaz, který směřuje k potvrzení, že spirální ramena obecně, a toto rameno zvláště, vznikají spirálotvorným působením hustotních vln.  Druhou asociací je "Ser OB2", která je jasnější a zhuštěnější než předchozí. Její součástí je otevřená hvězdokupa NGC 6604, mladá skupina hvězd s odhadovaným stářím 4 až 5 milionů let. Asociace je od Země vzdálena 1 700 parseků (5 500 světelných let), takže je blízko mlhoviny Sh2-54, která je součástí soustavy tvořené Orlí mlhovinou a mlhovinou Omega a jejichž hvězdami je osvětlována. Tato mlhovina je umístěna kolmo k rovině galaktického disku a má rozlohu kolem 30 světelných let. Asociace čítá zhruba stovku obřích hvězd třídy O a B, které leží přibližně 65 parseků severně od roviny Galaxie. S asociací je spojen dlouhý útvar nazývaný "komín" (anglicky "Chimney"), který je tvořen horkým ionizovaným plynem, což je zcela běžný druh útvaru v Mléčné dráze i v ostatních galaxiích. Tento útvar má délku přibližně 200 parseků a zdá se, že hrál důležitou roli při vzájemném ovlivňování galaktického disku a hala, zejména v oblasti přenosu plynů a fotonů. Mezi členy asociace se nachází několik hvězd velmi známých mezi astronomy, jako například Wolf-Rayetova dvojhvězda CV Serpentis, dvojhvězda HD 166734 a vícenásobná hvězda HD 167971. Silný vítr z jejích hvězd vytvořil rázovou vlnu, která může být zodpovědná za další tvorbu hvězd v této oblasti, v Orlí mlhovině a také za další ještě probíhající děje.

Orlí mlhovina (také známá jako Messier 16, M16 nebo NGC 6611) je velká HII oblast v souhvězdí Hada, která obsahuje mladou otevřenou hvězdokupu (NGC 6611) a emisní mlhovinu (IC 4703). Otevřenou hvězdokupu objevil v letech 1745–1746 švýcarský astronom Jean-Philippe Loys de Chéseaux a mlhovinu Charles Messier v roce 1764. Je to jeden z nejznámějších a nejsnadněji pozorovatelných vesmírných objektů.


Život.

Portugalská královna.

Amélie byla nejstarší dcerou hraběte z Paříže Filipa Orleánského a Marie Isabely Orleánské. V roce 1886 se vdala za portugalského prince Karla z dynastie Braganza-Sasko-Koburg-Gotha a spolu pak měli tyto děti:  Karel se stal králem v roce 1889. V té době klesala podpora portugalské monarchie vzhledem ke špatnému stavu ekonomiky a průmyslu. Amélie jako královna zastávala aktivní roli a poněkud se jí dařilo zmírnit rostoucí kritiku monarchie díky své osobní popularitě, i když sama někdy sklízela kritiku na vlastní účet.  Aktivně se účastnila mnoha sociálních a charitativních projektů, které se například týkaly prevence a léčby tuberkulózy. Byla pokládána za méně formální osobu, než byla její tchyně Marie Pia, a popisována jako vlídná a klidná žena. Naučila se dobře portugalsky. Zajímala se o literaturu, operu a divadlo a sama malovala. Během nepřítomnosti svého manžela v roce 1895 sloužila coby regentka. V roce 1902 podnikla plavbu po Středomoří, která sklidila kritiku jako příliš nákladná.

Atentát.

1. února 1908 se královský pár s oběma syny vracel z vánočního oddechu na venkovském sídle Vila Viçosa do hlavního města. Na Palácovém náměstí zaútočili na jejich vůz automatickými zbraněmi dva revoluční republikáni. Král Karel zemřel na místě a starší syn Ludvík Filip byl smrtelně raněn. Mladší syn Manuel byl zraněn kulkou do ramene, královna (která se mladšího syna snažila chránit) byla jako zázrakem nezraněna. Oba atentátníky na místě zastřelila královská stráž.

V exilu.

Hned druhého dnes se tak princ Manuel v 18 letech stal králem Portugalska, ale počátkem října 1910 byl revolučním převratem svržen. Amélie spolu se zbytkem královské rodiny opustila Portugalsko. Většinu zbytku života strávila ve Francii. Během II. světové války ji portugalská vláda pozvala do země zpět, ale Amélie odmítla. Naposledy Portugalsko navštívila v roce 1945.

Amélie Orleánská (portugalsky Maria Amélia de Orleães, 28. září 1865 – 25. říjen 1951) byla poslední portugalská královna, manželka Karla I. Portugalského.


Pozadí mise.

Mise MR-2 byla prvním letem kombinace kosmické lodi Mercury a rakety Redstone s posádkou. Předchozí mise MR-1A byla bez posádky a při vzestupné fázi letu bylo dosaženo přílišného přetížení, MR-2 proto měla letět po plošší dráze a přetížení mělo být snesitelné. Pasažér, Ham byl vybrán ze skupiny šesti šimpanzů, kteří byli trénováni na simulátoru lodi Mercury. Před startem byli vybráni dva, samec Ham a záložní samice Minnie.

