Životopis.

Narodila se v rodině španělské učitelky a Francouze, zaměstnaného v elektrárně. V roce 1985, ve věku pěti let, vstoupila na konzervatoř v Tours. Se svou sestrou a bratrem tam studovala až do svých jedenácti let hudební teorii, hru na housle, piano, kytaru a sborový zpěv. V roce 1994, po rozvodu rodičů, odjeli všichni tři sourozenci s matkou do Libourne. V roce 1995 Isabelle docházela na hodiny zpěvu. Potom rok studovala v CIAM (Centre d’information et d’activités musicales, Informační centrum hudebních aktivit) v Bordeaux, kromě toho chodila i na kurzy kung-fu.  Roku 2000 získala akvitánské regionální stipendium od Conseil régional, díky kterému mohla dále studovat v Bordeaux na hudební škole CIAM. Pokud jde o hudbu, která ji ovlivnila, ZAZ často cituje Vivaldiho "Čtvero ročních dob", jazzovou zpěvačku Ellu Fitzgerald, i francouzský šanson. Dále jsou jejími oblíbenými zpěváky a hudebníky Enrico Macias, Bobby McFerrin, Richard Bona, stejně jako africké, latinské a kubánské rytmy.

Hudební kariéra.

2001–2007.

Zaz debutovala jako zpěvačka v bluesové skupině Fifty Fingers. Vystupovala s různými hudebními seskupeními v Angoulême, především v jazzovém kvintetu. Je také jednou ze čtyř zpěvaček baskického šestnáctičlenného orchestru Izar Adatz (Padající hvězda) ve městě Tarnos. S tímto orchestrem jezdila dva roky na turné po jižní Francii, zejména v Midi-Pyrenées a Pays basque. Po celý rok 2002 byla součástí bluesrockové skupiny Red Eyes v Bordeaux. Zpívala také po kavárnách a na regionálních koncertech.  Následně v Bretani podepsala smlouvu jako zpěvačka latinsko-americké skupiny Don Diego. Skupina hrála hudbu francouzskou, španělskou, je ovlivněna styly africké, arabské, andaluzské hudby a latinskoamerickou hudbou. Don Diego spolupracovala s hvězdami jako jsou Yuri Buenaventura a Bernard Lavilliers. S nimi se ZAZ účastnila festivalu Musiques Métisses v Angoulême. V roce 2006 odjela do Paříže, kde zpívala rok a půl v kabaretu, pět hodin denně bez mikrofonu.

2007–2012: Je veux.

Zaz odpověděla na internetový inzerát producenta a skladatele Kerredina Soltaniho, který hledal novou umělkyni s trochu „nakřáplým hlasem“. Podařilo se a tehdy pro ni napsal píseň „Je veux“, našel producenta i vydavatele. Zaz ale stále hledala práci. Přidala se k rapové skupině Le 4P, se kterou v listopadu 2007 natočila několik klipů, „L'Aveyron“ a „Rugby Amateur“. V dubnu 2008 zpívala na koncertě všech možných stylů s Miliaouechem, v CAT v Bordeaux v rámci hudebních a literárních workshopů. V srpnu 2008 se zúčastnila soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir. Mezi tím vystupovala se skupinou Sweet Air. 21. listopadu 2008 Zaz a Sweet Air natočili živé album "Sweet Air et Zaz à l'international", a potom už se zpěvačka vydala na sólovou dráhu.  V roce 2008 vystupovala v Rusku, na Dálném východě na pozvání ředitele Alliance française ve Vladivostoku, Cédrica Grase, který ji slyšel v piano baru. V doprovodu klavíristy Juliena Lifszyce, uskutečnila 13 koncertů během 14 dnů. V lednu 2009 se ZAZ dostala do finále třetí řady soutěže Le Tremplin Génération France Bleu/Réservoir, která se uskutečnila v pařížské Olympii. Doprovázeli ji Mathieu Verlot (kontrabas), Fred Lafage (kytara) a Nicolas Cabat (kytara). Zdálo by se, že po tomto úspěchu budou pro Zaz nahrávací studia otevřená, aby mohla vydat své první album, jelikož jako vítěz soutěže dostala 5 000 euro k natočení videoklipu pro MTV, ale musela počkat ještě 14 měsíců.  V dubnu roku 2009 jela znovu na turné do Ruska. Tentokrát do Vladivostoku přes Sibiř až do Nižného Novgorodu. V Rusku Zaz zpívala i písně Édith Piaf, Jacques Brela, Charlese Aznavoura, Serge Gainsbourga, Joe Dassina, Patricie Kaas a své písně z příštího alba: „Je veux“, „Les passants“, „Prends garde à ta langue“. Potom jela na turné do Egypta a Maroka, kde s kapelou v restaurtaci El Papagayo nějaký čas hráli ve stylu latino a doprovázeli jednu španělskou tanečnici. Na konci června 2009 vystupovala v rezidenci Sentier des Halles. Její koncert navštívil incognito skladatel Raphael a následně pro ni napsal překrásné písně, které Zaz zpívá: „La Fée“, „Port Coton“ a „Éblouie par la nuit“.  Kromě toho se v létě roku 2009 Zaz zúčastnila japonského festivalu Fuji Rock Festival. Potom dále zpívala v ulicích Montmartru. V roce 2010 ji časopis "Télérama" představil jako „ohromný objev, veliký hlas a novou naději“ francouzského šansonu. Konečně 10. května 2010 vyšlo první album ZAZ. Polovinu tvoří písně, které napsala a složila sama: „Trop sensible“, „Les passants“, „Le long de la route“, „Prends garde à ta langue“, „J'aime à nouveau“, „Ni oui ni non“. Kerredine Soltani pro ni toto album produkoval a složil píseň ve stylu gypsy jazz – „Je veux“. Na desce jsou i výše zmíněné písně Rafaela „Éblouie par la nuit“, „Port Coton“ a „La Fée“. Spolu se Zaz účinkují na albu Toby Dammit et Bruce Cherbit (bicí), Raphaël Haroche (kytara), Fred Lafage (kytara, klavír, banjo, harmonium), Manuel Marchès a Antoine Reininger (kontrabas), Germain Guyot (klavír), Robert Aaron (saxofon), Alban Sautour (zvuk a kytary). V roce 2010 podepsala smlouvu s produkcí Caramba a vydavatelstvím Sony ATV, přijala pozvání do mnoha televizí a vešla tím ve známost k širšímu publiku. Její píseň „Je veux“, o pohrdání konzumní společností, figuruje na předních místech hitparád a klip se vysílá celé léto na stanici TF1 a jiných hudebních kanálech. Celé její album je na 1. místě mezi 16 top alby roku 2010.

