Název.

Jméno tohoto umění lze nejlépe přeložit jako „Věčné jaro“; často se také nepřesně uvádí význam „Krásné jaro“. Slovo "jung" (wing) znamená „věčný, stálý“ a má navozovat představu nikdy nekončícího procesu; "čchun" (chun) znamená „jaro“ – symbolizuje zrod, vznik. Přeneseně by se tedy dalo hovořit o „věčném jaru“ jakožto neustálé, návazné, nekončící akci, která se znovu a znovu rodí podle toho, jakou techniku používá protivník.

Historie Wing Chunu.

Začíná v klášteře Šao-lin, v místě s mnohasetletou tradicí vývoje a praktikování bojových umění. Největšího rozkvětu bylo dosaženo v období dynastie Ming (1368–1644). Právě v té době se v Šao-linu téměř každý mnich věnoval cvičení wu-šu a právě tehdy také doznala bojová organizovanost osazenstva kláštera nejvyššího stupně. Mingové spatřovali v bojovém umění národní klenot a proto jej všemožně podporovali. Nezřídka byli mniši ze Šao-linu členy expedičních skupin pohybujících se v hraničních oblastech státu. Poté, co byla dynastie Ming pokořena Mandžuy (dynastie Čching (1644–1911)), proběhly celou zemí represivní zásahy vůči jakýmkoliv formám odporu proti novému pořádku. V Šao-linu, jako v organizované, bojově velmi zdatné enklávě, spatřovala nová vláda velké nebezpečí a tak nechala klášter srovnat se zemí. Mnoho mnichů se navzdory mandžuskému běsnění zachránilo a rozprchlo se do různých koutů země. Stali se pak součástí tajných spolků (někdy je i sami zakládali) ve víře, že se jednoho dne vrátí k moci dynastie Ming.  Starý šaolinský styl, "Chung Fa-ťi", který se podařilo uprchlým mnichům rozšířit do všech koutů Číny, byl pravděpodobně kolébkou, ze které, kromě jiných, vzešlo také umění Wing Chun. Po zničení kláštera a s ním i budovy Jung-čchun tchung v jeho areálu, přejal část tohoto jména nově se rodící styl.

Popis umění.

Ačkoliv se Wing Chun snaží v rámci obranných technik tvářit jako měkké bojové umění, tedy umění, které nejde proti síle silou, jeho útočná stránka je velice destruktivní. Využívá se tvrdých úderů na citlivá místa, jako je krk, čelist, nos, solar či genitálie a to nejen pěstí, ale i lokty nebo koleny. V systému je použit nácviku boje proti jednomu neozbrojenému protivníkovi, přes boj na zemi až po boj proti více lidem se zbraněmi. Ve výsledku se tedy jedná o velice tvrdý bojový styl použitelný pro nekompromisní sebeobranu.  Genialita tohoto umění tkví hlavně ve snaze držet se snadných, ale co nejefektivnějších pohybů a úderů. Tím odpadá nutnost se před použitím boje složitě rozcvičovat např. pro techniku vysokých kopů, což je opět výhoda při sebeobraně. Základní obranné techniky, které jsou poměrně rychle zvládnutelné, dokáží velice účinně pokrýt hlavní tělesné partie před úderem a zároveň dostat obránce do výhodné polohy k protiútoku. Hlavní bojový postoj (Iras, který oceňuje mnoho jiných bojových umění, jelikož vytváří třetí stabilní bod) se snaží myslet na stabilitu a ochranu genitálií.  Specialitou Wing Chun je spojení útočné i obranné stránky v každé technice a boj na velmi krátkou vzdálenost. Techniky Wing Chun od sebe neoddělují obranu a útok, ale při každém pohybu usilují o obojí a neustálou kontrolu protivníka. Specifikou útočné stránky Wing Chun je boj o středovou linii (tedy o přímou, nejkratší cestu pro útok) a řetězové údery, které při dobře zvládnuté technice nemilosrdně zasypou protivníka ohromným počtem ran (sérií navazujících ran - řetězem ran) za relativně krátký čas, ale zároveň tvoří kryt obránci a nutí protivníka k přechodu do defensivy a útočí na jeho stabilitu.  Dalším specifikem Wing Chun je Chi Sao (v překladu lepící se ruce), zaměřené na získání dokonalé kontroly protivníka na velmi krátkou vzdálenost udržováním nepřetržitého kontaktu (být přilepen k protivníkovi). Chi Sao učí studenty kontrole končetin protivníka (rukou a v pokročilejších stupních i nohou) zdokonalováním propojení obrany i útoku v každém pohybu a rozvinutí schopnosti studenta vnímat pohyb a tlak protivníka pomocí hmatu místo ostatních smyslů. Tyto techniky jsou velice často prezentovány na ukázkových videí a mistři Wing Chun je předvádí i se zavázanýma očima.  Efektivita tohoto umění navíc spočívá i ve velice dobré použitelnosti ve stísněných prostorách, třeba výtahů nebo malých místností. Vysoká účinnost dělá toto umění dobře použitelné i pro ženy, kdy za pomoci nebezpečných technik, jako jsou kopy na kolena či vpichy na oči, se lze ubránit i o dost silnějším protivníkům v případě přímého ohrožení.  Wing Chun je tedy bojové umění, které si vzalo to nejlepší z dávných kung fu stylů a vytvořilo tak ucelený systém velice efektivního bojového umění. A jako bojové umění nemusí hledět na pravidla či fair play hru, což z něj dělá nekompromisní sebeobranný systém. Wing Chun je navíc možné naučit se na použitelnou úroveň za poměrně krátký čas proti jiným uměním. Absence pohybů vyžadující kvalitní provedení za použití síly nebo atletických pohybů umožňuje navíc zvládnout Wing Chun lidem všech postav a pohybového nadání.

Wing Chun na Západě.

První školu v Evropě založil Lee Sing v Anglii v 50. letech. V západním světě se z Wing Chun, podobně jako z jiných bojových umění, stala komerční záležitost. Nejúspěšnějším komerčním projektem je zřejmě EWTO (European WingTsun Organization, Evropská organizace Wing Tsun, dříve propagující styl Leung Tinga, nyní více autonomní), který je pod správou Keitha Kernspechta, se sídlem v německém Langenzellu.  Komerčně pojaté organizace též hojně spojují výuku Wing Chun s filipínským bojovým uměním Eskrima (EWTO) neboli Skirmen (AVSE Missing-Link).

Wing Chun v Česku.

Historie českých škol spadá do roku 1990 když se Ivan Rzounek vrátil z delšího pobytu v zahraničí a založil historicky první školu WingVing ChunTsun v Česku, tehdy v rámci EWTO (nyní pod patronací rakouského "si-fu" Olivera Königa [rovněž EWTO]). Zanedlouho se na trh propracovaly i další významné školy (např. ELYWCIMAA, organizace "si-fu" Wilhelma Blecha (jehož první školy založil a vedl mezi lety 1993–1998 rovněž Ivan Rzounek) z Německa, propagující styl Lok Yiu, žáka Yip Mana. Další školy jsou méně známé nebo s nedostatečnou členskou základnou. Postupem času se od EWTO separovaly další větve, z nichž nejvýraznější změny byly v roce 2002, kdy vznikla AVSE ("si-fu" Ladislav Hodač) a v roce 2006, kdy došlo k rozpadu de facto celé severní větve EWTO v Česku.

Formy.

Tak, jak se učí ve škole Yip Man Hong Kong Wing Chun (hlavní proud) – jiné školy mají pojetí odlišné:

Principy.

Tak, jak je učí Leung Ting WT (jiné školy mají principy odlišné):

Princip pohybu.

Je-li cesta volná, jdi vpřed. Pokud Ti nestojí nic v cestě, postupuj přímo vpřed.  Není-li cesta volná, přilep se. Pokud je v cestě překážka, spoj se s ní.  Je-li soupeř silnější, podvol se. Používá-li protivník velkou hrubou sílu, je nesmysl se jí stavět do cesty. Je potřeba se síle vyhnout.  Ustupuje-li soupeř, následuj ho. Udělal-li soupeř chybu a stahuje-li se, pronásleduj ho.  V principu se jedná o chování vody. Ve Wing Chunu, stejně jako v čínské filozofii a pojetí života vůbec, platí, že tvrdost a strnulost znamená smrt a přizpůsobivost, pružnost a měkkost znamená život.

Princip síly.

Osvoboď se od své vlastní síly. Nesmíš být ztuhlý, Tvoje pohyby musí být plynulé, uvolněné a výbušné.  Osvoboď se od síly soupeře. Nepřetlačuj se se soupeřem, využij jeho síly, aby se do Tebe „propadl“...  Podvol se síle soupeře a přidej svoji.  Využij sílu soupeře proti němu.

Jung-čchun (TZ 詠春, ZZ 咏春, pchin-jin "Yǒng chūn", anglický přepis Wing Chun, někdy též "Wing Tsun", "Ving Tsun" či "Yong Tjun") je jihočínské bojové umění. O jeho celosvětové rozšíření se postaral zřejmě mediálně nejznámější představitel tohoto stylu Yip Man, který provozoval svou školu v Hongkongu. Díky tomu je dnes toto umění (nesprávně) považováno za hongkongský styl. V různých variantách je rozšířeno po celé jihovýchodní Asii od Číny přes Thajsko, Vietnam až po Malajsii.


Popis alba a jeho historie.

Počátkem roku 1981 založil Robert Fripp novou skupinu s názvem Discipline, do které také přibral Billa Bruforda, bývalého spoluhráče z King Crimson. K těmto dvou hudebníkům se přidali ještě Američané Adrian Belew a Tony Levin a kapela postupně začala vytvářet nový materiál a koncertovat. Nedlouho nato se muzikanti rozhodli vzkřísit název King Crimson a navázat tak na skupinu, kterou Fripp v roce 1974 rozpustil. Ještě v roce 1981 kapela nahrála a pod hlavičkou King Crimson vydala album "Discipline", ovlivněné novou vlnou a hudebně tedy zcela odlišné od crimsonovských desek 70. let.  "Discipline" obsahuje celkem sedm písní. Úvodní „Elephant Talk“ otvírá intro hrané na Tonym Levinem na Chapman Stick, nový nástroj v King Crimson. Po následující „Frame by Frame“ je zařazena skladba „Matte Kudasai“, jejíž název v japonštině znamená „prosím, čekejte“. Původní verze alba obsahuje tuto píseň bez dodatečně odstraněné Frippovy kytary, přičemž pozdější vydání "Discipline" obsahují navíc osmou bonusovou skladbu – původní variantu „Matte Kudasai“. Text „Indiscipline“ je založen na dopisu, který Belewovi poslala jeho manželka Margaret, když se zabývala sochařskou tvorbou. „Thela Hun Ginjeet“ je první písní na druhé straně původní gramofonové desky. Její název je anagramem sousloví „heat in the jungle“ (česky „teplo v džungli“). Následující instrumentální „The Sheltering Sky“ je s více jak osmi minutami nejdelší skladbou alba. Je pojmenována po stejnojmenném románu od Paula Bowlese. Album uzavírá titulní instrumentálka „Discipline“.  Skupina použila na přebal alba obrázek keltského uzlu, aniž tušila, že je chráněn autorským právem. Na dalších vydáních desky byl původní uzel nahrazen jiným od Steva Balla.