Průběh mise.

Mise odstartovala 31. ledna 1961 v 16:55 UTC z Cape Canaveral LC-5, kvůli drobným poruchám byl start zpožděn o téměř čtyři hodiny. Minutu po startu signalizoval palubní počítač o 1 stupeň strmější úhel stoupání, který se stále zvětšoval. Dvě minuty po startu počítač vypočítal, že přetížení dosáhne až 17 g. V čase 2 minuty a 17 sekund byl předčasně spotřebován kapalný kyslík, což vedlo ke změně tlaku ve spalovací komoře, to bylo rozpoznáno čidlem únikového systému a ten zahájil únikovou sekvenci. Následovalo oddělení kapsle, zážeh záchranných raket a vyslání signálu Mayday.  Další problém následoval o sekundu později, kdy došlo k náhlému poklesu tlaku kyslíku v kabině z 38 na 7 kPa. Problém byl později vysledován u ventilu na šnorchlu (zařízení pro vyrovnání tlaků a přívod vzduchu do kabiny při přistání kapsle), který se kvůli vibracím poškodil a pootevřel se. Ham byl naštěstí ve vlastním přetlakovém obleku (spíše pouzdru), jehož systém udržel stálý tlak a teplotu.  V důsledku selhání dosáhla kapsle mnohem většího apogea, 253 km, namísto plánovaných 185 km. Ham tak strávil ve stavu beztíže 6,6 minuty (plánováno 4,9). Předčasné odpálení únikového systému zapříčinilo masivní přetížení 14,7 g, daleko převyšující plánovanou hodnotu.  Kapsle přistála v 17:12 UTC ve vzdálenosti 679 km od místa startu. Po přistání začala kapsle nabírat vodu a potápět se, což bylo způsobeno poškozením při odhození tepelného štítu a také poškozeným šnorchlem. První signál z kapsle byl zachycen o 12 minut později, pak byla zahlédnuta hlídkovým letounem, který přivolal záchranný vrtulník. Kapsle byla vyzdvižena až v 18:52 UTC, při vyzdvižení v ní bylo téměř 360 kg mořské vody.

Po misi.

Šimpanz Ham přežil let bez úhony a zemřel v roce 1981, ve věku 26 let. Kvůli řadě selhání bylo rozhodnuto že kombinace Mercury-Redstone ještě není připravena pro let s lidskou posádkou. Mise Mercury-Redstone 3 byla odložena a byl přidán testovací let Mercury-Redstone BD pro odstranění nedostatků. Kapsle Mercury, sériové číslo #5, je vystavena v "California Science Center", Los Angeles, Kalifornie.

Mercury-Redstone 2 (MR-2) byla suborbitální mise programu Mercury. Kosmická loď Mercury byla vynesena z Cape Canaveral Air Force Station 31. ledna 1961 raketou MRLV Redstone. Na palubě vezla jednoho pasažéra, šimpanze jménem Ham.


Etymologie a přítomnost Sámů.

Název parku pochází z lulejské sámštiny od slova "Badjelánnda", který se překládá jako "vyšší země" – což vyjadřuje zjednodušený popis regionu. Tři sámské vesnice Duorbun, Jåhkågasska a Sirges mají dodnes na Padjelantě své letní sobí pastviny, používají k tomu tradiční osídlení Stáloluokta, Árasluokta a Sállohávrre.

Příroda.

Park, který sousedí s Norskem na západě, je primárně tvořen rozsáhlou náhorní plošině kolem dvou neobyčejně velkých jezer Vastenjávrre a Virihávrre. To druhé je často označováno jako "nejkrásnější jezero ve Švédsku". V důsledku toho je krajina poměrně plochá a otevřená, zvláště ve srovnání s národním parkem Sarek na jeho východní hranici, který má vyloženě alpský charakter a je tvořen skalnatými kopci s několika různorodými vrcholy.

Flóra.

Většina parku se nachází nad hranicí lesa, což znamená, že jen několik druhů stromů může přežít drsné klima parku. Expozice silných větrů a studené zimy způsobují, že jediný druh stromu, který se tu může vyskytovat ve velkých početnostech je malá a robustní bříza pýřitá svalcová (horská bříza). Ta tvoří malý les (1400 ha) v severovýchodním rohu parku. Rozmanitost flóry je velmi vysoká: v oblasti bylo zaznamenáno přes 400 různých druhů nižších rostliny ("Thallophyte"), což je údajně je rekord na švédských fellech (vysočině). Je to kvůli jeho západní poloze a na křídu bohatém podloží. Některé z těchto druhů, jako jsou nízká bylina písečnice "Arenaria humifusa" a hořec "Gentiana Aurea" rostou pouze v regionech se švédskými felly a "Potentilla robbinsianais" je rostlina, která se v Evropě jen někdy nachází v Padjelantě.

Fauna.