2011–2012.

Následovalo turné po celé Francii (Paříž, La Rochelle, festivaly v Montauban, Saint-Ouen, Châteauroux, Landerneau, Fécamp). Na scéně ji doprovázeli Guillaume Juhel (kytara), Mathieu Verlot (kontrabas), Bruno Pimienta (bicí) a Augustin d'Assignies (klávesy). Zpívala také na Francofolies de Montréal (Kanada), v Monthey (Švýcarsko), v Bruselu, Berlíně a Miláně. Na podzim je na čelních místech hitparád v Belgii, Švýcarsku i Rakousku. I když měla ohromný úspěch na turné, dává přednost malým sálům. Mezi tím bylo její první album oceněno dvojitou platinovou deskou. Dostala cenu jako Objev roku a další domácí i mezinárodní ocenění.  Podle agenturního průzkumu byla nejvyhledávanější francouzskou zpěvačkou na internetu a od roku 2010 byla považována za nejoblíbenější francouzskou zpěvačku vůbec. V lednu 2011 její první album získalo diamantovou desku za prodaných 500 000 kusů ve Francii. 7. ledna 2011 televize TF1 vyhlásila, že píseň „Je veux“ byla zvolena nejoblíbenější písní roku 2010 a kromě toho se stala i umělkyní roku „Nové scény“, zvolena byla čtenáři časopisu "Paris Match". V Německu dostala cenu Echo za „mezinárodní objev na hudební scéně“ a v roce 2011 dostala v kanadském Québecu cenu Félix jako nejlepší frankofonní umělkyně roku. V listopadu 2011 si ji pozval jako hosta pro duet v písni „La radio qui chante“ na své album "Saison" Yves Jamait. Ve stejném roce složila a nazpívala píseň „Cœur-volant“ na hudbu Howard Shora pro film "Hugo Cabret" Martina Scorseseho.

2012–2015.

V květnu 2013 vydala ZAZ své druhé album "Recto Verso", jehož první skladbu „On ira“ složil Kerredine Soltani. Frédéric Volovitch (ze skupiny Volo) a Buridane se také na tomto albu autorsky podíleli. Ve Francii už bylo prodáno nejméně 310 000 kusů a dalších 250 000 po celém světě, celkem tedy asi 560 000. V roce 2013 ZAZ za toto album obdržela Grand Prix. V současné době ji doprovázejí hudebníci Jean Philippe Motte (bicí), Denis Clavaizolle (klávesy), Benoît Simon (kytara), Ilan Abou (baskytara a kontrabas), Thierry Faure (klávesy, akordeon a harmonika), Guillaume Juhel (kytara).  V roce 2013 byla její píseň „Éblouie par la nuit“ použita ve filmu "Dead Man Down" s Colinem Farrellem. Nahrála i titulní píseň a několik dalších pro nový film "Bela a Sebastián" (Belle et Sébastien). V roce 2013 vyjela na ohromné světové turné na pět kontinentů, pokaždé bylo naprosto vyprodáno od New Yorku po Rusko či Japonsko. V Evropě vystoupila v České republice, Německu, Anglii, Švýcarsku, Řecku, Turecku, Srbsku a Rumunsku a samozřejmě objela navíc i celou Francii. O rok později udělala i mini-turné po Latinské Americe, vystoupila v Chile, Argentině, Uruguayi a Brazílii.  V listopadu 2014 ZAZ vydala album "Paris", se kterým v roce 2015 vyhrála cenu Echo v kategorii nejlepší mezinárodní rock-pop hudebnice.

2016-2018.

16. listopadu 2018 ZAZ vydala své 4. album "Effet miroir" (Zrcadlový efekt).

Zaz, vlastním jménem Isabelle Geffroy, (* 1. května 1980 Tours, Francie) je francouzská zpěvačka, zpívající převážně jazz a šansony, ale také rock a pop. Hitem se stala například píseň „Je veux“. Je často označována za novodobou Édith Piaf.


Děj.