Discipline je osmé studiové album britské rockové skupiny King Crimson. Bylo vydáno v roce 1981 (viz 1981 v hudbě) a v britském žebříčku se umístilo nejlépe na 41. místě. Jedná se o první desku vydanou po sedmiletém přerušení činnosti skupiny.


Kompozice.

Dokumentární série "Antologie Beatles" odhalila, že Lennon napsal tuto píseň, aby tak mohl vyjádřit svůj stres z rychlého vzestupu Beatles k úspěchu. „Byl jsem tlustý a deprimovaný a křičel jsem o ‘pomoc’ “, řekl Lennon pro Playboy. Spisovatel a kritik Ian MacDonald popisuje píseň jako první trhlinu v Lennonově ochranné skořápce vybudované kolem jeho emocí, během vzestupu Beatles ke slávě, a jako důležitý mezník v jeho skladatelském stylu.  V rozhovorech pro Rolling Stone z roku 1970, nazvané "Lennon vzpomíná", řekl Lennon, že to byla jedna z jeho nejoblíbenějších písní Beatles, kterou napsal, ale přál si, aby byla zaznamenána v pomalejším tempu. V těchto rozhovorech Lennon řekl, že cítil, že „Help!“ a „Strawberry Fields Forever“ byly jeho nejupřímnější původní písně od Beatles a ne jen písně „psané na zakázku“. Ovšem podle Lennonova bratrance a přítele z dětství, Stanleyho Parkese, Lennon napsal píseň poté, co „přišel jedné noci ze studia a řekl:,Bože, oni změnili název toho filmu, teď se bude jmenovat,Help!’ Takže jsem musel napsat novou píseň, pod tímto názvem’ “.  Paul McCartney později řekl, že byl 4. dubna 1965 pozván do Lennonova domu ve Weybridge, aby mu píseň pomohl dokončit.

Nahrávání.

Beatles píseň nahráli na 12 pokusů, během dne 13. dubna 1965 s použitím čtyř-stopového rekordéru. Nahrávání začalo v 7 hodin večer a trvalo čtyři hodiny. V prvních osmi pokusech se Beatles soustředili hlavně na instrumentální podklad. Vokály nahrávali až od 9. pokusu. George Harrison měl trochu problémy se složitými a rychlými kytarovými riffy. Také se obával nutnosti hrát a zpívat zároveň, ale McCartney ho ujistil, že to nebude nutné, protože jsou k dispozici dvě hlasové stopy. Z dvanácti pokusů byl nakonec nejlepší ten poslední.  Vokály byly pro film znovu nahrány, a to 24. května 1965 v CTS Studios, které se specializovalo na post-synchronizace.

Vydání.

Píseň vyšla jako singl v červenci 1965, společně s „I’m Down“. Jak v britských, tak v amerických hitparádách dosáhla na 1. místo. Jednalo se o čtvrtý ze šesti hitů, který v amerických hitparádách dosáhl č. 1 v řadě; „I Feel Fine“, „Eight Days a Week“, „Ticket to Ride“, „Help!“, „Yesterday“ a „We Can Work It Out“.  Píseň vyšla na albech "Help!", americkém soundtracku k filmu "Help!", "1962–1966", soundtracku k dokumentu "", "1", "Love" a "The Capitol Albums, Volume 2". Mono verze (s odlišnými vokály a bez tamburíny) byla vydána na albu "Rarities" a v box setu "The Beatles in Mono".  Na americkém soundtracku píseň začíná titulní melodií Jamese Bonda. Na žádném jiném albu se tento úvod nenachází.

Hudební videoklipy.

Dne 22. dubna 1965 Beatles natočili úvodní vystoupení pro film "Help!". Ty samé záběry (bez šipek a úvodních titulků) byly použity v hudebním videoklipu, který propagoval vydání singlu. Dne 23. listopadu 1965 natočila kapela další videoklip, tentokrát pro televizní pořady "Top of the Pops" a "Thank Your Lucky Stars". Režie se ujal Joseph McGrath. Černobílý klip zobrazuje členy kapely, kteří sedí za sebou na pracovním stole, zatímco zpívají na playback. Starr během písně drží nad hlavou deštník, ze kterého ke konci začne padat umělý sníh. Druhý videoklip byl v roce 2015 vydán na video kompilaci Beatles "1".

Živá vystoupení.

Beatles zahráli „Help!“ živě 1. srpna 1965, během vysílání "Blackpool Night Out". Záznam z vystoupení byl použit na kompilaci Anthology 2 a v následném dokumentu "Antologie Beatles". 14. srpna nahrála kapela živé vystoupení pro "The Ed Sullivan Show", během kterého zaznělo „Help!“ a pět dalších písní. Pořad se vysílal následující měsíc. Show je k dispozici na DVD "The 4 Complete Ed Sullivan Shows Starring The Beatles".  Píseň „Help!“ byla zařazena do repertoáru Beatles pro turné po USA 1965. Vystoupení z 15. srpna na stadionu Shea bylo nahráváno pro dokument "The Beatles at Shea Stadium", i když před vydáním bylo audio této písně pře-nahráno. Vystoupení z 29. srpna v Hollywood Bowl bylo vydáno na albu "The Beatles at the Hollywood Bowl".

Komerční využití.

V únoru 1985 byla píseň „Help!“ použita (jako první píseň od Beatles) pro americkou televizní reklamu. Lincoln-Mercury divize Ford Motor Company zaplatila 100 000 dolarů za práva k písni, ale ne pro použití verze od Beatles, nýbrž nově nahranou od neznámé kapely, za pomoci George Martina. Americký elektro-spotřebitelský řetězec hhgregg použil ve své reklamě cover verzi písně. Píseň byla také jednou použita v reklamě banky Halifax.

Nástroje.

John Lennon: zpěv, kytara  Paul McCartney: baskytara  George Harrison: elektrická kytara  Ringo Starr: bicí souprava

Help! je píseň od britské kapely The Beatles, která posloužila jako titulní song pro páté album kapely, a také pro druhý film. Ten se měl původně nazývat "Eight Arms To Hold You", což bylo 17. března 1965 uvedeno také v tisku, ale nakonec dostal název "Help!". Píseň vyšla také jako singl, který se udržel tři týdny na prvním místě hitparády, a to jak ve Spojeném království, tak i ve Spojených státech.


Charakteristické znaky a původ.

Album "Cowboys from Hell" od skupiny Pantera z roku 1990 bylo označeno jako „přelomové“ a „směrodatné“ pro groovemetalový žánr. Ian Christe připisuje zásluhu k vytvoření nového, z death metalu odvozeného, stylu skupinám Sepultura s albem "Chaos A.D." a Panteře - jejich groovemetalový sound ovlivnil v 90. letech novou generaci kapel. Groovemetalové skupiny včlenily do své tvorby prvky thrash metalu, hardcore punku a industriální hudby. Tommy Victor ze skupiny Prong tvrdí, že postoje groove metalu pocházejí od skupiny Bad Brains.  Groovemetalové skupiny mají také tendenci hrát thrashové riffy ve středním tempu a zaměřovat se na silné a zajeté synkopy.

Skupiny.

Tento styl se spojuje se skupinami jako Pantera, Lamb of God, Sepultura, Soulfly, Gojira, Throwdown, Machine Head, Byzantine, Trivium, Anthrax, Korn, Spiritual Beggars a Five Finger Death Punch. Některé kapely vyvinuly mnoho úsilí, aby nebyly považovány za groovemetalovou kapelu. Veteráni thrash metalu Annihilator odešli od Roadrunner Records roku 1993 právě kvůli tomu, aby nebyli zapleteni do groovemetalového trendu podporovaného tímto labelem. A od té doby tito Kanaďané nehráli v Severní Americe až do června 2011, kdy se vrátili, aby si zahráli na vyprodaném představení v Quebecu a objevili s na hlavním pódiu festivalu Heavy MTL v Montrealu. Během 90. let byl termín občas použit k popisu funkem ovlivněných alternative metalových uskupení jako Primus a Jane's Addiction.

Vliv.

Průkopnické groovemetalové skupiny jako Pantera (původně glammetalová skupina) a Sepultura (původne deathmetalová skupina) položily základy pro nu metal a metalcore. Nu metal využívá podladěné riffy (i když ne tak komplikované jako v groove metalu), prvky hip hopu jako rapování a turntablism a groovemetalové rytmy, zatímco téměř neobsahuje kytarová sóla a komplexní kytarovou hru. Metalcore klade důraz na tradiční metalové harmonie a také obsahuje breakdowny, čili pomalé, intenzivne pasáže, které svádějí k moshingu.

Groove metal, často označovaný jak neo-thrash, post-thrash, power groove nebo jen groove, je termín, který popisuje styly, odvozené z thrash metalu a které se do současné podoby vyvinuly na začátku 90. let.


Klubová kariére.

Enyimba International FC.

Začínal v klubu Enyimba International FC a dvakrát vyhrál CAF Champions League. Po třech sezonách v Enyimba International FC a jedné v Iwuanyanwu Nationale (dnes Heartland FC) odchází do Izraele.

Bnei Yehuda Tel Aviv.

První sezonu měl fantastickou, obsadil čtvrté místo v Israeli Premier League, a tím se kvalifikoval s týmem do EL a také pomohl do finále Israel State Cup.

Hapoel Tel Aviv FC.

2007/2008  Enyama podepsal v roce 2007 Hapoelu a v této sezoně pomohl tento klub zachránit a navíc dostat se do finále národního poháru. V této sezoně se stal exekutorem penalt.  2008/2009  Fantastickou sezonu měl Hapoel, ale také Enyeama! Hapoel málem vyhrál titul a Enyeama získal ocenění "Player of The Year", přestože je to brankář a nebyl v týmu, který vyhrál titul.  2009/2010  Hapoel vyhrál double a Enyeama vstřelil gól ve finále poháru a nedal penaltu v posledním kole roku, Hapoel mohl vyhrát titul, tak v 92. minutě při rohu Enyeama šel pomoct svým spoluhráčům a vstřelil "titulový gól".  2010/11  18. srpna 2010 vstřelil první gól v sezoně v kvalifikaci Ligy mistrů proti Salzburgu. V sezoně Enyeame chytal velmi dobře a jeho výkony vygradovali v zápasech Ligy mistrů proti FC Schalke 04 a Lyonu. Tento rok s Hapoelem znovu vyhrál ligový pohár.

Lille OSC.

2011/2012  V roce 2011 přestoupil do Lille OSC. V roce 2012 si připsal premiéru proti Interu Milán v Lize mistrů.  2013/14  Po hostování se stává jedničkou a dostává příležitost před Steevem Elanou. Připsal si 11 čistých kont v Ligue 1 v první půlce sezony. Byl neprůstřelný 1062 minut v Ligue 1, až proti FC Girondins de Bordeaux a chybělo mu 114 minut do překonání historického rekordu.

Maccabi Tel Aviv.

Připsal si 26 startů a pomohl k titulu.