Padjelanta hostí velmi omezený počet savců, s nízkým počtem různých druhů, z nichž téměř všechny mají malé populace. Ze savců to jsou většinou lumíci a sobi, stejně jako predátoři, kteří je požírají, v tomto případě rosomák a liška polární. Oba druhy trvale žijí na území parku.  Množství ptáků v Padjelantě je naopak velmi bohaté a představuje většina druhů spojených s švédskými holými horami, felly – a regionem fellových jezer. Nejtypičtější druhy na vřesovištích jsou kulík zlatý, liduška luční i bělořita, bělokura horského, kulíka hnědého a kolihu malou lze také poměrně často vidět. V jezerech a jejich okolí žije spousta kachen jako je hoholka lední čírka obecná a turpan černý stejně jako mnoho bahňáků, kam patří lyskonoh úzkozobý, jespák bojovný, jespák šedý a vodouš rudonohý.  Les na severovýchodě je také místem velké rozmanitosti a hostí druhy jako je čečetka zimní, budníček větší, strnad severní slavík modráček a drozd cvrčala.  Žije tu také mnoho ptáků, kteří nejsou omezeny jen na jednu oblast, ale jsou rozšířeni po celém parku. Sem patří husa malá, raroh lovecký, orel skalní, orel mořský, bekasina větší, káně rousná a chaluha malá. Během let, kdy jsou rozšířeni lumíci, se dá dokonce vidět sovice sněžní, která je jinak v Padjelantě vzácná.  V parku také žije velké množství ryb, obzvláště hustě jsou jimi osídlena jezera Vastenjávrre a Virihávrre.

Historie.

Padjelanta, vzhledem k jejímu bohatství luk a ryb, je již dlouho atraktivní pro lidi. Park byl obýván již od mladší doby kamenné (jeden důkaz je mnoho padacích jám, které tady byly nalezeny a které se datují k tomuto období). Dokonce i dnes jsou jezera využívány Sámi pro rybolov. Od zrodu moderní vědy byla oblast také zajímavá pro vědce, zejména pro studium flóry, fauny a geologie.

Turistika.

Parkem prochází dobře známá dálková pěší trasa nazvaná Padjelantaleden (česky "Padjelantí cesta"), která vede mezi Kvikkjokkem na jihovýchodě a buď Vaisaluoktou nebo Änonjalme pod Áhkká na severu. Stezka je dlouhá asi 160 km. Všechny koncové body cesty leží mimo hranice parku, což znamená, že turisté musí cestovat minimálně jeden den před vstupem na území Padjelanty.  Podél této stezky je několik chatových lokalit, které poskytují ubytování pro návštěvníky. Původně byly turistické objekty v rámci parku řízeny Švédskou agenturou pro životní prostředí, později přešly do péče výše uvedených sámských obcí, a to pod názvem "Badjelánnda Laponia turistiku" (BLT). Další chaty na trase jsou udržovány Švédským turistickým svazem (STF). V Stáloluokta je sauna a během turistické sezóny lze v chatách také dokoupit proviant.  Je třeba poznamenat, že Padjelantaleden je letní stezka a není tu žádné zimní tyčové značení, když je půda pokryta sněhem. Ani chaty nejsou v zimě obsazeny, i když na všech chatách je vždy alespoň jeden pokoj v tuto dobu otevřený (jako takzvaný zimní prostor).  Parkem prochází další dálková turistická trasa zvaná Nordkalottleden, avšak její trasa je na území parku po většinu cesty stejná s Padjelantaleden.  Zajímavostí je, že švédské centrum nepřístupnosti (tj. místo, které je v maximálně vzdálené od civilizace) se nachází v Padjelantě. Dle je to od bodu v jihovýchodní zátoce v jezeře Rissájávrre ležícím na hranici Národního parku Sarek přibližně 47 km v jednom směru k nejbližší silnici. Izolace tohoto místa je však částečně iluzí, protože navštěvovaná pěší trasa Padjelantaleden a konkrétně chata "Tuottar" jsou ve skutečnosti jen méně než 5 km daleko.

Národní park Padjelanta (, ) je národní park v severním Švédsku, na norské hranici, na území komuny Jokkmokk v kraji Norrbotten v Laponsku. Rozkládá se na ploše 1 984 km, což z něj činí největší národní park v zemi. Sousedí s národními parky Sarek, Stora Sjöfallet a norským parkem Rago.


Definice.

Sémantickým diferenciálem se rozumí rozdíl v konotaci (vágní t. j. mlhavé, subjektivní a emocionálně zabarvené interpretaci), přiřazující význam dané jazykové konstrukci, různými lidskými individui. Každé z individuí konotaci provádí na základě svého subjektivního, inherentně vágního vnitropsychického kognitivního modelu.

Extrémní hodnoty sémantického diferenciálu.