Hlavní hrdina Johnny Strabler (Marlon Brando) je vůdcem motorkářského gangu Černí rebelové. Jsou to mladí lidé, kteří se jen tak projíždějí po Spojených státech, aniž by měli nějaký konkrétní cíl, bouří se proti všem pravidlům a vysmívají se autoritám. Jednou přijedou do města Carbonville v Kalifornii, způsobí zde veřejné pohoršení a naruší oficiálně pořádaný motocyklový závod. Jeden z členů gangu navíc ukradne sošku motocyklisty, připravenou jako cenu za 2. místo (protože cena za 1. místo byla příliš velká a nedala se schovat). Sošku přenechá ji Johnnymu, který si ji připevní na svůj motocykl.  Nicméně, po výzvě šerifa motorkáři město opouští.  Později přijedou do městečka Wrightsville. Jeho obyvatelé z nich sice mají strach, ale zpočátku se snaží s nimi vycházet. Členové gangu však uspořádají ilegální závody v ulicích a svou bezohlednou jízdou zaviní nehodu. Místní starousedlík Art Kleiner má nabourané auto a jeden z motorkářů je zraněn. Obecní strážník Harry Bleeker, postarší a smířlivý muž, nicméně odmítá jednat, protože je na celé město sám a domnívá se, že taktičtější bude řešit věci po dobrém. Johnny rozhodne, že Černí rebelové kvůli zranění kamaráda zůstanou ve městě déle. Harryho bratr Frank Bleeker je rád, protože provozuje ve městě bar, a ochotně do něj motorkáře zve v očekávání velkých zisků.  Ve Frankově podniku pracuje kromě starého sluhy Jimmyho také Harryho půvabná dcera Kathie (Mary Murphy). Když se s ní Johnny setká, na první pohled se do ní zamiluje. Vytrvale jí naznačuje zájem, ukazuje jí sošku ze závodů (předstíraje, že ji vyhrál), žádá ji o tanec, nabízí jí vyjížďku do sousedního města. Kathie všechno zdvořile odmítá, ale Johnnyho temná, charismatická osobnost ji rovněž přitahuje. Do baru přijde také Harry Bleeker a pokouší s Johnnym přátelsky domluvit, aby nedošlo k dalším problémům. Johnny se s ním však odmítá bavit a když zjistí, že Kathie je jeho dcera, odchází.  Do města přijíždí znepřátelený motorkářský gang, Brouci. Jejich vůdce Chino má s Johnnym nevyřízené účty. Vyjde najevo, že oba gangy byly dříve jeden velký - než jej Johnny rozdělil. Chino neustále provokuje Johnnyho, sebere mu sošku a prozradí před Kathie, že Johnny nic nevyhrál. Nakonec vyvolá rvačku, ve které má však Johnny navrch.  Mezitím dojde k další nehodě. Charlie Thomas, místní hrubián, se za každou cenu snaží projet ucpanou silnicí, porazí několik stojících motocyklů a lehce zraní jednoho z Brouků. Chino ho vytáhne z auta a navádí členy obou gangů, aby mu auto převrátili. V tuto chvíli již zasáhne Harry Bleeker, zatýká China i Charlieho, ale když je upozorněn, že Charlie by mu v budoucnu mohl způsobit potíže, odvádí nakonec na stanici pouze China.  Johnny se vrátí do baru, kde dojde k první ostřejší výměně názorů mezi ním a Kathie. Kathie připustí, že její otec je vnitřně slabý a bojí se jednat spravedlivě. Proto je ve městě terčem posměchu a nemá právo na práci policisty - stejně jako Johnny nemá právo na kradenou sošku. Vyzve ho, aby ji vrátil tomu, kdo ji skutečně vyhrál. Johnny jí však hrubě odpoví, že mu nikdo nebude říkat, co má dělat, a jde od ní pryč.  Později v noci dostanou motorkáři nápad osvobodit China z vězení. Brouci přepadnou telefonní ústřednu a vyženou spojovatelku, čímž ochromí komunikaci ve městě, zatímco Černí rebelové unesou Charlieho, otevřou Chinovu celu a chtějí je vyměnit. Chino je ovšem tak opilý, že nedokáže ani odejít, a tak je tam zavřou oba. Poté se všichni vrátí do Frankova lokálu a nezřízeně pijí.  Místní lidé Charlieho osvobodí a rozhodnou se jednat na vlastní pěst. Johnny se mezitím setká se svou bývalou přítelkyní, která se mu vyloženě nabízí; on jí však nevěnuje pozornost, protože myslí na Kathie.  Vydá se ji hledat do baru právě ve chvíli, kdy opilí členové obou gangů začínají demolovat vybavení. Zoufalý Frank se snaží bar zavřít a dostat je ven, což ovšem spustí násilnosti v ulicích. Gangsteři ničí město a terorizují obyvatele. Skupina Černých rebelů si vybere za oběť Kathie. Začnou ji nahánět na motocyklech a obklíčí ji. Na poslední chvíli se objeví Johnny, před nímž si nikdo nedovolí pokračovat, a odveze Kathie do parku za město. Tam jí opět předvádí svou drsnou a siláckou pózu, ale Kathie se tím již nenechá oklamat a nebojí se ho. Brzy dojde k důvěrnému rozhovoru, při kterém mu Kathie vyjeví své dosud skrývané city a prozradí mu své tajné přání: chtěla by odjet s ním. Oba však vědí, že jí Johnny nemůže nabídnout plnohodnotný a spořádaný život, a že jejich vztah za dané situace nemá budoucnost. Johnny v domnění, že to tak bude lepší, předstírá, že ji nemiluje. Kathie se rozpláče a utíká zpět do města, Johnny ji hledá.  Art Kleiner spatří běžící a plačící Kathie, za níž jede Johnny na motorce. Mylně si to vyloží jako útok. Trpělivost místních lidí je u konce. Charlie, Art, Frank a mnoho dalších mužů z města začne pronásledovat Johnnyho. Chytí jej, odvezou autem do Charlieho obchodu a začnou jej kolektivně bít. Kathie mezitím přiběhne ke svému otci a úpěnlivě ho prosí, aby zakročil, jinak dav Johnnyho umlátí. Bleeker se skutečně vydá na místo a snaží se uklidnit své sousedy s tím, že pokud Johnny něco provedl, bude potrestán - avšak podle zákona, ne takhle. Johnny zatím využije situace, vytrhne se jim a utíká. Snaží se ujet na své motorce, ale někdo z davu po něm hodí těžkou železnou montpáku a zasáhne jej. Johnny spadne na zem; jeho motocykl ovšem jede bez řidiče dál a srazí starého Jimmyho, který na místě zemře.  Přijíždí šerif Singer se svými muži a obnoví pořádek. Johnny je zatčen a obviněn ze zabití Jimmyho. Všichni mu přejí co nejtvrdší trest, a tak nechávají šerifa v domnění, že Johnny Jimmyho prostě přejel. Obviňují také Harryho, že proti výtržnostem nezakročil včas. Jen Kathie se za Johnnyho přimlouvá a tvrdí, že je nevinen a že chtěl pouze odjet. Ve snaze pomoci mu vypoví, že před incidentem byla s ním, že ji zachránil před dotírajícími gangstery a že nikdy neměl v úmyslu jí ublížit. Když Art a Frank vidí, jak se Kathie trápí, rozhodnou se říci pravdu o montpáce, a dosvědčí tak Johnnyho nevinu. Johnny je propuštěn, ale nedokáže jim ani poděkovat.  Motorkáři musejí zaplatit všechny škody a jsou vykázáni z města. Johnny se však ještě jednou vrátí (již sám) a zajde do Frankova lokálu, aby se ještě naposledy rozloučil s Kathie. Nejprve se snaží skrýt své ponížení a předstírá, že odjede, jakmile vypije kávu, ale pak se vrací, smutně se na Kathie usměje a dá jí svou kradenou sošku - na památku a na znamení, že s tímto násilnickým životním stylem končí.

Zajímavosti.

Divoch je považován za první film s tematikou motorkářských gangů, který byl kdy natočen. V době svého vzniku byl pro tehdejší společnost natolik šokující, že ve Velké Británii byl až do roku 1967 zakázán.  Motocykl Triumph Thunderbird 6T, se kterým Marlon Brando účinkoval v tomto filmu, byl jeho vlastní.

Divoch (v anglickém originále "The Wild One") je americký film režiséra László Benedeka z roku 1953. Hlavní role v něm hrají Marlon Brando a Mary Murphy. Námětem filmu je povídka "The Cyclists' Raid", jejímž autorem je Frank Rooney. Ta byla inspirována skutečnou událostí, ke které došlo v kalifornském Hollisteru v červenci 1947.


Vznik.