Vincent Enyeama (* 29. srpna 1982) je nigerijský profesionální fotbalový brankář, který hraje za Lille OSC a za nigerijskou fotbalovou reprezentaci. V roce 2002 debutoval za Nigérii, teď je kapitánem a druhým nejlepším hráčem v počtu zápasů za reprezentaci. Účastník MS 2002, 2010 a 2014. Za sezónu 2008/09 se stal fotbalistou roku v Izraeli.


Nahrávací činnost.

Šlágr „Airmail Special“ od Elly Fitzgeraldové nazpívala pro vydavatelství Verve Records, u něhož vyšlo v červnu 2007 na tributovém albu "". Produkci zajišťoval Tommy LiPuma. Tím se k danému datu stala nejmladším interpretem, jenž pracoval pro label Verve. Pro společnost Walt Disney Pictures v angličtině a francouzštině nahrála singl „Gotta Go My Own Way“, který se objevil ve filmu "Muzikál ze střední 2". Následně spolupracovala s Herbiem Hancockem a will.i.amem (z kapely The Black Eyed Peas) na crossoverové verzi swingového hitu „Stompin' at the Savoy“. Píseň vyšla v audioknize Kareema Abdula Jabbara pojmenované "On the Shoulders of Giants" (Na ramenou obrů).  V září 2008 vydala první dlouhohrající album s koncertním záznamem na nosičích CD a DVD nazvané "Ella... Of Thee I Swing". Produkci zajistilo vydavatelství A440 Entertainment a distribuci v Kanadě a Japonsku zprostředkovala společnost Universal Music. Výkon na desce znamenal dvě nominace na kanadské hudební ceny Juno Award 2009 v kategoriích Nový umělec roku a Vokální jazzové album roku. Na Nezávislých kanadských hudebních cenách 2009 se stala vítězkou kategorie „oblíbený jazzový umělec“.  Skladatelé Stephan Moccio a Alan Frew ji vybrali, aby nazpívala skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru. Na konci února 2010 singl vystoupal na vrchol kanadské hitparády Canadian Hot 100 a v dubnu dosáhl na čtyřplatinové certifikace u digitálního stažení. Stala se tak prvním kanadským zpěvákem na čele tohoto žebříčku od roku 2007, kdy první místo patřilo písni „Girlfriend“ umělkyně Avril Lavigne.  Debutové studiové albem neslo název "Nikki". Obsahovalo také původní skladby, na nichž se podílela s Jessem Harrisem, Ronem Sexsmithem a Feist. Vyšlo v dubnu 2010 u vydavatelství Decca Records a zpěvačka jej doprovodila celosvětovým turné. Deska získala nominaci na Juno Award pro nejlepší vokální jazzové album roku. V rámci cen WAVE Smooth Jazz Award zvítězila v kategorii zpěvačka roku.  Na počátku roku 2013 podepsala smlouvu se společností Quincy Jones Productions, na zajištění její celosvětové produkce.

Koncertní činnost.

Profesionální pěveckou dráhu zahájila v roce 2006 na montréalském mezinárodním jazzovém festivalu. Jako dvanáctiletá se tak stala nejmladším interpretem s vlastním programem v historii této události. Následně se na festival každoročně vracela, při 30. výročí roku 2009 se speciálním venkovním koncertem, a v roce 2011 za doprovodu Metropolitního orchestru.  Na kanadských pódiích vystupovala také na jazzových koncertech v Torontu (Luminato a Downtown), Ottawě (Jazz a Blues), Vancouveru, Victorii, Québecu, Edmontonu, Saskatoonu či Frederictonu. Na mezinárodní scéně se objevila mimo jiné na jamajském jazzovém a bluesovém festivalu, evropských událostech, jakými byly North Sea Jazz Festival a Montreux Jazz Festival, či tokijském mezinárodním jazzovém festivalu Ginza.  V den čtrnáctých narozenin, 8. února 2008, odstartovala v Carnegie Hall turné se skladatelem a producentem Marvinem Hamlischem. Během listopadu téhož roku zažila debut s orchestrem, když ji doprovodil edmontonský symfonický orchestr. Následovala vystoupení s vancouverskými a calgarskými filharmoniky.  Na udílení ceny hudební osobnosti roku – MusiCares Person of the Year 2011, kterou převzala Barbra Streisandová, zazpívala skladbu „On A Clear Day You Can See Forever“ za Hancockova klavírního doprovodu.  Na velké scéně casina MGM Grand Las Vegas vystoupila 13. dubna 2013 po boku Stevieho Wondera, když společně přednesli píseň „Let The Good Times Roll“. Hvězdný galavečer byl věnován oslavě 80. narozenin Quincyho Jonese a sira Michaela Cainea. Veškerý zisk směřoval do centra Loua Ruva pro zdraví mozku při clevelandské klinice.  Koncertní turné nazvané Little Secret Tour odstartovala 21. června 2013. Propagovala v něm nadcházející druhé studiové album, vydané v květnu 2014 pod titulem "Little Secret".

Soukromý život.

Narodila se roku 1994 v Montréalu do židovské rodiny, matce Elysse (za svobodna Rosenthalové) a otci Richardu Yanofským. Vystudovala základní a střední školu svatého Jiří v Montréalu (St. George's School of Montreal).

Nicole „Nikki“ Yanofsky (* 8. února 1994 Montréal) je kanadská jazz-popová písničkářka, která nazpívala oficiální propagační skladbu „I Believe“ pro Zimní olympiádu 2010 ve Vancouveru a Letní olympiádu 2012 v Londýně.


Kariéra.

Společnost Dominion Line provozovala linku Liverpool - Kanada na přelomu 19. a 20. století. Jejich lodě už byly staré a opotřebované, proto sem byly dodány dvě lodě z dílen Harland & Wolff SS "Albany" a SS "Alberta". Když byly dokončeny, převzala je White Star Line a začala s nimi provozovat linky do Kanady.  Albany byl přejmenován na "Megantic" (po jezeře Megantic v Quebecu) a Alberta byla přejmenována na "Laurentic". Ve své době to byly největší lodě na lince do Kanady. Byly na nich prováděny zátěžové testy kvůli výběru strojů pro "Olympic". Megantic měl 2 šrouby poháněné čtyřexpanzními motory zatímco Laurentic, který měl stejnou velikost a parní kotle, dostal 3 šrouby a nové, lepší motory.  Megantic byl spuštěn v roce 1908 a na první plavbu z Liverpoolu do Montrealu vyplul 17. června 1909. Na této trase zůstal až do války, kdy byl přemístěn na trasu Liverpool - New York, než byl povolán do války jako transportní loď. V roce 1917 na něj zaútočila německá ponorka U-43, ale Megantic zvládl vyváznout bez poškození. V prosinci 1918 byl vrácen White Star Line a po přestavbě roku 1919, kdy dostal prostory pro první třídu, se vrátil na linky do Kanady. Další přestavbu měl v roce 1924 a od roku 1928 jezdil ze Southamptonu a Londýna. Mimo sezónu byl často používán na cesty mezi New Yorkem a Karibikem.  Poté, co byl Hawley Harvey Crippen v Kanadě zatčen, vracel se do Anglie na Megantiku. Byl uvězněn za vraždu.  Poslední plavbu měl Megantic v roce 1931, poté zůstal nepoužíván do roku 1933, než byl prodán do šrotu v Osace.

SS "Megantic" byl zaoceánský parník vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu pro společnost White Star Line. Byl spuštěn roku 1908 a měl tonáž 14 878 BRT. Během 1. světové války na něj útočila německá U-ponorka. Roku 1931 byl stažen ze služby a roku 1933 sešrotován.


Vznik a kompozice.

Kytarista Jeff Hanneman napsal skladbu „Angel of Death“ poté, co během turné četl o Josefu Mengelem. Koupil si o něm dvě knihy a při nahrávání alba je měl stále v živé paměti, a tak vznikl text písně.  V textu se střídá pohled Mengeleho s pohledem nezávislého pozorovatele, odsuzujícího jeho činy. Jsou poměrně detailně popsány Mengeleho experimenty na jeho pacientech v koncentračním táboře Osvětim za druhé světové války. Zaměřoval se mj. na trpaslíky a dvojčata a prováděl fyzická i psychologická vyšetření. Píseň zmiňuje některé z těchto pokusů: experimentální operace bez použití anestetik, transfuze mezi dvojčaty, zplynování, záměrná nakažení smrtelnými chorobami, odstraňování orgánů a amputaci končetin, ponořování do ledové vody a abacinaci.

Kontroverze.

Text skladby odložil vydání alba "Reign in Blood". Skupina měla podepsanou smlouvu s Def Jam Records. Jejich vydavatel Columbia Records odmítl desku vydat kvůli celkové tematice a také přebalu alba, který byl údajně „příliš grafický“. "Reign in Blood" nakonec vyšlo 7. října 1986 prostřednictvím Geffen Records, ale neobjevilo se na oficiálním seznamu vydaných alb tohoto vydavatelství, opět kvůli kontroverzi.  „Angel of Death“ značně pobouřil přeživší holokaustu a jejich rodiny a také širokou veřejnost. Znovu se vynořila obvinění ze sympatizování s nacismem, která kariéru Slayer doprovázela již dříve. Za jasný důkaz sympatizování brali lidé Hannemanovu zálibu v nacistické historii a jeho sbírku německých válečných medailí, zejména jeho Rytířský kříž Železného kříže. Hanneman protestoval, se slovy: „Vím, proč si to lidé špatně vykládají − protože je to taková bezmyšlenkovitá reakce. Když si pak přečtou text, není tam ode mě nic o tom, že to byl špatný člověk, protože on mě přece − no není to očividné? Ani bych vám to neměl muset říkat.“  Podle kytaristy Kerryho Kinga jsou Slayer „Nacisti, fašisti, komunisti − a tak dál. Největší kritiku jsme za to samozřejmě dostali v Německu. Vždycky jsem říkal: „Přečtěte si ten text a řekněte mi, co je na něm tak ofenzivního. Zdá se vám to jako dokument, nebo si myslíte že Slayer opěvují podělanou druhou světovou?“ Lidi mají tenhle pocit − hlavně v Evropě − a nevymluvíte jim ho.“

Hudba a struktura.

S délkou 4 minut a 51 sekund je „Angel of Death“ nejdelší skladbou alba, které je dohromady jen 29 minut dlouhé. Z hlediska struktury je to nejvíce „konvenční“ píseň, se slokami proloženými refrénem.

Ohlas kritiky.

Přestože se „Angel of Death“ neumístil na žádném žebříčku, kritici hodnotící "Reign in Blood" skladbu značně vyzdvihovali. Clay Jarvas ze "Stylus Magazine" uvedl, že píseň „vypálila rybník každé skupině, která se snaží hrát tvrdou nebo rychlou muziku.“ Adrien Begrand z PopMatters podotkl, že „Není lepší skladby, kterou něco začít, než právě mistrovská „Angel of Death“, jedna z nejvelkolepějších písní metalové historie“.

„Angel of Death“ je úvodní skladba alba "Reign in Blood" americké thrash metalové skupiny Slayer. Autorem hudby i textu je kytarista Jeff Hanneman. Tématem písně jsou pokusy na lidech, prováděné za druhé světové války v koncentračním táboře Osvětim lékařem Josefem Mengelem.


Životopis.