1. Nulová hodnota sémantického diferenciálu.  Nulová hodnota sémantického diferenciálu odpovídá nulové hodnotě vnitřní vágnosti (viz Poznání, Vágnost, Exaktní věda) interpretace jisté jazykové konstrukce a tak limitnímu případu spočívajícímu v naprosté shodě všech v oboru vzdělaných komunikujících účastníků na významu oné jazykové konstrukce. V tomto případě tedy lze jazykovou konstrukci rigorosně interpretovat, a ta tedy má přesně vymezený význam. Toto je základem umělého poznání a základem exaktních věd (Galileo, Newton). Aby bylo možno význam všech jazykových konstrukcí reprezentujících znalosti (kognitivního modelu) o jisté části reálného světa, vymezit přesně, je nutno v reálném světě vybrat měřitelné entity elementárního charakteru. Za ty se považují měřitelné elementární projevy (manifestace) reality zvané atributy (veličiny, parametry). Atribut je vybrán tak, že mezi vzdělanci v příslušném oboru o atributu samém nesmějí vzniknout žádné pochyby v zaujatém hledisku či hloubce a šíři náhledu, tedy v interpretaci jeho jména. V exaktních vědách je proto vždy přesně vymezen buď konsensuálně (základní množina), nebo definitoricky (odvozené). V tomto duchu píše I. Newton ve svém díle: "Philosophiae Naturalis Principia Mathematica v roce 1687". V současné době je tato Newtonova idea použita a precizována v celosvětově zavedené soustavě veličin SI (z franc. "Système international d'unités"). Ve fyzice jsou atributy např. síla, intenzita elektrického pole, rychlost,... Objektovým jazykem exaktních věd jsou umělé formální jazyky (matematika, logika). Kognitivní model vytvořený exaktními vědami pro danou část reálného světa, sestává ze jmen (pro daný účel dominujících a nezanedbatelných) atributů a (pro daný účel dominujících a nezanedbatelných) vztahů mezi nimi, popsaných matematickými nástroji, asi od poloviny 20 stol. se mu říká matematický model. Mezi znalostmi získanými přirozeným poznáním a znalostmi získanými poznáním umělým t. j. metodou exaktních věd, je kvalitativní propast. V prvém případě se na svět díváme filtrem vágnosti, v druhém případě filtrem „dírkovaným“, tedy „sítem“, jímž vybíráme atributy – elementární manifestace reálného světa a rozpoznatelné vztahy mezi nimi. Newton „digitalizoval“ přirozený vágní pohled člověka na reálný svět. Člověku však nulová hodnota sémantického diferenciálu není přirozená, je to umělá konstrukce.,  2. Extrémně velká hodnota sémantického diferenciálu.  Člověk občas při sdělování používá druhého extrému a to neobvykle velké hodnoty sémantického diferenciálu. Je tomu při sdělování informací, které sdělující člověk zná velice vágně (spíš tuší), kdy obtížně nachází dostatečně výstižná slova (viz formulace Konotace), posouvá a rozmělňuje (zamlžuje) jejich význam, neboť má pocit, že jeho slova stále nevystihují to, co chce sdělit. Svoji nejistotu, ve které posouvá a rozmělňuje význam svého sdělení, tak halí do větší vágnosti svého sdělení – nejistota významu je schována ve vágnosti (Význam lze odhalovat některou z metod sémantického diferenciálu, rozptyl naměřených hodnot bude, jak u jednotlivých respondentů tak i v čase, velký). Je tomu např. v beletrii (líčení duševního rozpoložení, emocí atp.) či sdělování hlubokých duchovních hodnot apod. Sdělující však takovými hodnotami musí být doopravdy vybaven, jinak se jedná o nesmysly (bláboly). Sdělování pak může probíhat vícenásobným opakováním sdělovaného, např. u našich předků opakovaného čtení z náboženských textů ukrývajících jinotaje.

Význam.

Sémantický diferenciál ukazuje:

Použití.