Poté co na území Irska přišli Milesiané, národ smrtelníků, lidí; se strhla poslední velká bitva o nadvládu nad Irskem, které se zúčastnili Tuatha dé Danann. Svou mocí sice měli nad lidmi mnohonásobnou převahu, ale ukázalo se, že lidské kovové zbraně dokáží Danany vážně poranit a dokonce i zabít. Došlo k dlouhé a krvavé bitvě a jelikož se štěstí nepřiklánělo ani k jedné straně, rozhodl se jejich vůdce Lugh přenechat zemi smrtelníkům. Následně se snesla mlha tak hustá, že nikdo z lidí neviděl na vlastní ruce. Poté, co se mlha zvedla, už na bojišti žádného Danana nenašli.  Král Lugh se rozhodl odejít se svou rasou do zásvětí (dnes se často ve spojitosti s touto legendou mluví o vstupu do jiné dimenze, prostoru či času) a nechal mezi důležité zástupce Dananů rozdělit Sídhe, vílí kopce (sídh znamená v irštině kopec nebo pahorek). Kopce označované za dávné Sídhe jsou dodnes roztroušené po většině území Irska a částečně i ve Skotsku a má se jednat o dutou horu obsahující vstup (portál) do světa Tuatha dé Danann. Každá důležitá osobnost Tuatha dé Danann má na starosti jeden tento vílí kopec a může skrz něj vstupovat do světa smrtelníků a zase zpět, přičemž pravděpodobně ho mohou používat i jeho poddaní, ovšem ne sami.

Dnešní Sídhe.

Dnes se ovšem označení Sídhe používá nejenom pro vílí kopce, ale i pro většinu tvorů z těchto kopců pocházejících.  Jelikož jsou v irském folklóru Dananové považováni za božstvo, za čas se do jejich označení přenesl i název míst, kde se měli údajně zjevovat smrtelníkům a stali se známí jako lidé ze Sídhe. Tak časem vzniklo označení Fear-Sídhe, muž z kopců, Bean-Sídhe, žena z kopců, z nichž nejznámější je pravděpodobně Banshee, s níž je často a nesprávně ztotožňována či Aes Sídhe (občas psáno Aos Sídhe), lid z kopců, souhrnné označení pro ostatní bytosti nepřímo patřících k Tuatha dé Danann.  Aes Sídhe lze ovšem přeložit volně i jako "Mocnosti hory" a jako takové se vyskytují i v naší české mytologii coby známě "Svatováclavské vojsko" v hoře Blaník (a některých jiných horách u nás i na Slovensku), jakožto dědictví po keltských praobyvatelích našeho území. Rovněž v češtině zůstala stopa v pojmenování "šídové kopce".

Sídh (množné číslo Sídhe) je v původně keltském, dnes irském a skotském bájesloví označení pro tzv. vílí kopce, roztroušené po celém území Irska a Skotska.


Popis.

Vítečník je opadavý metlovitý keř dorůstající výšky 1,5 až 3 metry. Listy jsou jednoduché, čárkovitě kopinaté, 5 až 20 mm dlouhé, střídavé a záhy opadávají, přičemž asimilační funkci zajišťují zelené větve. Větévky jsou prutovité, oblé, s okrouhlým průřezem, jemně rýhované, šedozelené. Květy jsou žluté, motýlovité, asi 2,5 cm dlouhé, v řídkých koncových hroznech. Kalich je asi 5 mm dlouhý, dvoupyský, horní pysk je rozštěpený až k bázi, spodní se 3 drobnými zuby. Pavéza je nazpět ohnutá. Člunek je vzhůru zakřivený, na vrcholu špičatý, delší než křídla. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Čnělka je zakřivená, s bliznou po čnělce sbíhající. Lusky jsou úzce podlouhlé, ploché, pukající 2 chlopněmi, 4 až 9 cm dlouhé, chlupaté a obsahují 5 až 18 lesklých hnědých semen.

Rozšíření.

Vítečník sítinovitý je rozšířen ve Středomoří a jihozápadní Asii od Pyrenejského poloostrova po Krym a Sýrii, na pobřeží severní Afriky a na Kanárských ostrovech. Roste jako součást středomořské keřové vegetace zvané makchie, na útesech, v roklích a na narušených místech.

Obsahové látky a jedovatost.

Vítečník obsahuje jedovaté chinolizidinové alkaloidy, zejména spartein. Z dalších těchto alkaloidů je přítomen cytisin, methyl cytisin, anagyrin a thermopsin. Jedovatá jsou zejména semena.

Význam.

Vítečník je v klimaticky příhodných oblastech světa pěstován jako okrasný keř a k ochraně půdy před erozí. Může se stát invazní rostlinou. Z větví se získávají vlákna podobná jutě. Květy poskytují vonnou silici. Vítečník má i medicínské využití, je však jedovatý.  V České republice je vítečník poměrně zřídka pěstován jako okrasná dřevina. Je k vidění např. v Botanické zahradě UK Na Slupi a v Průhonickém parku. Vyžaduje teplé chráněné polohy.

Vítečník sítinovitý ("Spartium junceum") je jediný druh rodu vítečník z čeledi bobovité. Je to metlovitý keř s oblými rýhovanými šedozelenými větvemi a velkými žlutými květy, rozšířený ve Středomoří a jihozápadní Asii. V ČR je zřídka pěstován jako okrasná rostlina.


Biografie.