Narodil se v Moskvě. Po studiu na střední škole studoval od roku 2000 politologii na moskevské univerzitě MNEPU. Obhájil v roce 2005 s diplomovou prací na téma organizace pouličních protestů. Od roku 2007 studoval politologii na moskevské Vyšší odborná škole ekonomické (HSE). V letech 2002 až 2006 byl asistentem poslance moskevského zastupitelstva.  Od roku 2005 píše sloupky do liberálních novin Novaja gazeta, jeho sloupky byly publikovány i v dalších ruských novinách a časopisech.  Je svobodný, v letech 2011 a 2012 byla jeho přítelkyní moderátorka a politická aktivistka Xenija Sobčaková.

Politické působení.

Již od mládí byl prodemokratickým aktivistou a účastnil se protestních shromáždění v Rusku i Bělorusku, v obou zemích se dostal do vězení. V letech 2000–2008 byl lídrem mládežnického křídla strany Jabloko, poté se angažoval v hnutí Solidarita.  V roce 2009 se chytil do pasti, kterou na něj v podobě mladé svůdkyně nalíčila tajná služba. Jašina i další opozičníky žena vodila do svého bytu, ve kterém byly nainstalovány skryté kamery a mikrofony.  Dne 31. prosince 2010 byl zatčen při demonstraci hnutí Strategie-31, zadržen byl po 15 dní. Organizace Amnesty International jej označila za vězně svědomí.  Později byl Jašin spolu s dalším opozičním politikem Alexejem Navalným zatčen za neuposlechnutí policie při povolební demonstraci 5. prosince 2011, zadržováni byli opět 15 dní. Dále byl Jašin za účast na demonstracích či jejich přípravu opakovaně krátkodobě zadržen, např. v lednu, březnu nebo říjnu roku 2012.  V prosinci 2014 vyhrál s Alexejem Navalným u Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku spor proti Rusku. Podle soudu je protiprávně zadrželo při povoleném protestním pochodu po parlamentních volbách v prosinci 2011, a porušilo tak mj. právo na shromažďování a svobodu projevu. Rusku bylo nařízeno vyplatit oběma politikům po 26 tisících eur (asi 713 tis. Kč).  Koncem února byl zavražděn jeho kolega a předák ruské opozice Boris Němcov, který podle svých slov nasbíral materiály o rozpoutání války na Ukrajině Putinem. Pod Němcovovým názvem „Putin. Válka (rus. "'Путин. Война"')“ vyšla v minimálním nákladu dvou tisíc výtisků 64-stránková zpráva, kterou podle těchto materiálů vypracovala skupina expertů pod vedením právě Ilji Jašina. Toho krátce před svou smrtí požádal sám Němcov o pomoc s jejím dopracováním.  V únoru 2016 vydal zprávu kritizující vliv a činnost čečenského prezidenta Ramzana Kadyrova, který je podle Jašina zodpovědný za smrt Němcova. Kadyrov podle něj také zneužívá federální dotace a buduje si osobní armádu o síle asi 30 tisíc mužů, čímž se jeho režim stává časovanou bombou a ohrožením ruské národní bezpečnosti. "„Čečensko se stalo islámským státem uvnitř Ruska,“" uvedl Jašin.

Ilja Jašin (; * 29. června 1983 Moskva) je ruský opoziční politik, aktivista a blogger, jeden z lídrů politické strany Republikánská strana Ruska – Strana národní svobody (RPR-PARNAS). Je otevřeným kritikem prezidenta Vladimira Putina.


Zatčení.

Zapata byl poprvé zatčen v prosinci 2002 kvůli pohrdání úřední mocí a občanské neposlušnosti. Byl uvězněn na více než tři měsíce. V březnu 2003, 13 dní poté, co byl propuštěn, byl zatčen podruhé v rámci kubánského Černého jara. V té době držel hladovku za propuštění několika dalších disidentů. Byl odsouzen na 25 let vězení, podle některých zdrojů v součtu až na 36 let vězení.

Smrt v důsledku hladovění.

V prosinci 2009 zahájil Zapata hladovku na protest proti životním podmínkám v kubánských věznicích. Jeho zdraví se prudce zhoršovalo, utrpěl selhání ledvin.  Režim jej v kritickém stavu nechal převézt do nemocnice v Camagüey, kde mu byly nitrožilně podávány tekutiny proti jeho vůli. 16. února 2010 se jeho stav dále zhoršil a byl převezen do nemocnice v Havaně, kde však o týden později zemřel.

Reakce na Zapatovu smrt.

Zapatova smrt vyvolala vlnu solidarity s kubánskými politickými vězni a zesílila kritiku komunistického režimu. Mezinárodní organizace Amnesty International označila Zapatu za vězně svědomí.  Rovněž hladovkou se na jeho smrt rozhodl upozornit další významný kubánský disident Guillermo Fariñas, který ji spojil s nakonec úspěšným protestem proti věznění třicítky nemocných politických vězňů.  Kubánské noviny nicméně popsaly Zapatu jako "„běžného zločince neprávem povýšeného na mučedníka”". Podle režimem neuznávané, nicméně většinou tolerované "Komise pro lidská práva a národní smíření" vláda nechala po Zapatově smrti pozatýkat 115 opozičních aktivistů a příznivců zemřelého, přičemž je ponechala zatčené tak dlouho, aby se nemohli zúčastnit jeho pohřbu.  Zapata byl po 38 letech prvním opozičním aktivistou, který na Kubě v důsledku hladovky zemřel. Naposled se tak stalo v roce 1972, kdy kvůli hladovce zemřel básník a disident Pedro Luis Boitel.

Orlando Zapata Tamayo (15. května 1967, Santiago de Cuba, Kuba – 23. února 2010, Havana, Kuba) byl kubánský dělník a politický aktivista, vězněný za své kritické názory na vládnoucí komunistický režim. V prosinci 2009 zahájil hladovku, v jejímž důsledku po 85 dnech zemřel. Jeho smrt vzbudila mezinárodní pozornost a vedla ke zhoršení vztahů mezi Kubou a Evropskou unií i k ostré kritice ze strany Spojených států, které vyzvaly Kubu k propuštění všech politických vězňů.


Předvolební situace.

Rok 2006.

Předcházející parlamentní volby v roce 2006 provázela masivní kampaň. Obě nejsilnější strany, levicová MSZP a pravicový Fidesz-MPS, si dělaly velké naděje na vítězství. Možná právě zatajování informací o skutečném stavu ekonomiky a hospodářství ze strany MSZP přispělo k jejímu vítězství. V premiérském křesle tak i nadále zůstal, v té době ještě populární, Ferenc Gyurcsány.  Dne 17. září 2006 v odpoledních hodinách odvysílal Maďarský rozhlas úplný záznam z neveřejného povolebního projevu Ference Gyurcsánye k poslancům své strany, na níž emotivně a vulgárně přiznává, že v zájmu volebního úspěchu lhal o skutečném stavu ekonomiky, a že se Maďarsko podařilo udržet nad vodou jen díky boží prozřetelnosti, spoustě peněz ve světovém hospodářství a stovkám podvodů. Okamžitou reakcí se staly stotisícové protivládní demonstrace po celé zemi. Všichni požadovali Gyurcsányho rezignaci. Ten však ve své funkci zůstal. Jeho vláda se okamžitě stala značně nepopulární a preference MSZP začaly prudce klesat.

Vládní krize.

Premiér Ferenc Gyurcsány byl v čele nepopulární vlády, která zemi značně zadlužila. V roce 2008 se navíc z vládní koalice odloučil SZDSZ. To už byl krůček k vládní krizi. Ta vypukla na jaře 2009, kdy předseda vlády oznámil svou rezignaci a odchod z vedení strany. Prezident republiky László Sólyom a opoziční strany požadovaly vypsání předčasných voleb. K tomu však nedošlo a byla vytvořena úřednická vláda, v jejímž čele stanul nestraník Gordon Bajnai. Jeho vláda by měla zemi vést do termínu těchto voleb (2010) a hlavně ji dostat z hospodářské krize, která Maďarsko skutečně silně zasáhla. I přesto, že premiér Bajnai vytvořil úsporný balíček a sám bral výplatu pouze jeden forint měsíčně, Maďaři jeho vládě příliš nevěřili.  Od roku 2006 je tedy maďarská pravice na velkém vzestupu. Sám předseda nejsilnější opoziční strany Fidesz Viktor Orbán se už v květnu 2009 cítil být příštím maďarským premiérem. Naopak popularita MSZP se tehdy pohybovala na historicky nejhorší úrovni od samotného vzniku strany.

Volby do EP 2009.

Růst popularity pravicových stran se projevil již během voleb do Evropského parlamentu 2009, kdy Fidesz (v koalici s KDNP) získal 14 mandátů, zatímco levicová MSZP jen 4 mandáty. Do parlamentu se také dostala krajně pravicová strana Jobbik se ziskem 3 mandátů. Konzervativní MDF obhájilo svůj 1 mandát.

Kandidátky a seznamy.

Registrace kandidující stran.

Strany zaregistrované u Országos Választási Bizottság (Celostátní volební výbor) pro parlamentní volby 2010. V první závorce je uvedena zkratka strany, ve druhé datum její registrace:

Počet jednotlivých kandidátů.

Termín pro doporučení jednotlivých kandidátů byl 19. březen 2010. Registrace kandidáta v jednomandátovém obvodu je podmíněna shromážděním 750 podpisů. Strany doporučující své kandidáty voličům: Fidesz, MSZP, Jobbik, LMP

Republikové kandidátky.

Republikové kandidátky stran:

Volební výsledky.

Parlamentní volby 2010 vyhrála pravicová strana Fidesz – Magyar Polgári Szövetség, kterou vedl Viktor Orbán. Tato strana ovšem nastoupila do voleb spolu se stranou KDNP. Se ziskem 263 mandátů porazilo toto spojenectví levicovou Magyar Szocialista Párt, která v zemi vládla po dvě uplynulá volební období (osm let), ale v těchto volbách získala jen 59 mandátů, přičemž v předchozích volbách jich měla 190. Na třetím místě byla se ziskem 47 mandátů krajně pravicová strana Jobbik Magyarországért Mozgalom. Čtvrtá skončila nově vzniklá Zelená strana Lehet Más a Politika, která dostala 16 mandátů. Poslední mandát obsadil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.  Dvě tradiční politické strany po 20. letech parlament opustily. Jednalo se o konzervativní MDF a liberální SZDSZ. Paradoxně ve volbách 1990 to byly dvě nejsilnější politické strany v zemi.

Výsledky v jednomandátových obvodech.

V jednomandátových obvodech se většinovým systémem rozděluje 176 mandátů z celkového počtu 386. V případě, že některý kandidát získá již v prvním kole více jak 50 % hlasů, tak vyhrává a druhé kolo se v daném obvodu již nekoná. Pokud žádný z kandidátů nezíská nadpoloviční většinu, koná se druhé kolo voleb, v němž zvítězí kandidát s nejvyšším počtem hlasů.  Již v prvním kole voleb, které se konalo 11. dubna 2010, získalo 119 kandidátů Fidesz-KDNP nadpoloviční většinu hlasů. Ve zbývajících 56 obvodech byli rovněž nejúspěšnější kandidáti Fidesz-KDNP, ale se ziskem nižším než 50 %. Pouze v jednom budapešťském obvodu vedl kandidát levicové MSZP.  Ve druhém kole, které se konalo 25. dubna 2010 v 56 obvodech, zvítězilo 53 kandidátů Fidesz-KDNP. V Budapešti vyhráli dva kandidáti MSZP (Tibor Szanyi a József Tóth). V jednom obvodu v župě Borsod-Abaúj-Zemplén zvítězil nezávislý kandidát Oszkár Molnár.