Prvotně v psychologii a sociologii: metoda měření intenzity psychologických a sociologických postojů toho kterého člověka k dané situaci, nejčastěji 7 stupňovou škálou.  Použití sémantického diferenciálu ve vymezení aplikovatelnosti umělých formálních jazykových systémů – podmínky nutné:  Interpretace všech jazykových konstrukcí každého umělého formálního jazyka musí mít nulovou hodnotu sémantického diferenciálu, na této podmínce je postavena i formální inference (Russell). Newtonovo dílo je, jak uvedeno výše, na principu nulové hodnoty sémantického diferenciálu se skvělým důvtipem postaveno. S postupným zrodem formální logiky v první třetině 20. stol., se její tvůrci k tomuto požadavku znovu vracejí, např. "B. Russell: Vagueness" (The Australasian Journal of Psychology and Philosophy 1, June 1923, pp. 84–92.). Ke své škodě se však Russell (ačkoli se stýkal a diskutoval s A. Einsteinem) nezajímal o Newtonovy ideje principu umělého poznání a v té době ještě neměl k dispozici veličinu zvanou sémantický diferenciál, takže mluví o přesných symbolech (t. j. s přesnou interpretací, rozumí se s nulovou hodnotou sémantického diferenciálu) a apeluje na citlivý vhled čtenáře do problematiky. Ještě v současných učebnicích logiky se požadavek nulové hodnoty sémantického diferenciálu interpretace jazykových konstrukcí (symbolů) odbyde zákazem použití synonymie a homonymie, což je nedostatečně relevantní požadavek, ani současní logici neznají sémantický diferenciál a nejsou seznámeni s Newtonovými idejemi umělého poznání. Všechny typy formálních logik (klasické výrokové a predikátové, či modální a fuzzy logiky) a všechny partie matematiky jsou formálními jazykovými systémy. Musí být tedy splněna podmínka nulového sémantického diferenciálu interpretace všech jejich jazykových konstrukcí. Z toho plyne, že u všech typů formálních jazykových systémů lze interpretovat:  Interpretovat do formálního jazyka nelze z oblasti inherentně vágních (t.j. s neodstranitelnou vnitřní vágností) znalostí získaných přirozeným poznáním (časté chyby v učebnicích logiky a v aplikacích oboru Umělé inteligence viz např. "Kelvin Knight, Elaine Rich: Artificial Intelligence") Plyne z toho, že již od začátku se Herbert Simon a Allen Newell mýlili ve svém projektu "General Problem Solver", kdy mylně předpokládali, že formální inferenci lze použít i v případě, že znalosti jsou získány přirozeným způsobem s inherentní vnitřní vágností. Formální inference je postavena na podmínce nulové hodnoty vnitřní vágnosti interpretace všech použitých jazykových konstrukcí. Formální inferenci lze tedy použít jen a jen pro znalosti získané metodou exaktních věd nebo pro práci s matematickými objekty. Expertní systémy pracující se znalostmi získanými jen a jen metodou exaktních věd jsou oprávněné. Na příklad Newell, J.C. Shaw a Herbert Simon tedy se neprovinili proti onomu požadavku, když zkonstruovali program "The Logic Theorist", jímž hledali logické důkazy z knihy "Principia Mathematica" (Bertrand Russell a Alfred North Whitehead, 1910).

Formalizace.

Pro připomenutí a shrnutí, položme otázku: Je možné znalosti získané přirozeným poznáním zapsat ve formálním jazyce?  S krokem, který toto požaduje a kterému se říká formalizace, se setkáváme při výkladu formální logiky a v umělé inteligenci (automatizované odvozování, expertní systémy – expertní systém je vhodně strukturovaný program, který využívá poznatků lidských expertů, získaných obecně přirozeným poznáním, k řešení problémů, které obvykle v praxi vyžadují znalost expertů – v principu se jedná o formální inferenci, která má poskytnout odpověď). Znamená, že jazykovou konstrukci přirozeného jazyka s inherentně nenulovou vnitřní vágností chceme nahradit (vtěsnat do) jazykovou konstrukcí formálního jazyka s nulovou vnitřní vágností za podmínky zachování významu, tedy odpovídajícího vnitropsychického kognitivního modelu. Formalizace, pokud ji mermomocí vyžadujeme, vede k násilné deformaci vnitropsychického kognitivního modelu, tedy k destrukci významu. Formalizace v uvedeném smyslu je nedomyšlený požadavek z doby, kdy si její autoři neuvědomili, co tento požadavek znamená, neznali sémantický diferenciál a jeho úlohu. To je výše uvedený omyl Newella a Simona, a tedy mylně zavedená idea expertních systémů expertní systém, pro znalosti získané přirozeným poznáním. Formalizace je chybná interpretace viz výše Interpretovatelnost formálních jazykových systémů.

Popis (reprezentace) vágnosti.

Je nutno poznamenat, že v případě, že umělý formální jazykový systém je vybaven nástroji pro popis vágnosti (např. Hájkova míra důvěry nebo fuzzy logiky), může se jednat pouze o vágnost jazykově uchopitelnou, tedy vágnost vnější, zatím co vnitřní vágnost musí mít nulovou hodnotu.

Souhrnně.

Sémantický diferenciál je tedy velice důležitým pojmem umožňujícím vnést světlo do vztahů bez něj vysvětlitelných jen velice obtížně. V oněch vztazích ve skutečnosti hraje roli vnitřní vágnost nástrojově obtížně uchopitelná, avšak souvislost se sémantickým diferenciálem vhodný nástroj tvoří, neboť čím menší vnitřní vágnost konotace dané jazykové konstrukce, tím nižší hodnota sémantického diferenciálu této konotace. Nulové hodnotě vnitřní vágnosti konotace odpovídá nulová hodnota sémantického diferenciálu té konotace.

Sémantický diferenciál je měřitelná psychologicky sociologická veličina. Sémantický diferenciál byl zaveden v práci tří amerických psychologů: "Osgood C. E, Suci G., Tannenbaum P.: The Measurement of Meaning. Urbana, Illinois, University of Illinois Press, 1957", kde je uvedena i jedna z metod jeho měření. Tito autoři sémantický diferenciál prezentují především jako metodu měření intenzity psychologických a sociologických postojů toho kterého člověka k dané situaci, nejčastěji v 7stupňové škále. Jde o získání dat kvantifikujících sémantický diferenciál.


Vznik kapky.