Narodil se v Aškelonu a během vojenské služby sloužil v Sajeret Matkal. Zde odmítl nabídku svého velitele, Ehuda Baraka, zúčastnit se důstojnického kurzu (to totiž znamená, že se nedostane do přímého boje). Během služby byl vyznamenán izraelským ekvivalentem Medaile cti za záchranu jednotky za nepřátelskými liniemi.  Po odchodu z Izraelských obranných sil vstoupil do Šin bet a začal studovat arabštinu. V roce 1992 byl jmenován velitelem Šin bet pro Jižní sektor. Zde se podílel na likvidaci jednoho z vůdců Hamásu a jejich hlavního pyrotechnika Jahjá Ajáše. V roce 1996, krátce po atentátu na premiéra Rabina byl Dichter jmenován šéfem kontrarozvědné větve Šin bet, v roce 1999 pak byl jmenován náměstkem ředitele Šin bet.  V roce 2000 byl svým bývalým velícím důstojníkem, premiérem Ehudem Barakem jmenován do funkce ředitele Šin bet. Tuto funkci vykonával v období intifády al Aksá, kdy převládal zejména protipartyzánský boj. Dichter patřil k jedněm z hlavních strůjců obsazení Západního břehu.  15. května 2005 skončilo Dichterovi pětileté funkční období a on službu opustil. Na postu ředitele Šin bet byl nahrazen svým náměstkem Juvalem Diskinem. Některé spekulace naznačovaly, že za jeho odchodem je nesouhlas se Šaronovým plánem na jednostranné stažení z Pásma Gazy. Po odchodu z funkce odcestoval Dichter na tři měsíce do Washingtonu v USA, kde navštěvoval v Brookingském institutu středisko pro blízkovýchodní politiku. Po návratu do Izraele Dichter pochválil Šaronův plán stažení a začal pracovat v Kadimě. V roce 2006 byl ve volbách zvolen do Knesetu a a 4. května 2006 jmenován ministrem vnitřní bezpečnosti.  Jako člen izraelské vlády se zasazoval za znovuobsazení Pásma Gazy, aby se zamezilo bombardování Izraele raketami Kásam ze strany Palestinců. V průběhu druhé libanonské války v roce 2006 podporoval útoky proti syrským cílům v Libanonu. S názorem, že by měl Izrael převzít kontrolu nad celým Pásmem Gazy, vystoupil znovu v listopadu 2011. Podle jeho slov by šlo o několikaletý proces, během něhož by Izrael vymýtil teroristické skupiny z oblasti.  V srpnu 2012 rezignoval na svůj poslanecký mandát, opustil stranu Kadima a stal se ministrem domácí fronty, kde nahradil Mataje Vilnaje. V Knesetu jej nahradil Ahmed Dabbah. Po volbách v roce 2013 jej v ministerské funkci vystřídal Gilad Erdan.  Ve volbách v roce 2015 byl zvolen za poslance za stranu Likud.

Avraham „Avi“ Dichter (; narozen 4. prosince 1952 Aškelon) je izraelský politik a bývalý ředitel zpravodajské služby Šin bet. Od srpna 2012 do března 2013 zastával post ministra obrany domácí fronty ve druhé Netanjahuově vládě. V minulosti zastával post poslance Knesetu za stranu Kadima a funkci ministra vnitřní bezpečnosti.


Tradiční britská jídla.

Sýry.

Typické britské sýry jsou tvrdé a vyrábí se z kravského mléka. Nejrozšířenějším druhem je čedar, který je známý po celém světě. Společně s ním je takzvaným králem mezi anglickými sýry Stilton, což je sýr s modrou plísní podobný roquefortu. Vyrábí se ovšem velké množství dalších charakteristických sýrů a jejich výroba zažívá v poslední době díky zájmu o lokální produkty jistou renesanci.

Anglická snídaně.

Britská kuchyně je známa svými bohatými snídaněmi. Tradiční britská snídaně se obvykle skládá ze smažených vajec, smažené slaniny, párků, fazolí a chleba (často toastového) a často také i z rajčat nebo smažených hub.  Dříve bylo populární také indické jídlo kedgeree, což je směsice vařené bílé ryby, rýže, petržele, vajec natvrdo, kari prášku, másla či smetany a někdy rozinek

Nápoje.

Nejpopulárnějším nápojem je čaj, Velká Británie má třetí největší spotřebu čaje na obyvatele (po Turecku a Irsku). Do Velké Británie se dostal čaj z Číny. Nejpopulárnější jsou silné černé čaje, často podávané s mlékem a sušenkami. Zvyk pít čaj o páté (tzn. v pět hodin odpoledne) vznikl ve Francii, ačkoliv je přisuzován Anglii, která ho od Francouzů pouze převzala.  Z nealkoholických nápojů je nejpopulárnější likér z bezinek nebo jablečný džus.  Z alkoholických nápojů je populární piva a cider (nápoj z kvašených jablek) nebo hrušková verze cideru perry. Ve Skotsku se vyrábí whisky.  Ve Velké Británie se pěstuje a pije také víno, ale z v Británie prodávaných vín je jenom 1 procento britské. Vína se pěstují převážně v Anglii (hlavně v sušších teplejších oblastech jako je Essex, Sussex nebo Kent). Krom Anglie je několik málo vinic také ve Walesu. Od roku 2015 se vyrábí také víno ve Skotsku, konkrétně ve Fife, ale odborníky na víno bývá považováno za nepitelné.

Kuchyně britských zemí a dependencí.

Britská kuchyně zahrnuje tyto regionální kuchyněː

Britská kuchyně, neboli kuchyně Spojeného království (anglicky "British cuisine") je tradiční kuchyní Velké Británie. Vychází z keltských a anglosaských tradic, byla ale ovlivněna i dalšími vlivy, například indickou kuchyní a kuchyněmi dalších zemí, které stejně jako Indie byly koloniemi Velké Británie.


Život.

Narodil se v Heráklionu (benátský název je "Candia") na řeckém ostrově Kréta. Studoval u svého otce a posléze v akademickém roce 1609 až 1610 na univerzitě v Padově u Galilea Galileiho, kterého ve svém díle nazývá "„rabbi Galileo“" (ovšem patrně ve smyslu „učitel"“", pro titul rabína se užíval termín "„morejnu ha rav rabbi“," tj. "„náš učitel, pan rabín“").  Po ukončení studií roku 1613 se přestěhoval do Benátek, kde strávil rok ve společnosti Leona de Modeny a Simona Luzzata. Z Benátek se posléze vrátil na Krétu. Odtud se vydal na pouť do Alexandrie a Káhiry, kde se mj. účastnil veřejné matematické soutěže s místními matematiky.  Z Egypta se přestěhoval do Konstantinopole, kde roku 1619 uskutečnil astronomické pozorování komety. Z Istanbulu se vydal po karaitských komunitách ve východní Evropě, dále procestoval Litvu, Polsko, Ukrajinu, Německo, až konečně roku 1623 dorazil do Amsterdamu, kde se na nějakou dobu usadil. Působil zde jako lékař ("„el medigo“"), matematik, astronom, ale také jako rabín, kazatel a poradce místních bohatých měšťanů a nizozemské šlechty. Zde také vydal své nejznámější dílo Sefer elim u nakladatele Menasse ben Israele.  Nakonec se Jašar usadil v největší židovské obci tehdejší Evropy – v Praze – kde působil přes dvacet let. Za svého života byl všeobecně znám a uznáván, mimo jiné jako matematik, polyglot, myslitel a také byl znám díky své, na tehdejší dobu objemné sbírce knih a rukopisů. Jeho nejznámějším dílem je Sefer Elim, ve které pojednává o rozličných tématech, např. matematice, metafyzice, astronomii, přírodních vědách, ale i filozofii či hebrejské abecedě.  Pochován je na Starém židovském hřbitově v Praze.