Politické důsledky.

Společně kandidující strany Fidesz a KDNP získaly ve volbách ústavní dvoutřetinovou většinu a měly tak otevřenou cestu ke změnám ústavních zákonů. Novým maďarským premiérem se tak stal Viktor Orbán.  V reakci na nedostatečný výsledek odstoupila hned po prvním kole Ibolya Dávid z funkce předsedkyně MDF. Stejně tak po druhém kole odstoupila Ildikó Lendvai z funkce předsedkyně MSZP.  První zasedání nového parlamentu proběhlo 14. května 2010. Novým předsedou parlamentu byl zvolen Pál Schmitt (Fidesz).

Parlamentní volby v Maďarsku v roce 2010 byly šesté svobodné volby Maďarské republiky od pádu komunismu v roce 1989. Prezident republiky László Sólyom vypsal první kolo voleb na 11. dubna, druhé kolo na 25. dubna 2010.


Příběh.

Děj knihy začíná Jinnou a Phyllisem, kteří rekreačně cestují skrze otevřený vesmír na své kosmické lodi. Na cestě najdou potulující se láhev se vzkazem. Napsal jej Ulyxes Mérou a je na něm zaznamenán jeho příběh.  Příběh začíná vyprávěním o příteli Ulyxa, profesoru a vědci Antellovi, jenž roku 2500 vynalezl kosmickou loď. S ní je možné dosáhnout rychlosti světla. Mérou, profesor a další člen posádky, fyzik jménem Arthur Levain, se tedy vydávají na cestu ve své raketě. Jejich cílem je prozkoumat vesmír a nalézt známky dalších civilizací. Společně letí až ke vzdálené solární soustavě, v jejímž středu se nachází červený obr Betelgeuza. Soustava je od Země vzdálena přibližně 300 světelných let, ale cesta trvá kvůli dilataci času pouze pár let.  V soustavě najdou planetu podobnou Zemi a pojmenují ji Soror. Společně pak na planetě přistanou. Zjistí, že mohou ve zdejší atmosféře volně dýchat a pít vodu z potoků a říček. Brzy nato však při průzkumu okolí narazí na zcela primitivní skupinu lidí, kteří jim spálí jejich skafandry a vezmou je do zajetí. Jedna z žen skupiny jim dokonce zabije i jejich šimpanze Hektora, jenž s nimi putoval ve vesmírné raketě. Vědci Antelle a Levain jsou vůči těmto lidem skeptičtí. Mizantropický Levain od lidského druhu moc neočekával a nebyl tak překvapen chováním zdejších divochů. Antelle studoval divochy více z vědeckého hlediska. Usoudil, že se postupem času proměnili v primitivy a zanechali tak lidskou civilizaci v troskách. Profesor však věřil v jejich převýchovu. O něco později byla trojice překvapena náhlým lovem, kterého se účastnily gorily, šimpanzi a orangutani. Všichni oděni v lidském oblečení totožném s tím, jež lidé nosili ve dvacátém století na planetě Zemi. S pomocí zbraní přepadli skupinu lidí a několik jich zabili, včetně Levaina. Ulyxes a další byli zajati a odvedeni.  Mérou byl spolu s ostatními zajatci převezen do města opic, podobajícího se městům ze Země, a byl poslán do výzkumného zařízení. Ostatní byli prodání do otroctví. Ve výzkumném zařízení byly na lidech prováděny experimenty, jež dle Méroua měly hodně společného s Pavlovovými. Ulyxes zaujal opice svou inteligencí. Dokázal totiž nakreslit a zkonstruovat geometrické útvary. Ujal se ho tedy jeden z vědců, samice šimpanze Zira. Zira ho učila opičímu jazyku, aby se dokázal s opicemi domluvit a porozumět jim. Francouzštině, která byla jeho mateřským jazykem, nerozuměla. Mérou však dokázal některé výrazy znázornit posouváním jazyka. Časem se Ulyxes naučil hovořit plynně opičím jazykem a Zira dokázala vyslovovat pár frází ve francouzštině. Zároveň se od ní dozvěděl vše o opičí planetě. Zira byla Ulyxem natolik okouzlena, že ho představila Kornéliovi, mladému respektovanému vědci akademie věd a jejímu snoubenci. Ulyxes byl nakonec propuštěn z vězení a byl mu darován byt, který se podobal tomu z Paříže. S Kornéliovou pomocí promluvil před prezidentem opic a dalšími opičími reprezentanty. Získal od nich padnoucí oblečení, protože byl od této chvíle členem jejich společnosti. Rozhovor byl vysílán živě všemi stanicemi.  Přestože o Ulyxově inteligenci byli přesvědčeni šimpanzi Zira a Kornélius, vedoucí akademie orangutan věřil, že porozumění jejich jazyka jen předstírá. Ulyxes se taktéž zamiloval do ženy, Novy. Potkal ji v době, kdy se společníky přistál na planetě. Zpočátku Mérouem opice opovrhovaly, ale postupně jej, krůček po krůčku, přijaly za sobě rovného. Stal se tak ve městě celebritou, která navštěvovala každou párty a každý se s ní chtěl setkat a pohovořit. Ulyxes se tomuto způsobu života přizpůsobil a vzal si Novu za manželku. Nova s ním otěhotněla a dokázalo se tak, že je Ulyxes stejný jako zdejší primitivní lidé, což zapříčinilo snížení jeho postavení v opičí společnosti. Znechucení se však proměnilo postupem času ve strach. Opice pomocí chirurgických zákroků zjistili, že lidé jsou schopni opravdové řeči. Byly nalezeny také ztracené kousky opičí historie, které pojednávaly o vládnutí lidské rasy na planetě. Lidé se časem stali více závislými na opicích až zdegenerovali. Opice je nato svrhly. Zbylí lidé pak skončili v primitivní podobě divochů.  Ačkoli některé opice nevěřily nalezeným důkazům, starý orangutan Zaius považoval lidi za hrozbu, jež musí být navždy vymýcena. Zira s Kornéliem tedy pomohli Ulyxovi, Nově a jejich novorozenému synovi Síriusovi dostat se pryč z planety v kosmické lodi. Cestování zpět na Zem trvalo opět několik staletí, avšak pro ně to bylo pouhých 3 a půl let. Společně se dostali o 700 let v budoucnosti vzdálené Paříže. Po přistání však zjistili, že se od Ulyxova opuštění opice vyvinuly a nyní zde vládnou. Bez váhání planetu opustili. Mérou napsal na lodi dopis, jenž následně uložil do lahve. Tu pak vystřelil do vesmíru.  Příběh našli šimpanzi Jinn a Phyllis. Odmítli mu však uvěřit, protože člověk není natolik inteligentní, aby dokázal takovýto text napsat.

Adaptace.

Román byl inspirací ke vzniku mediální franšízy zahrnující doposud devět filmů, dva televizní seriály (z toho jeden animovaný) a množství komiksů.  Režie prvního filmu z roku 1968 "Planeta opic" se ujal Franklin J. Schaffner. Scénář k němu napsali Michael Wilson a Rod Serling a v hlavní roli se objevil herec Charlton Heston. Film byl komerčně úspěšný a tak po něm následovala další čtyři pokračování, která přicházela do kin s jednoletými rozestupy v letech 1970 až 1973.  Druhou adaptací románu byl film režiséra Tima Burtona "Planeta opic" z roku 2001, volný remake stejnojmenného filmu z roku 1968. V roce 2011 byl uveden do kin reboot zvaný "Zrození Planety opic", na kterém pracoval zcela nový filmový štáb. Kritici i veřejnost film přijali pozitivně a ten se tak stal základem nové filmové série.

Planeta opic (ve francouzském originále La Planète des singes) je vědeckofantastický román z roku 1963 francouzského spisovatele Pierra Boulla. Stal se předlohou amerického filmu z roku 1968 "Planeta opic" a dal vzniknout stejnojmenné franšíze.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Lille kde studoval chemii u Charlese Frédérica Kuhlmanna a miniaturní malbu na porcelán. Poté, co Louis Daguerre vyřešil problém dlouhé expozice a představil daguerrotypii, praktický fotografický proces, široké veřejnosti v roce 1839, Blanquart-Evrard se začla zajímat o fotografii. Studoval kalotypii, slaný tisk negativního procesu, a v roce 1847 se stal první osobou, která zveřejnila negativní / pozitivní papírové foto zpracování ve Francii. Vyvinul spíše metodu namáčení papíru v roztocích jodidu draselného a dusičnanu stříbrného, místo nanášení chemické lázně na povrch. V lednu 1847 představil svůj výzkum stabilizace fotografických tisků namáčením v roztoku stříbra Francouzské akademii věd.

Imprimerie Photographique.

V roce 1850 vyvinul a představil techniku tisku na albuminový papír, který se stal základním procesem populárních carte de visite. V září 1851 ve francouzském Lille založil s Hippolytem Fockedeyem společnost "Imprimerie Photographique de Lille", která byla první velkokapacitní polygrafickou společností, která zaměstnávala velké množství zaměstnanců. Blanquart-Évrard představil veřejnosti práci mnoha průkopnických evropských fotografů, jako jsou Édouard Loydreau (1820–1905), Charles Marville (1813–1879), Ernest Benecke (1817–1894), Thomas Sutton (1819–1875) nebo Maxime Du Camp (1822–1894). V 50. letech 19. století se stal známým vydáváním pohlednic Johna Stewarta z Pyrenejí a Augusta Saltzmanna z Jeruzaléma. Nevýhodou však bylo, že proces kalotypie, kterú začal používat a vylepšil, zanechával prázdnou bílou oblohu a tmavé popředí, což vedlo k tomu, že umělec manipuloval a používal více negativů k přidání mraků do nebe a zpřesnění popředí. Problémem těchto manipulací bylo to, že často byly fotografie mraků pořizovány ráno a popředí odpoledne. Také kvůli technologickým nedostatkům fototisky časem z pohlednic mizely a obchodní činnost Blanquart-Evrarda musela v roce 1855 skončit a prohrála v konkurenci s litografií.

Uznání.

V letech 1860–1870 Blanquart-Evrard publikoval několik vlivných esejí a knih, včetně: "On the intervention of art in photography" a "La photographie: ses origines, ses progrès, ses transformations", kde popsal první tři dekády pokroku fotografie a formuloval důležité myšlenky pro budoucí rozvoj fotografie jako výtvarné teoretické a estetické myšlenky. Nyní je považován za jednu z hlavních postav padesátých let 19. století, "zlatého desetiletí" ve vývoji fotografie.