Kapky vznikají jednak odkapáváním z tuhého tělesa, kondenzací par, ale také roztavením malého kousku kovu, táním kousku ledu a podobně. Tenký proud kapaliny se gravitací zrychluje, ztenčuje a nakonec trhá v kapky. Při odkapávání z tenké trubičky vzniká nejprve kulový vrchlík, který se postupně odděluje jakýmsi krčkem, až se kapka zcela oddělí.  Tak lze měřit povrchové napětí odkapávající kapaliny. K oddělení kapky dojde, když tíha kapky "F" převýší sílu povrchového napětí. Když se hodnota dotykového úhlu "α" blíží 90 a "sin α" hodnotě 1, je tato síla dána obvodem trubičky a povrchovým napětím "γ": "mg = πdγ"

Tvar kapky.

Dojem vzhůru zašpičatělého „kapkovitého“ tvaru vzniká zčásti optickou iluzí při odkapávání a pohybu kapky. Ve skutečnosti je kapka ve volném prostoru přesně kulovitá (podobně jako bublina), protože u koule je nejmenší poměr objemu a povrchu. Při pohybu ve vzduchu nebo jiném plynném prostředí je kapka na čelní straně mírně zploštělá, při velmi rychlém pohybu zde vzniká prohlubeň a kapka se tříští. Toho se využívá při rozprašování kapaliny a přípravě aerosolů. Při kolmém dopadu kapky na hladinu kapaliny vzniká zpětný výtrysk v ose pádu a někdy i jakási „korunka“ dalších kapek všemi směry. Při dopadu na nesmáčivý povrch tuhého tělesa se kapka na ně buď „nalepí“, tj. zploští a přilne, anebo se roztříští na malé kapky, které se odrazí („rozstříknou“).

Výskyt a význam.

Kapky se běžně vyskytují tam,  V průmyslové praxi kapky vznikají působením značných elektrostatických sil nebo vibrací, což může být jak žádoucí, tak i nežádoucí.  Kapáním se odměřují tekutá léčiva a chemikálie, jako kapání se projevují netěsnosti nádob, vodovodů a ventilů, pomocí kapek lze určit svislý směr a podobně. Na odkapávání rtuti je založena polarografie.  Velký význam mají také aerosoly, rozptýlené kapičky kapaliny ve vzduchu nebo plynu. Rozprašováním se nanášejí barvy a laky, kosmetické přípravky a voňavky, s rozprášeným barvivem pracují inkoustové tiskárny. Kapičky aerosolu mohou přenášet chroboplodné zárodky a tedy i nemoci (kapénková infekce). Odrazem slunečního světla na kapkách vody vzniká duha.

Kapka je kapalné tělísko, držené pohromadě povrchovým napětím kapaliny. Ve volném prostoru a v homogenním prostředí má kapka tvar koule a obecně malý rozměr. Velmi malé kapky v plynném prostředí tvoří aerosoly a mlhu, v prostředí nemísivé kapaliny emulze.


Geologie a vznik.

Masiv Ruwenzori tvoří převážně žula a krystalinikum, kde místy mezi ně pronikly vyvřeliny. Na východních svazích pohoří jsou masivní ložiska měděných rud - chalkopyritu. Uganda zde těží pyrit s obsahem kobaltu (0,14 %). K vyzdvižení tohoto pohoří došlo rozpínáním riftového údolí, narušeného několika paralelními zlomy. Poté nápadně poklesly dvě zemské kry do hlubokých propadlin. V jedné z nich leží jezero George, v druhé zvané Semliki teče stejnojmenná řeka. Tyto dvě kry mezi sebe vtěsnaly kru třetí (masiv Ruwenzori), kterou postupně vytlačily ze dna riftového údolí jako ukloněnou hrást.

Charakteristika.

Kromě Mount Stanley se v jeho blízkosti vypíná ještě šest dalších vysokých, zaledněných vrcholů a na mírně nakloněném úbočí leží největší ledovcová a sněžná masa Afriky. Ruwenzori je jediné vysoké pohoří v Africe, jež není tektonického původu.

Historie.

První zmínky o pohoří byly známy již ve 4. století př.n.l. Aristoteles se zmiňoval o jakýchsi "Stříbrných horách" a Ptolemaios psal, že v "Měsíčních horách" pramení Nil. První Evropan, který došel první do této oblasti byl cestovatel Henry Morton Stanley v roce 1888. Další expedice, tentokrát italská, pod vedením hraběte z Abruzzi - Luigiho di Savoia, pořídila roku 1906 mapu pohoří a také jeho první fotografie.

Příroda.

Mimořádně příznivý pro růst rostlin je mrholivý déšť v nižších polohách, vznikající zachytáváním vzdušného proudění a tvorbou velké oblačnosti. Rostliny zde dosahují obřích rozměrů. Obzvláště pak lobeliím, dosahujícím až 5 metrů, se zde daří. Mohutné rostliny rodu starček "(Senecio)" zde dorůstají k 8 metrům a některé druhy vřesů jsou až 12 metrové. Tyto velké rostliny se nacházejí nad hranicí lesa, kde je půda velmi bohatá na humus. Obří žížaly zde dorůstají až metrové délky. V nižších polohách pohoří roste rákos, papyrus či bambus.  Díky rozmanitosti a až bizarní velikosti rostlin připomínají, pověry o Ruwenzori, nadpřirozený svět. Místní kmen Bangadů žil dlouhá staletí v domnění, že tu mají svůj domov duchové. Dalším přírodním jevem je chameleon třírohý. Lesy obývá také levhart, který se vydává až k hranici sněhu. Asi nejpodivnější zdejší tvor je daman stromový, který je podobný králíkovi. Má ale místo drápů kopyta a je ze všech živočichů nejpříbuznější slonovi. Sloni se v Ruwenzori vyskytují v nižších polohách.