Náhrobek.

Jašar je pochován na Starém židovském hřbitově v Praze, a to v honosné tumbě na severovýchodním okraji hřbitova.

Josef ben Šlomo Delmedigo (též psáno "Del Medigo", Jašar Mi-Kandia, "Jašar Ha-Rofe" nebo zkráceně jen Jašar; hebrejsky ישר מקנדיא) (16. června 1591 Candia – 16. října 1655 Praha) byl rabín, lékař, astronom, matematik, hudební teoretik, cestovatel a všestranně nadaný renesanční sefardský učenec. Poslední část života strávil v rudolfinské Praze, zde je i pohřben na Starém židovském hřbitově. Jedná se pravděpodobně o nejvýznačnější sefardskou osobnost v českých dějinách.


Služba.

Počátky: od kadeta po poručíka.

Přihlásil se do 39. běhu japonské císařské námořní akademie (, "Kaigun Heigakkó"), kterou ukončil v roce 1911 jako 45. ze 148 kadetů. Jako "šó'i kóhosei" ( ~ námořní kadet/lodní poddůstojník) prošel výcvikem na pancéřovém křižníku "Aso" a bitevním křižníku "Ibuki".  V prosinci 1912 byl povýšen na "šó'i" ( ~ podporučík) a převelen na chráněný křižník "Čijoda". V roce 1913 absolvoval základní dělostřelecký a v následujícím roce i torpédový kurz. V prosinci 1914 byl povýšen na "čú'i" ( ~ mladší poručík) a převelen na dreadnought "Seccu". Na jeho palubě strávil při hlídkových plavbách v Pacifiku první rok první světové války. V prosinci 1915 byl převelen k 15. "tei-tai" ( ~ jednotka torpédových člunů) a v prosinci 1916 na pancéřový křižník "Azuma", na kterém strávil další rok hlídkových plaveb za světové války.  V prosinci 1917 byl povýšen do hodnosti "ta'i" ( ~ poručík) a nastoupil do kurzu B na námořní vysokou školu (, "Kaigun daigakkó"). Následující rok absolvoval pokročilý dělostřelecký kurz a od prosince 1918 sloužil necelý rok na bitevním křižníku "Kirišima". V listopadu 1919 byl převelen na torpédoborec "Janagi".  V prosinci 1920 se stal hlavním dělostřeleckým důstojníkem (, "hódžucu čó") na chráněném křižníku "Suma" a v prosinci 1921 nastoupil na stejnou pozici na lehkém křižníku "Tenrjú". Po tříměsíčním působení na námořním okruhu Sasebo se 1. března 1923 stal dozorčím důstojníkem dokončovacích prací (, "gisou in") rozestavěného lehkého křižníku "Júbari". Od 15. května 1923 potom na tomto křižníku působil opět jako hlavní dělostřelecký důstojník.

Kapitánem.

V prosinci 1923 byl povýšen do hodnosti "šósa" (少佐 ~ korvetní kapitán) a nastoupil do kurzu B na námořní vysoké škole. Poté byl v prosinci 1925 přidělen ke štábu 1. "suirai sentai" (水雷戦隊 ~ eskadra torpédoborců), kde strávil následující rok, než se v prosinci 1926 ujal funkce hlavního dělostřeleckého důstojníka na těžkém křižníku "Furutaka". V listopadu 1927 se opět vrátil ke štábní činnosti, tentokrát ale u 2. "kantai" (艦隊 ~ loďstvo). V prosinci 1928 byl povýšen na "čúsa" (中佐 ~ fregatní kapitán) a převelen ke štábu 1. "kantai" (případně štábu "Rengó Kantai"?). Následující téměř čtyři roky putoval po štábech, námořním okruhu Jokosuka, či dělal instruktora v dělostřelecké a torpédovém kurzu.  V listopadu 1933 byl povýšen na "taisa" (大佐 ~ námořní kapitán) a 15. března 1934 se ujal svého prvního velení na vlastní lodi – lehkém křižníku "Kiso". Ještě v listopadu téhož roku se ujal velení na jemu již známém těžkém křižníku "Furutaka". Po roce na "Furutaka" se 15. listopadu 1935 ujal velení na starém pancéřovém křižníku "Iwate". V prosinci 1936 se stal hlavním instruktorem na námořní akademii. V roce 1938 velel bitevním lodím "Jamaširo", "Nagato" a poté opět "Jamaširo", které se tak stalo jeho posledním velením lodi.  Od září 1939 působil Kakuta opět na jokosuckého námořního okruhu. Již 15. listopadu 1939 byl ale povýšen na "šóšó" (少将 ~ kontradmirál) a ujal se funkce velitele štábu (参謀長 "sanbó čó") sasebského námořního okruhu. Od 15. října 1940 působil jako asistent štábu 1. "kantai".

Velitelem svazů letadlových lodí.

Následovalo velení postupně třem "kókú sentai" (航空戦隊 ~ divize letadlových lodí). Nejprve od 15. listopadu 1940 velel 3. "kókú sentai" ("Rjúdžó"). Poté velel od 1. září 1941 4. "kókú sentai" 1. "kókú kantai" (航空艦隊 ~ letecká flota) složené z letadlové lodě "Rjúdžó", nosiče hydroplánů "Kasuga Maru" a později (na krátko) i letadlové lodě "Šóhó".  Během operace „AL“ – útoku na Aleuty v červnu 1942 – měl pod svým velením opět letadlovou loď "Rjúdžó", která byla jeho vlajková, novou letadlovou loď "Džunjó", nosič hydroplánů "Kamikawa Maru", těžké křižníky "Maja", "Takao" a čtyři torpédoborce.  V rámci velké pomidwayské reorganizace loďstva 14. července 1942 se Kakuta stal velitelem 2. "kókú sentai" 3. "kantai", která byla tvořená letadlovými loděmi "Rjúdžó" a "Hijó". Již 8. srpna mu ale byla "Rjúdžó" odebrána a následně potopena v bitvě u východních Šalomounů.  Dne 12. srpna přenesl Kakuta svoji kontradmirálskou standartu na "Hijó". Před bitvou u ostrovů Santa Cruz měla jeho 2. "kókú sentai" tři letadlové lodě: vlajková "Hijó", "Džunjó" a "Zuihó". "Hijó" se ale kvůli požáru ve strojovně generátorů musela vrátit na Truk a "Zuihó" se přidala k Nagumově hlavnímu svazu. Do bitvy tak Kakuta plul pouze s jednou lehkou letadlovou lodí a doprovodem. Letouny z "Džunjó" zasadily další ránu USS "Hornet" a spíše neúspěšně se pokusily napadnout USS "Enterprise".  K 1. listopadu 1942 byl Kakuta povýšen na "čúdžó". Pár dní poté se s "Džunjó" zúčastnil námořní bitvy u Guadalcanalu.  Dne 22. května 1943 se stal pomocníkem námořního generálního štábu a 1. července 1943 byl pověřen velením 1. "kókú kantai".