Louis Désiré Blanquart-Evrard (2. srpna 1802 Lille – 28. dubna 1872, Lille) byl francouzský vynálezce, fotograf a vydavatel fotografií. Jako živnostník obchodoval s textilem a ve 40. letech 19. století se začal zajímat o fotografii a zaměřil se na technické a ekonomické otázky hromadné výroby fotografických tisků.


Specifikace.

918 je poháněna osmiválcovým atmosférickým motorem s objemem 4,593 litru postaveným na stejné architektuře jako v RS Spyder Le Mans Prototyp.  Motor váží 135 kg dodává v 8500 otáčkách za minutu a maximální točivý moment Nm. Tento motor je doplněn o dva elektromotory dodávající dalších koňských sil. Jeden s koňmi pohání zadní kola paralelně s zážehovým motorem a slouží také jako hlavní generátor. Tyto motory dodávají výkon na zadní nápravu přes 7 rychlostní dvojspojkovou převodovku. Přední elektrický motor disponuje a pohání přední nápravu; elektrická spojka odděluje motor, když není v provozu. Celkový systém dodává a Nm točivého momentu. V říjnu 2012 nebyla inženýrská konstrukce ještě dokončena, ale Porsche již zaznamenala údaje o výkonu: za 2,5 sekundy, za 7,2 sekundy, za 19,9 sekund a testované nejvyšší rychlost km/h. Porsche 918 Spyder má poměr výkonu k hmotnosti kg na jednu koňskou sílu a série Weissach Package pomohla autu k hmotnostnímu poměru kg koňskou sílu. Systém ukládání energie je 312-cell, kapalinou chlazené 6.8 kW·h lithium-iontové baterie umístěné za řidičem. Kromě plug-in nabíjecího portu na straně spolujezdce na B-sloupku jsou také baterie nabíjeny rekuperačním brzděním a přebytkem výkonu z motoru, když auto jede bez přidávání plynu. CO emise jsou 79 g/km a spotřeba paliva 3,0 l/100 km podle Nového Evropského jízdního Cyklu (NEDC). V USA Agentura pro Ochranu Životního prostředí (EPA) v rámci jeho pěti-cyklového testu naměřili v roce 2015 spotřebu energie v elektrickém režimu na 50 kWh na 100 kilometrů a po zapojení pouze benzinového motoru 11 l/100km.  4.6 litrový osmiválcový benzínový motor dokáže dobít prázdnou baterii za cca dva litry paliva. Dodávané univerzální nabíječce od Porsche trvá sedm hodin, aby se baterie dobily 110 voltovou domácí zásuvkou nebo dvě hodiny na vyhrazené nabíjecí stanici s nainstalovanou 240 voltovou přípojkou. Volitelná DC rychlonabíjecí stanice může obnovit baterie na plnou kapacitu už za 25 minut.  918 Spyder nabízí pět různých provozních režimů: E-Drive umožňuje cestovat čistě na elektřinu pomocí zadního a předního elektromotoru až 19 km. Celkový dojezd s plnou nádrží benzínu a plně nabitými bateriemi je 680km dle EPA testů. V rámci E-Drive režimu auto může dosáhnout maximální rychlosti 150km/h. Dva hybridní režimy (Hybrid, a Race) používají jak benzínový tak i oba elektrické motory pro zajištění požadované úrovně spořivosti či výkonu. Podvozkem je karbonový monocoque a brzdy jsou použity elektromechanické.

Prodej a výroba.

Produkční verze byla představena v roce 2013 na Frankfurt Motor Show. V roce 2014 bylo 918 vyráběno v limitovaných sériích - s vývojovým centrem v Weissachu a sestaveny v Zuffenhausenu. Za rok 2014 Porsche vyrobilo 918 kusů a výroba začala 18. listopadu 2013, přičemž dodávky měly začít v prosinci 2013. Prodeje ve Spojených státech začaly v červnu 2014.  Do listopadu 2014 bylo celosvětově objednáno již 800 kusů. Výroba skončila v červnu 2015, jak bylo naplánováno.  Země s nejvíce objednávkami byly Spojené státy s 294 kusy následují země Čína a Německo s přibližně 100 objednávkami každá a Kanada s 35 objednávkami.

RSR.

V roce 2011 na North American International Auto Show v Detroitu Porsche představilo RSR závodní verzi 918 Spyder s výkonem 776 koní. Šesti stupňová převodovka byla použita z RS Spyder.

Rekord na okruhu Nürburgring.

V září 2013 Porsche 918 vybaveno volitelným 'Weissach Package' zajel na Nürburgring kolo za 6:57 na km dlouhé trati, čímž překonalo předchozí rekord o 14 sekund a také se stalo prvním sériovým autem s silniční homologací, které prolomilo 7 minutovou hranici.

Porsche 918 Spyder je plug-in hybridní sportovní auto s středovým uložením motoru vyráběné německou automobilkou Porsche. Spyder je poháněn 4.6 litrovým motorem V8 s atmosférickým sáním poskytující výkon a také dvěma elektromotory dodávajících dalších koňských sil s kombinovaným výstupem. 918 Spyder disponuje řádkou 6,8 kWh lithium-ion baterií, což umožňuje dojezd 19 km čistě na elektřinu.


Povrch.

Název parku pochází od stejnojmenné náhorní plošiny (nazývané také pouze Vidda), údajně nejrozsáhlejší v celé Evropě, která leží v široké jižní části horské soustavy Skand. Z jejích zhruba 7400 km2 pokrývá národní park bezmála polovinu. Na okrajích lemují mírně zvlněnou plošinu s holými zaoblenými vyvýšeninami (1100 – 1400 m nad mořem) příkré srázy. Převažuje žulové a břidličné podloží, na severozápadě se objevují také vápenaté usazené horniny. Nechybějí ani hluboce zaříznutá ledovcová údolí s divokými řekami a vodopády (nejznámějším je 182 m vysoký Vøringsfossen, ležící mimo národní park, asi 5 km od jeho hranice). Pouze v západní části nabývá území vysloveně horský charakter. Nejvyšší horou Hardangerviddy je Sandfloeggi (1721 m n. m.) a dalšími horami jsou např. skalnatý Hårteigen (1690 m n. m.), připomínající suk, nebo horolezci vyhledávaná Nupsegga (1674 m n. m.) a Solfonn (1674 m n. m.). Na severu je ohraničuje náhorní plošinu protáhlý masiv Hardangerjøkulen (1862 m), který sice leží už mimo území parku v navazující chráněné oblasti, ale viditelný vrcholový ledovec způsobuje, že ho nelze přehlédnout. Svoji rozlohou 73 km2 se řadí na šesté místo mezi norskými ledovci bez ohledu na to, že jeho velikost se v průběhu času mění – např. v letech 1920 až 1980 byl až o kilometr kratší.

Vodstvo.

Území parku je odvodňováno převážně k jihu a jihovýchodu do Severního moře. Hlavními toky jsou Songa, Kvenna a Numedalslågen.

Flóra a fauna.

Hardangervidda je nejjižnější výspou některých arktických zvířat i rostlin. Ze zvířat stojí za pozornost např. liška polární, sovice sněžní a jiné. Národní park proslavila zdejší stáda divokých sobů, která patří k největším v Evropě (a podle některých odhadů dokonce na světě). Stáda čítají více než 10 000 jedinců. Typickými ptačími druhy jsou např. slavík modráček, linduška luční, bělořit šedý, skřivan ouškatý a bělokur rousný i horský. Ve výčtu fauny nelze pominout záplavy komárů, muchniček a podobného hmyzu, který je aktivní především v létě. Vegetační kryt povětšinou tvoří horská (arkto-alpínská) tundra s nízkými keříčky, lišejníky a mechorosty, která je se záplavou různobarevných květů nejhezčí v časném létě. Ve velkém množství se zde vyskytuje ostružiník moruška. Všude se zde nachází typičtí průvodci rašelinišť – vlochyně, šicha, brusinka a zakrslé břízy či vrby, naopak vzrostlé dřeviny zde rostou řídce. Flóra celkově zahrnuje asi 500 druhů kvetoucích i nekvetoucích rostlin.

Lidé.

Náhorní plošina byla osídlena po ústupu ledovců po konci doby ledové asi 6000 let př. n. l. Důkazem toho jsou pozůstatky staveb z doby kamenné.  Dnes je národní park navštěvovaným turistickým místem a vyhledávanou oblastí pstruhařů.

Národní park Hardangervidda ( "") je národní park v Norsku ležící celý na stejnojmenné náhorní planině Hardangervidda. Národní park leží na rozmezí tří norských krajů – Viken, Vestfold og Telemark a Vestland. Zvlněná krajina náhorní plošiny s felly a s tory, místy se zaříznutými ledovcovými údolími, je posetá četnými jezery, jezírky a mokřinami. Celá náhorní plošina leží mezi 1100 – 1400 metry nad mořem a je největší náhorní plošinou severní Evropy. Národní park byl založen v roce 1981, se svými 3422 km2 je největším národním parkem Norska.


Flóra.

NP Podyjí patří mezi druhově nejbohatší velkoplošná chráněná území ČR. Krajinné podmínky umožňují růst jak rostlin chladno- a stínomilných v hlubokých údolích, tak i teplomilných na výslunných stráních. Nepůvodní rostlinné druhy můžeme nalézt jen v okrajových částech parku. Pouze rozšiřování akátu ve východních částech parku je závažnějším problémem. Vyskytuje se zde 77 druhů chráněných rostlin, jako kýchavice černá, měsíčnice vytrvalá, brambořík nachový, divizna nádherná, koniklec velkokvětý, kosatec dvoubarvý, volovec vrbolistý, 18 druhů orchidejí a další. Mezi zajímavá společenství patří např. suťová pole, porostlá mechy a lišejníky, bohaté mokřadní i suché louky, skály, skalní stepi, v Evropě unikátní plochy suchých a teplých vřesovišť a stepních lad, které vznikly dlouhodobou pastvou dobytka.  Na východním okraji NP se nachází zbytky rozvolněných doubrav, které byly v minulosti vykáceny a přeměněny na pastviny, na nichž se časem vlivem pastvy vytvořila unikátní náhradní společenstva s převládajícím vřesem obecným. Pásmo tzv. znojemských vřesovišť se táhne od Znojma až daleko do Rakouska za Retz.

Mykoflóra.