Ruwenzori je rovníkové, východoafrické pohoří ležící na hranicích Demokratické republiky Kongo a Ugandy. Masiv leží v západní větvi Velké příkopové propadliny, kde vytváří 112 km dlouhý horský val. Jeho šířka dosahuje až 50 km. Strmé severozápadní úbočí Ruwenzori se zvedá nad hladinou řeky Semliki a z nakloněné vrcholové plošiny vystupuje nejvyšší vrchol pohoří, ledovcem pokrytý Mount Stanley (5109 m).


Kultura a role ve společnosti.

Již od pravěku měli muži, podobně jako ženy, rozdílnou roli ve společnosti. V lovecko-sběračských společnostech měli muži téměř výhradně na starosti lov pro maso, kdežto ženy sbíraly rostlinnou potravu.  Muži se od žen liší svým chováním. Podle běžných klišé se považují za:  V západní kultuře se muži jen zřídka oblékají jako ženy. Protože se však móda s časem mění, nošení náušnice se již obvykle nepovažuje za ženský znak. Podobně se za nemužské již nepovažuje holení chlupů na těle a vousů na tváři.  Muži zpravidla páchají nejvíce kriminality.

Biologie a pohlaví.

Z pohledu biologie mají muži řadu pohlavních charakteristik, které je odlišují od žen. Stejně jako u ženy jsou mužské pohlavní orgány částí rozmnožovací soustavy. Mezi ně patří hlavně penis, varlata, chámovod a prostata. Samčí rozmnožovací soustava je zaměřena hlavně na produkci a ejakulaci spermatu, které obsahuje spermie, a tím i genetickou informaci. Role samčí rozmnožovací soustavy ve vývoji lidského plodu končí ejakulací spermatu do dělohy, ze které se ejakulát zpravidla dostává do vejcovodů, kde oplodní vajíčko, ze kterého se posléze v děloze vyvine plod. Pojetí otcovství a rodiny nalézáme v každé lidské společnosti. Zároveň jsou varlata místem tvorby mužského pohlavního hormonu testosteronu, který ovlivňuje vznik primárních i sekundárních pohlavních znaků, včetně rysů chování typických pro muže.  Druhotné pohlavní znaky, jako jsou chlupy na těle a silné svaly, se vyvinuly, aby přitahovaly družku nebo pomohly porazit rivaly. Na rozdíl od žen mají muži pohlavní orgány převážně vně těla, ačkoli mnoho částí samčí rozmnožovací soustavy se nalézá též uvnitř těla, kupříkladu prostata. Věda a odvětví lékařství, které se zabývá samčí rozmnožovací soustavou, se nazývá andrologie. Většina, ale ne všichni muži, má karyotyp 46,XY.  Obecně se dá říci, že muže trápí tytéž nemoci jako ženy, i když se vyskytuje několik pohlavně závislých nemocí, kterými trpí více nebo výhradně muži. Například autisté, nebo barvoslepí jsou častěji muži než ženy. Podobně některé věkově závislé nemoci, například Alzheimerova choroba, jsou častější u mužů nežli u žen. Příčina této disproporcionality dosud není známa.  Jen biologické faktory samotné neurčují, zda osoby jsou považovány, nebo se samy považují za muže. Například někteří muži se narodí bez typické mužské fyziologie (odhady se pohybují od 1:2 000 po 1:100 000), nebo mohou trpět hormonální, či genetickou odlišností (například syndrom necitlivosti na androgen), popřípadě se u nich z jiného důvodu částečně vyvinuly pohlavní znaky obou pohlaví. Podívejte se také na transsexualita a pohlavní identita.  Zhruba 20 % mužů, zejména v USA, na Filipínách, v Jižní Koreji, a také Židů a Muslimů ze všech zemí jsou obřezáni. Při obřízce se z penisu odstraní předkožka.

Statistika.

Ve světě se obvykle předpokládá poměr pohlaví zhruba 105 chlapců na 100 dívek. V Česku (stejně jako ve většině Evropy) je však počet mužů menší než počet žen.

Muž je dospělý člověk samčího pohlaví. Slovo muž se používá pro označení pohlaví člověka nebo role ve společnosti. Člověk opačného, tzn. samičího pohlaví je žena. Nedospělý člověk samčího pohlaví je chlapec.


Životopis.