Smrt.

Během bitvy ve Filipínském moři v červnu 1944 velel leteckým jednotkám umístěným na Marianách. On a jeho štáb měl hlavní stan na Tinianu. Jeho letouny nedokázaly ubránit vlastní letiště před americkými nálety, ani zničit americké letadlové lodě operující u Marian. Přesto ale Kakuta podával "čúdžó" Ozawovi mylné informace o vlastních silách a úspěších. Dull toto Kakutovo chování označuje za snahu o „zachování tváře“.  Dne 24. července 1944 se na Tinianu vylodili Američané. Kakuta a jeho štáb se před postupujícími Američany pokusil uprchnout, ale ani jeden z pokusů o odvoz ponorkou nevyšel. Po několika neúspěšných pokusech se Kakuta a jeho štáb stáhli do jeskyně na východním pobřeží ostrova a nikdo je již nespatřil. Předpokládá se, že Kakuta spáchal sebevraždu a jeho tělo bylo pohřbeno členy štábu.

Kakudži Kakuta (: 角田 覚治, "Kakuta Kakudži"; 23. září 1890 – pravděpodobně 2. srpen 1944) byl admirálem japonského císařského námořnictva během druhé světové války. Dosáhl hodnosti "čúdžó" (中将 ~ viceadmirál) a padl při americké invazi na Tinian.


Vznik díla.

Meyerbeer zastával od roku 1842 u pruského dvora funkci hudebního ředitele. Když původní královské divadlo při požáru 18.-19. srpna 1843 vyhořelo a stavěla se nová budova, byl uměnímilovným králem Fridrichem Vilémem IV. vyzván k tomu, aby napsal slavnostní německou operu pro otevření nového divadla. Formální zadání bylo volné (opera měla mít alespoň dvě dějství a trvat alespoň dvě hodiny, ale bylo necháno na skladateli, zda má být komická nebo tragická). Důležitý byl patriotický a vojensky zaměřený námět, který Meyerbeer našel v jedné z historek o králi Fridrichovi Velikém. Králova známá záliba ve hře na flétnu byla důležitým výchozím muzikálním momentem. Samotná osoba krále se však nesměla na jevišti objevit. Od počátku Meyerbeer také vybral jako ústřední melodii svého díla známý "Desavský pochod" ("Dessauer Marsch"). Rozhodl se rovněž pro v zásadě komickou operu ve formě německého singspielu, tedy s mluvenými dialogy.  Problémem bylo libreto. Na přání krále jej měl napsat hudební kritik a Meyerbeerův odpůrce Ludwig Rellstab. Meyerbeer jeho schopnostem příliš nedůvěřoval. Nakonec uzavřeli tajnou dohodu, podle které libreto napíše Meyerbeerův "dvorní" libretista Eugène Scribe a Rellstab je přeloží do němčiny. Meyerbeer byl s prací obou prakticky spokojen. Libreto vzniklo v říjnu až prosinci 1843 a Meyerbeer skládal hudbu v lednu až srpnu následujícího roku, 14. října začaly zkoušky a 7. prosince 1844 se konala slavnostní premiéra.  Libreto obsahuje požadované množství oslavy vojenství a patriotismu, jejichž vrcholy jsou trojitý pochod na konci 2. dějství a finále 3. dějství, které svým mimodramatickým obsahem – šesti "snovými obrazy" představujícími sen o budoucí slávě Pruska – připomíná závěr Smetanovy Libuše. Vlastenecké nadšení však nebylo Meyerbeerovi blízké (většina jeho operních hrdinů jsou oběťmi spíše než aktéry masových hnutí). Ostatně roku 1851 odmítl kompozici nové vlastenecké opery z hohenzollernské historie ("Adelheid von Italien") u příležitosti 150. výročí pruského království. Vedle vojenského prvku se však v postavě cikánky Vielky objevuje prvek ryze osobní a mystický. Třetím světem je svět normálních, civilních lidí: vysloužilce Saldorfa a jeho rodiny, kteří jsou hlavními protagonisty příběhu. V dramaturgickém těžišti díla ve druhém jednání (odehrávajícím se ve vojenském táboře) je ostatně píseň starého rolníka velebící mír.  Zatímco 1. a 3. dějství jsou psána ve stylu německého singspielu lortzingovského typu nebo opéry-comique Aubera nebo Flotowa, centrální akt má nejblíže k ostatním Meyerbeerovým dílům typu grand opera: obsahuje nejvíce hudebních scén, balet a řadu sborů.  "Tábor ve Slezsku" sklidil nesporný úspěch, který se ještě znásobil tehdy, když roli Vielky od čtvrté reprízy převzala původem švédská sopranistka Jenny Lind. Hrál se až do 17. října 1894 v celkovém počtu 65 představení, z nichž řada se konala ke slavnostním státním a dvorským příležitostem, pro něž "Tábor" zvláště hodil. Součástí galavečerů pořádaných pro členy hohenzollernské dynastie byl často samotný 2. akt. Nepronikl však na jiná jeviště, pro něž ani nebyl uzpůsoben, a Meyerbeer byl poněkud zklamán jeho přijetím. Situace v Berlíně, kde byl svazován svou funkcí a musel se ve svých divadelních představách podřizovat intendantovi, mu nevyhovovala, proto brzy požádal o dovolenou na neurčito a vrátil se do Paříže. Pro berlínské divadlo pak napsal již jen scénickou hudbu k dramatu "Struensee" svého předčasně zemřelého bratra Michaela Beera (premiéra 19. září 1846).

Děj opery.

Opera se odehrává za rakousko-pruských válek.

1. dějství.