V národním parku se vyskytuje řada vzácných a chráněných druhů makromycetů. Z druhů uvedených v Červeném seznamu hub České republiky jsou to především baňka velkokališná ("Sarcosphaera coronaria"), bělochoroš lužní ("Postia subcaesia"), bránovitka přezkatá ("Steccherinum oreophilum"), černorosol bělavý ("Exidia thuretiana"), helmovka dojvonná ("Mycena diosma"), hlíva čepičkatá ("Pleurotus calyptratus"), hlívička stopkatá ("Hohenbuehelia auriscalpium"), holubinka Raoultova ("Russula raoultii"), holubinka sluneční ("Russula solaris"), houžovec bobří ("Lentinellus castoreus"), houžovec medvědí ("Lentinellus ursinus"), choroš oříš ("Polyporus umbellatus"), káčovka jeřábová ("Biscogniauxia repanda"), káčovka ploská ("Biscogniauxia simplicior"), korálovec ježatý ("Hericium erinaceus"), kržatka ostnitá ("Flamulaster muricatus"), kuřátka křehká ("Ramaria gracilis"), kyjanka zakouřená ("Clavaria fumosa"), límcovka natřená ("Stropharia inuncta"), mozkovka rosolovitá ("Ascotremella faginea"), pavučinec plyšový ("Cortinarius orellanus"), pečárka Benešova ("Agaricus benesii"), pórnatka klamná ("Ceriporiopsis aneirina"), prášivka polní ("Bovista graveolens"), pýchavka loupavá ("Lycoperdon marginatum"), řasnatka modromléčná ("Peziza saniosa"), sametovka pochybná ("Conocybe ambigua"), strmělka Houghtonova ("Clitocybe houghtonii"), šťavnatka holubinková ("Hygrophorus russula"), šťavnatka zlatá ("Hygrophorus aureus"), štítovka stinná ("Pluteus umbrosus"), štítovka Thomsonova ("Pluteus thomsonii"), tlustěnka mléčná ("Scytinostroma galactinum"), třepenitka vlhkožijná ("Hypholoma subericeum"), voskovička černavá ("Holwaya mucida"), závojenka modrá ("Entoloma euchroum"), závojenka sítinová ("Entoloma juncinum") a žilnatka bledá ("Phlebia centrifuga").

Fauna.

Z bohatě zastoupených živočichů žije na území parku vydra říční, ve stepních partiích i na vřesovištích sysel obecný. Mezi vzácné ptáky patří dudek chocholatý, čáp černý, výr velký, skorec vodní, kvakoš noční a další. Z plazů se v NP Podyjí vyskytují všechny druhy užovek. Rovněž hmyz je zastoupen mnoha jinde vzácnými druhy, jako je například roháč obecný, kudlanka nábožná, tesařík obrovský, nosorožík kapucínek, otakárek ovocný, jasoň dymnivkový a jiné. Negativní vliv na faunu v řece Dyji mají dvě velké přehrady na okrajích chráněné části jejího toku. Na horním okraji je to Vranovská přehrada a na dolním Znojemská. Tyto stavby ovlivňují teplotní poměry v řece a jsou zároveň nepřekonatelnou překážkou pro migrující živočichy. Díky chladnému přítoku vody z přehrady se změnil tok Dyje na pstruhové pásmo a pozdější vznik Znojemské přehrady zcela vytěsnil i typické druhy jako byla ostroretka stěhovavá či ouklejka pruhovaná. I tak bylo v řece zjištěno 32 druhů ryb – především pstruh, lipan a siven americký. Mimořádně pestrý je i přehled savců. Na území parku je jich 65 druhů. Druhů ptáků je zde 152, dvě třetiny z nich zde hnízdí; dále 7 druhů plazů a značné zastoupení obojživelníků. Hmyz je tu zastoupen také velmi bohatě, za zmínku stojí alespoň 12 zvláště ohrožených druhů motýlů.  Takto vysoká biodivezita je způsobena stykem dvou základních biogeografických oblastí střední Evropy – Hercynské a Panonské krajiny, navíc s alpskými i karpatskými prvky. Díky vhodným podmínkám se zde projevuje tzv. údolní fenomén, v jehož důsledku pronikají západním směrem do údolí teplomilné živočišné a rostlinné druhy z jihovýchodní teplé panonské oblasti. Naproti tomu ze západu migrují údolím druhy podhorské, s kterými se pak můžeme setkat na chladnějších a stinných severních svazích údolí.  Správa Národního parku Podyjí sídlí na adrese: Na vyhlídce 5, 669 03 Znojmo. Návštěvnické středisko je v obci Čížov.

Národní park Podyjí je dosud jediným moravským národním parkem. Byl vyhlášen 1. července 1991 nařízením vlády ČR č. 164/1991 Sb. v nejcennějších oblastech bývalé CHKO Podyjí (tato CHKO byla vyhlášena roku 1978 na rozloze 103 km2). Národní park Podyjí je se svou rozlohou nejmenším národním parkem v České republice. Na dolnorakouské straně na něj navazuje Národní park Thayatal.


Počátky.

V červenci 1899 vytvořila Red Star Line plány na čtyři velké zaoceánské parníky. První dva, "Vaderland" a "Zeeland", měly být postaveny v loděnicích John Brown & Company ve Skotsku a zbylé dva, "Kroonland" a "Finland", v loděnicích William Cramp and Sons ve Philadelphii. Po spuštění na vodu 24. listopadu 1900 absolvoval svoji první plavbu z Antverp do New Yorku 13. dubna 1901.  Na této lince dále sloužil společně s Vaderlandem a po jejich dokončení i s Kroonlandem a Finlandem. V dubnu 1910 byl pronajmut White Star Line na linku Liverpool - Boston, na níž sloužil do září 1911. Následující rok sloužil opět na lince Antverpy - New York pro Red Star Line. V červenci 1912 byl převeden pod belgickou vlajku, ale sloužil pořád na stejné lince pro stejnou společnost.

První světová válka.

Po vypuknutí první světové války v dubnu 1914 byl Zeeland převeden pod britskou vlajku a sloužil na trase Liverpool - New York. Po pronajatí White Star-Dominion Line se nejprve plavil do Quebecu a Montrealu, později do Halifaxu a Portlandu. Na počátku roku 1915 byl přejmenován na neněmecké jméno SS "Northland". Pod International Navigation Company sloužil nadále na stejné trase, než se vrátil zpět na linky do Montrealu.  Po období, během kterého sloužil jako transportní loď pod jménem HMT "Portland", se opět vrátil v srpnu 1916 White Star-Dominion Line. Od dubna 1917 pak sloužil na trase Liverpool - Halifax.

Pozdější období.

V únoru 1919 začal sloužit na trase Liverpool - Philadelphia pro American Line. Po rekonstrukci byl vrácen pod původním jménem Zeeland zpět Red Star Line na trasu Antverpy - Southampton - New York, kde sloužil od srpna 1920. V dubnu 1923 byl upraven a měl kabiny jen první a třetí třídy. Na svou první plavbu pro Red Star Line se vydal 8. října 1926. V roce 1927 byl prodán společnosti Atlantic Transport Line a přejmenován na SS "Minnesota" a od dubna začal sloužit na trase Londýn - New York. Po své poslední plavbě v září 1929 byl prodán a sešrotován v Inverkeithingu v roce 1930.

SS "Zeeland byl britský a belgický zaoceánský parník společnosti International Mercantile Marine Co. Protože měl německé jméno, během 1. světové války nesl méně německy znějící SS "Northland. Po nějakou dobu sloužil i jako transportní loď pod jménem HMT "Northland. Po válce se opět jmenoval "Zeeland", ale později byl přejmenován na SS "Minnesota. Nejčastěji plul pro Red Star Line, ale sloužil také pro White Star Line, International Navigation Company, American Line a Atlantic Transport Line.


Život.

Narodila se roku 1631, týden po smrti svého otce, sira Heneaga Fincha, předsedy Dolní sněmovny. Vzdělávala se domácím studiem, přičemž vynikala svými schopnostmi. Jinou možnost koneckonců ani neměla, protože v té době ještě ženy na univerzitu nemohly. Díky jednomu ze svých bratrů si začala dopisovat s Henry Morem o Descartově filosofii. Ten se postupně stal jejím učitelem a partnerem ve filosofickém dialogu. V roce 1651 se provdala za Edwarda Conwaye.  Celý život trpěla obrovskými migrénami, což byl další ze zdrojů jejího uvažování. Bolesti ji sužovaly do té míry, že byla ochotna pro jejich zastavení podstoupit téměř vše, včetně trepanace lebky. Bohužel jí žádná léčba nepomohla a tak otázka teodiceii, tedy pokus smířit existenci dobrotivého Boha s utrpením a zlem světa měla pro ni ústřední a velmi osobní význam.

Filosofické postoje.

Jak již bylo řečeno, ve svém pojetí filosofie byla Anne Conwayová ovlivněna nejen samotnými filosofy, ale i školou kabalistického myšlení, již založil Jicchak Luria. Kromě toho konvertovala ke kvakerství, které bylo v její době obecně neoblíbené a obávané. Filosoficky Conwayová hlásala spirituální monizmus: svět vznikl jako spirituální emanace, avšak prošel rozkladem (prvotním hříchem) a převzal materiální vlastnosti. Duchovní a hmotné jsou jen dvě formy téže substance, která se jednou navrátí do čistě duchovního stavu. Její teodicea tak spočívalo v prohlášení, že vše na světě, od nejhrubší hmoty po člověka, je schopno zlepšení a na závěr také bude povzneseno na úroveň andělů. Ve své filosofii začala díky kabale používat pojmu monáda, čímž jakoby částečně předjímala Leibnize.  Vzhledem k jejímu velmi konkrétnímu fyzickému celoživotnímu utrpení je její filosofie nejen intelektuálním výkonem, ale také příkladem snahy o duchovní útěchu, srovnatelnou v tomto smyslu například s Boëthiovým předsmrtným filosofickým dílem "Útěcha z filosofie".

Dílo.

Jediné dílo Anne Conwayové vyšlo poprvé až posmrtně v latinském překladu v roce 1690 a nese název:  Knižně vyšel také soubor její korespondence s Henry Morem:

Anne Conwayová, narozená jako Anne Finchová (14. prosince 1631 – 18. února 1679), byla anglická raně novověká filosofka. Ve své filosofii vycházela z Platona a Plotína, kriticky se vyrovnávala s Descartem a Spinozou, ale také zkombinovala své filosofické postoje i s luriánskou kabalou a kvakerstvím.


Vzdělání, profese a rodina.

Pochází z letecké rodiny. V letech 1979 až 1983 studoval na gymnáziu v Uherském Hradišti. V roce 1988 ukončil studium na Přírodovědecké fakultě tehdejší Univerzity J. E. Purkyně v Brně (dnes Masarykova univerzita), obor fyzika, v témže roce získal akademický titul RNDr. prací z oblasti fyziky plazmatu. Byl členem Socialistického svazu mládeže.  Po vojenské službě v Prostějově v letech 1988 až 1989 pracoval v Tesle Rožnov pod Radhoštěm (1988–1992) jako technolog a výzkumný a vývojový pracovník.  Nečas má se svou někdejší manželkou Radkou čtyři děti: dva syny, Ondřeje (* 1987) a Tomáše (* 1990), a dvě dcery, Terezu (* 1995) a Marii. Na začátku roku 2013 vydali manželé Nečasovi oficiální zprávu, ve které uvedli, že jejich vztah prochází krizí a že již několik měsíců žijí odloučeně. V červnu téhož roku pak Nečas podal žádost o rozvod a o měsíc později potvrdil, že má dlouhodobý vztah s Janou Nagyovou, bývalou vrchní ředitelkou svého kabinetu. Předtím Nečas o vztahu s Nagyovou veřejnosti dlouhodobě lhal. Dne 6. srpna 2013 bylo Nečasovo manželství po 27 letech rozvedeno. Později 21. září 2013 se Nečas s Janou Nagyovou oženil.

Politická kariéra.

Občanská demokratická strana.