Janinou matkou byla Jana Portugalská, dcera Eduarda I. Portugalského a manželka Jindřicha IV. Kastilského. Jindřich neměl z tohoto ani z předchozího manželství jiné potomky a proslýchalo se, že je impotentní. Královna Jana možná měla poměr s kastilským šlechticem Beltránem de La Cueva, a tak Jana Kastilská získala přezdívku Beltraneja jako odkaz k jejímu domnělému nemanželskému původu.  Král Jindřich manželku vykázal ode dvora na hrad Jindřichova podporovatele, biskupa Fonsecy. Tam se Jana Portugalská zamilovala do biskupova synovce a měla s ním dva nemanželské syny. Od roku 1462 však byla Jana Kastilská jako jeho jediné dítě dědičkou trůnu. V roce 1464 byl Jindřich kvůli rebelii nucen přislíbit ruku své dcery svému nevlastnímu bratrovi Alfonsovi, který tak měl v budoucnu vládnout společně s Janou. V roce 1468 však Janin strýc zemřel a ona sama přišla o přímá dědická práva na základě toho, že se Jindřich s její matkou rozvedl. V linii následnictví se před ní dostala její teta Isabela Kastilská.  V roce 1470 byla zasnoubená a v zastoupení provdaná za vévodu z Guienne a znovu prohlášena legitimní dědičkou trůnu. Vévoda zemřel v roce 1472. Následovalo dlouhé vyjednávání o sňatku s někým, kdo by mohl bránit její nástupnický nárok. Nakonec byla Jana zaslíbena portugalskému králi a svému strýci Alfonsi V. Jindřich Kastilský zemřel v roce 1474. Část šlechty uznala za dědičku Janu, část její tetu Isabelu. Rozpoutal se tak konflikt trvající další čtyři roky.  15. května 1475 Alfons Portugalský vtrhl do Kastilie a o patnáct dní později se oženil s Janou. Isabela však s pomocí svého manžela Ferdinanda II. Aragonského byla úspěšnější. Alfons V. zemřel v roce 1481.  Jana dostala možnost vdát se za syna Isabely, až chlapec dospěje, nebo vstoupit do kláštera. Vybrala si vstoupit do kláštera sv. Kláry v Coimbře. Později žila v Lisabonu a až do své smrti podepisovala dopisy jako "La reina" (královna).

Jana la Beltraneja nebo také Jana Kastilská (28. února 1462 – 12. dubna 1530) byla druhá manželka portugalského krále Alfonse V. a portugalská královna.


Životopis.

Walther Gerlach se narodil v místní části Wiesbadenu, Biebrichu, v dnešní spolkové zemi Porýní-Falc. Od roku 1908 studoval na Univerzitě Eberharda Karla v Tübingenu, kde také v roce 1912 získal doktorát. Tématem jeho disertační práce bylo měření radiace. Poté dál pracoval jako asistent svého učitele Friedricha Paschena a v roce 1916, již během své vojenské služby, se na této univerzitě též habilitoval a stal se zde soukromým docentem. V letech 1915 – 1918, během 1. světové války sloužil Gerlach v německé císařské armádě. Na univerzitě v Jeně se pod vedením fyzika Maxe Wiena podílel na výzkumu bezdrátové telegrafie.  V roce 1917 se Gerlach stal soukromým docentem na univerzitě v Göttingenu. V letech 1919 – 1920 byl vedoucím fyzikální laboratoře továrny na syntetické barvy Elberfeld. Roku 1920 se stal lektorem a odborným asistentem na Univerzitě Johanna Wolfganga Goetheho ve Frankfurtu nad Mohanem. Následujícího roku se zde stal mimořádným profesorem.  V listopadu téhož roku (1921) objevil společně s Otto Sternem prostorové kvantování magnetického momentu atomu. V roce 1925 se Gerlach stal řádným profesorem na univerzitě v Tübingenu. Na tomto místě nahradil svého učitele Friedricha Paschena. V roce 1929 se stal řádným profesorem na Univerzitě Ludvíka Maxmiliána v Mnichově. Na tomto místě setrval až do května 1945, kdy jej zatkli příslušníci americké a britské armády.  Od května 1945 do ledna 1946 byl Gerlach jako významný německý jaderný fyzik internován v rámci tajných operací Alsos a Epsilon v Belgii a ve Spojeném království. Po návratu do Německa v roce 1946 se stal hostujícím profesorem na univerzitě v Bonnu. Od roku 1948 se stal řádným profesorem experimentální fyziky a vedoucím katedry fyziky na univerzitě v Mnichově. Tuto funkci zastával až do roku 1957. Od roku 1948 do roku 1951 byl též rektorem univerzity. Mimoto zastával ještě řadu dalších významných vědeckých funkcí.  V roce 1957 byl Walther Gerlach signatářem takzvaného Göttingenského manifestu, v němž 18 předních západoněmeckých jaderných fyziků protestovalo proti vyzbrojování Západního Německa atomovými zbraněmi.  Walther Gerlach zemřel v Mnichově v roce 1979.

Walther Gerlach (1. srpna 1889 - 10. srpna 1979) byl německý fyzik, který se spolu s Otto Sternem roku 1922 spolupodílel na Stern-Gerlachově pokusu, jenž dokázal prostorové kvantování magnetického momentu atomu.