Od roku 1991 je členem ODS. V témže roce se stal i předsedou Oblastní rady ODS ve Vsetíně. V letech 1999–2010 byl místopředsedou ODS, v roce 2002 prohrál souboj o post předsedy strany s Mirkem Topolánkem o 2 hlasy, mezi lety 2004 až 2006 vykonával funkci 1. místopředsedy ODS, kterou na podzim roku 2006 neobhájil v souboji s Pavlem Bémem. Od roku 2006 byl opět jedním z řadových místopředsedů strany.  Po odstoupení Mirka Topolánka 1. dubna 2010 se stal volebním lídrem ODS ke sněmovním volbám v roce 2010 a 13. dubna 2010 pak oficiálně převzal pravomoci předsedy ODS (pověřený vedením ODS), až do 21. volebního kongresu, který se konal 19. a 20. června 2010. Na tomto kongresu kandidoval na funkci předsedy ODS a uspěl. Svou funkci znovu obhájil na kongresu ODS v listopadu 2012, kdy poměrem hlasů 351:178 porazil jednoho z rebelujících poslanců strany Ivana Fuksu.

Poslanec parlamentu.

Od roku 1992 byl poslancem České národní rady (od 1. ledna 1993 Poslanecké sněmovny Parlamentu ČR). Ve volebním období 1992–1996 byl členem zahraničního výboru (od 1993 vedoucí stálé delegace Meziparlamentní unie a rovněž vedl delegaci do Shromáždění Západoevropské unie). Od září 1995 do července 1996 byl prvním náměstkem ministra obrany.  Ve volebním období 1996–1998 byl opět poslancem PS PČR (a předsedou výboru pro obranu a bezpečnost, členem organizačního výboru, členem podvýboru pro zpravodajské služby a místopředsedou Společného výboru Evropského parlamentu a Parlamentu České republiky, členem Stálého kontrolního orgánu pro činnost Vojenského obranného zpravodajství).  V letech 1998–2002 byl opět poslancem za ODS. Stal se 1. místopředsedou poslaneckého klubu ODS, členem organizačního výboru a předsedou Výboru pro obranu a bezpečnost. Dále byl členem stálé delegace do Shromáždění Západoevropské unie a podvýboru pro zpravodajské služby.  Ve volebním období 2002–2006 byl opět poslancem PS PČR (zvolen jako lídr ve Zlínském kraji). Stal se místopředsedou Výboru pro evropské záležitosti, členem Podvýboru pro reformu ozbrojených sil a členem stálých delegací do Shromáždění Západoevropské unie a Parlamentního shromáždění NATO. Na jaře 2002 se stal náhradníkem delegáta sněmovny v Evropském konventu.  V letech 2006–2010 znovu poslanec PS PČR. Díky svým dlouhým obstrukčním projevům ve Sněmovně získal od komunistických poslanců přezdívku "Fidel". Od 4. září 2006 do 8. května 2009 zastával posty místopředsedy vlády a ministra práce a sociálních věcí v první a druhé vládě Mirka Topolánka.

Předseda vlády.

Ve sněmovních volbách roku 2010 byl zvolen poslancem za ODS jako lídr strany na kandidátce ve Zlínském kraji. Ačkoliv ODS skončila ve volbách jako druhá, vedl jednání za ustavení středopravicové koalice a byl ODS nominován na předsedu vlády. Dne 4. června 2010 jej prezident republiky Václav Klaus pověřil jednáním o sestavení vlády a dne 28. června 2010 jej jmenoval předsedou vlády České republiky. Projekt své vlády nazval Nečas "koalicí rozpočtové odpovědnosti" a v den svého jmenování vyjádřil záměr ji sestavit s účastí ODS, TOP 09 a Věcí veřejných do 7. července 2010.  Dne 13. července 2010 v 10:20 hodin složila jím sestavená vláda slib do rukou prezidenta republiky Václava Klause, 4. srpna téhož roku pak předložila programové prohlášení a 10. srpna po 21. hodině jí byla Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky vyslovena důvěra, poté co obdržela 118 hlasů, proti bylo 82 z 200 přítomných poslanců (kvórum 101 poslanců).

Kauza Nagyová a pád vlády.

V nedělních večerních hodinách 16. června 2013, po ukončení grémia ODS, předseda vlády Nečas oznámil, že v pondělí 17. června podá demisi do rukou prezidenta republiky a odstoupí také z čela strany. Události v tzv. kauze Nagyová vyústily v pád celé Nečasovy vlády. Premiér Nečas demisi předal 17. června 2013 v 18:03 hod prezidentu republiky Miloši Zemanovi. Ten jej pověřil výkonem funkce do doby, než bude sestaven nový kabinet. Nastupující vláda Jiřího Rusnoka byla jmenována 10. července 2013.  Dne 11. února 2014 policie obvinila Petra Nečase z podplácení v tzv. kauze Nagyová, konkrétně ve věci politických trafik pro exposlance ODS Petra Tluchoře, Ivana Fuksu a Marka Šnajdra.

Po odchodu z vrcholné politiky.

V souvislosti s rezignací na premiérský post v červnu 2013 uvedl, že po dokončení poslaneckého mandátu má v plánu zcela opustit politický život. Později začal pracovat pro developera a majitele finanční skupiny SPGroup Pavla Sehnala. Spolu s bývalým europoslancem za ODS Ivo Strejčkem je jednatelem ve firmě NESTAC Consulting. Přednáší také na CEVRO Institutu.  Petr Nečas je prezidentem New Silk Road Infrastructure Development & Technology Association.

Petr Nečas (* 19. listopadu 1964 Uherské Hradiště) je bývalý český politik. Od června 1992 do srpna 2013 byl občanskodemokratickým poslancem, nejdříve v České národní radě a poté v Poslanecké sněmovně Parlamentu. V letech 2006–2009 zastával posty místopředsedy vlády a ministra práce a sociálních věcí v první i druhé vládě Mirka Topolánka. Po Topolánkově odchodu byl v letech 2010–2013 v pořadí třetím předsedou Občanské demokratické strany a předsedou vlády České republiky, od 21. prosince 2012 do března 2013 navíc dočasně pověřen vedením rezortu ministerstva obrany. Dne 17. června 2013 podal demisi v důsledku tzv. kauzy Nagyová.


Obživa a životní prostředí.

Korowajové se dokázali přizpůsobit těžce prostupnému deštnému pralesu na Papui, kde dnes bez problémů žijí. Ačkoliv u nich díky prostředí převládá lov různých hadů, korýšů, ryb a zejména kasuárů, dokážou se tito domorodí lidé uživit i pěstováním např. sladkých brambor, banánovníků a ořechů sukumu (druh chlebovníku). Přesto se za základní potravinu Korowajů považuje mouka ságo, kterou získávají zpracováním dužiny vnitřku ságové palmy. Tuto mouku poté na pánvi nad ohněm dokáží upravit na výživnou moučnou placku. Na některých slavnostech se dokonce porazí a zkonzumuje základní měnová jednotka na Papui, prase.

Bydlení a oděv.

Stromoví lidé, jak již sám název napovídá, žijí vysoko v korunách stromů deštného pralesa. Staví si totiž tzv. stromové domy obdélníkového tvaru se sedlovou střechou, které jsou umístěné na jednom z mohutných stromů. Další stromy v okolí jsou pokáceny a na jejich místě Korowajové pěstují různé plodiny a chovají dobytek. Tyto domy jsou přibližně 4 m široké a 10 m dlouhé, ale výška, ve které jsou umístěny, se liší. Výška se pohybuje mezi 12 – 40m. Jedinou přístupovou cestou k takovému domu jsou tenké svislé tyče se záseky představující žebřík. Tyto tyče jsou rozděleny na horní a dolní část, neboť dolní část se na noc zatahuje do domu kvůli případným protivníkům. Takovýto dům má konstrukci z větví, podlahy a stěny jsou z kůry ságové palmy a střecha je z listů ságové palmy. Obývá ho přibližně 10 lidí. Odění Korowajů je velmi prosté. Muži nosí pouze kus listu jako takovou špulku, který nosí na předkožce, neboť si penis zastrkují do šourku. Ženy nosí sukénky z provázků upletených z vláken ságové palmy. Obě pohlaví se zdobí tím, že si nosem prostrčí štíhlé zvířecí kosti či brka ptáků.

Společenské uspořádání.

Stromoví lidé nežijí v kmenech. Kmen pro ně představuje rodina, která obývá jeden stromový dům. Tyto domy od sebe bývají totiž vzdáleny mnohdy celý den chůze deštným pralesem. Dá se zde mluvit o jasném patriarchátu, neboť muži – lovci, jsou ti nejvíce vážení a ženy jsou jim naprosto oddané. Důkazem je i rozdělení stromového domu na dvě části: mužskou a ženskou. Korowajové žijí výhradně bez citů a velkých emocí, takže je u nich těžko viditelná velká bolest či láska. Ženy rodí děti a působí pro muže něco jako nosičky, neboť ho musí, pokud jde na delší výpravu, následovat a nosí mu vše potřebné, mnohdy ulovenou kořist. Mladí Korowajové jsou vychováváni všemu potřebnému již od útlého věku, zejména lovu a pěstování potravy, ale mezi nejzákladnější dovednost se považuje umění vylézt po tyčích do stromového obydlí.

Duchovní život.

Náboženství Korowajů se vztahuje zejména k uctívání duchů svých padlých předků. Minimálně jednou za život by měli uspořádat ságovou slavnost, skrz kterou si chtějí zajistit u duchů prosperitu a plodnost. Ve velmi těžkých časech, které mohou přijít hlavně z důvodu nedostatku potravy, neváhají obětovat to nejcennější co mají, tedy prase, aby časy útrap již skončily. S ohledem na smrt a posmrtný život Korowajové věří v existenci reinkarnace. Věří, že kdokoliv dříve zemřel, se může do svého kmene vrátit v podobě nově narozeného dítěte, a i proto své mrtvé rodinné příslušníky pohřbívají.

Tradice a rituály.

Mezi tradici u Korowajů se dá považovat samotná stavba stromových domů. Znamená to pro ně totiž únik od zkažené země, kde by byli v nebezpečí před různými živočichy a hlavně nemocemi. Za další tradici můžeme brát odvěké nepřátelství se sousedními kmeny Kombajů, se kterými již od pradávna vedli nelítostné boje na život a na smrt. Za korowajský rituál se považuje výroba dřevěných dýmek, které jsou pro muže příjemné zpestření a strávení volného času, nebo se používají také za účelem smíření mezi dvěma znepřátelenými lidmi, nebo klidně celými kmeny.

Zajímavost.

Za velmi zajímavou věc se dá považovat linie hluboko na Korowajském území tzv. Pacification line. Za touto linií žijí opravdoví Korowajští domorodci, kteří ještě v životě nepřišli do styku s civilizací. To, že tento svůj styl života nehodlají měnit, napovídá i surové použití zbraní proti případným turistům či vědcům, kteří se s nimi snaží přijít do styku.

Korowajové (neboli stromoví lidé) jsou negroidní kmeny rozmístěné po centrální vysočině Irianu, která se nachází na západě ostrova Papua Nová Guinea. V dnešní době jich na tomto území žije v odhadu kolem 3000. Tyto kmeny jsou zajímavé svojí primitivností, neboť se znalostmi přibližně z doby kamenné dokázali přežít až do dnešní doby a ubránit se vnějším vlivům pokroku.