(Saldorfův statek) Na statku žijí bývalý voják Saldorf, jeho neteř Teresa, schovanec Conrad a cikánka Vielka, zamilovaná do Conrada. Vielka má rovněž věštecký dar zděděný po matce (melodram a árie "Wunderbare Gestalten umschweben mir... Sterbend legt' sie aufs Haupt mir die Hand"). Conrad je hráčem na flétnu a právě hodlá odejít, aby se svou hrou živil (árie "Durch Feld und Au"), a loučí se s Vielkou (duet "Ach, in kleiner Hütte"). Náhle v domě hledá útočiště pruský důstojník prchající před oddílem chorvatských pandurů. Saldorf v něm pozná krále. Pomohou mu uniknout pronásledovatelům tak, že jej přestrojí a vydávají za Conrada. Když pak dorazí pandurské vojsko, snaží se jej Saldorfova rodina zdržet nabídkou pohoštění a Vielka i hádáním z ruky a cikánskou písní. Nakonec jsou i nuceni vydávat Conrada za uprchlého krále. Naopak skutečný král, kterého chytnou pandurští zvědi, se prokáže jako "Conrad" svou zručnou hrou na flétnu.

2. dějství.

(Pruský tábor) Tábor se připravuje na bitvu; probíhají různé scény z vojenského života (píseň husarů, píseň granátníků). Saldorf a Vielka se přicházejí ubezpečit, že král skutečně unikl. Saldorf zpívá nejprve o přednostech míru nad válkou ("Den Waffen Ruhm - dem Frieden gröss're Ehre"). Pak je ale chycen jako zvěd a málem by byl popraven, kdyby se neospravedlnil svým nelíčeným vlastenectvím - a kdyby nepřišla zpráva, že král se v bezpečí vrátil. Nyní je Saldorf oslavován jako hrdina. a plamennými výzvami dodává vojsku odvahu do nastávajícího boje (čtverosbor, vojenská píseň "Von edler Rache Zorn entbrannt" a finále s trojím pochodem včetně Desavského pochodu). Poté se dozvídáme, že Saldorfův syn Leopold byl (falešně) obžalovén ze zběhnutí a odsouzen k smrti.

3. dějství.

(Královský palác) Saldorf, Teresa a Vielka přicházejí do paláce, kde Conrad získal za svůj podíl na králově záchraně příslib zvláštní audience a odměny. Z vedlejší místnosti je slyšet flétna; Vielka vyzve Conrada, aby se se svou flétnou připojil (duet "Glück bedeuten diese Töne"), předzpívává mu píseň a nakonec se koná podivuhodný koncert flétny na jevišti (v orchestru), flétny za scénou a Vielčiných koloratur a vokalíz (duet). Král pak slíbí Conradovi splnit každé přání a Vielka dostane vnuknutí, že má Conrad prosit o milost pro Leopolda. Král vyhoví a navíc Conrada zaměstná, a tak si může Leopold vzít Teresu a Conrad Vielku (tercet Teresy, Conrada a Vielky "O welch ein Glück"). Před odchodem z paláce má Vielka nové vidění ("Der Mutergabe wunderbarer Strahl"), ve kterém se jí zjevuje to, co se ve vedlejší místnosti zdá spícímu králi. Prorokuje budoucí slávu Pruska. ("Snové obrazy" - tanec, živé obrazy, sbory):

Vielka.

"Tábor ve Slezsku" byl svým dějem velmi svázán s pruským prostředím a jeho libreto nebylo přitažlivé pro jiné scény. Meyerbeer jej zřejmě nezamýšlel bez dalšího mimo Berlín uplatnit, proto nebyla partitura ani vydána tiskem. Franz Pokorny, ředitel vídeňského Divadla na Vídeňce (Theater an der Wien), však Meyerbeera počátkem roku 1846 kontaktoval se zájmem uvést operu ve svém divadle. Meyerbeer svolil za podmínky, že hlavní roli opět stvoří Jenny Lind. Nutné však byly změny v libretu, kterými byl pověřen opět Ludwig Rellstab; v poslední fázi se na nich podílela rovněž básnířka Charlotte Birch-Pfeifferová.  Upravené libreto především odstraňovalo "pruské" zakotvení děje; vedle toho přihlíželo k námitkám hvězdy Jenny Lind, která se snažila zmírnit cikánské a "pohanské" rysy své postavy. Z (nepřítomného) krále Fridricha se stal blíže neurčený vévoda, který se objevuje i na jevišti. Zcela změněn byl třetí akt, včetně vyznění, které je - místo původního v podstatě komického - nyní romanticko-tragické: Vielka v něm umírá. Z hudebního hlediska Meyerbeer přidal dvě romance pro místní hvězdu Josepha Staudigla (Saldorf), balet ve druhém dějství a zejména nová čísla ve třetím dějství: ženský sbor (původně určený pro "Hugenoty", ale nepoužitý), mezihru a nové finále s úvodním sborem, velkou árií umírající Vielky a andělským sborem. Odpadla přirozeně scéna se snem krále Fridricha, která ostatně ani v Berlíně nebyla hrána při každém představení. Přes mnoho cenné nové hudby narušovaly změny opery uměleckou vyváženost a dramatický účinek původní verze.  Premiéra ve Vídni se konala 18. února 1847 a byla velmi úspěšná pro skladatele i představitelku hlavní role; Meyerbeer však hned zaznamenal, že nadšení bylo o stupeň nižší, než je třeba pro udržení na repertoáru. Opera se hrála 18× - naposledy 27. dubna 1848 - a nebyla již znovu uvedena ani převzata jinými divadly. Ani tentokrát nebyla vydána partitura ani řádný klavírní výtah, jen klavírní potpourri sestavené Antonem Diabellim. O sedm let později Meyerbeer "Tábor ve Slezsku" znovu a důkladněji přepracoval roku 1854 pro pařížské uvedení pod názvem "Hvězda Severu", které děj z Pruska přeneslo pro změnu do Ruska a z Fridricha Velikého se stal car Petr Veliký. Teprve tato verze pak pronikla do evropského repertoáru.

Nahrávky.

Existuje jen jedna nahrávka "Tábora ve Slezsku" - živý záznam z berlínského koncertu:

Tábor ve Slezsku je opera (singspiel) o třech dějstvích skladatele Giacoma Meyerbeera na historický námět z doby sedmileté války. Byla složena k otevření nové budovy berlínské Královské opery 7. prosince 1844. Později ji skladatel dvakrát přepracoval, nejprve pro vídeňské Divadlo na Vídeňce jako "Vielka" (1847) a poté podstatněji pro pařížskou Opéra-Comique jako "Hvězda severu" ("L'Étoile du Nord", 1854).


Přípravy k vylodění.

Po dobytí Saipanu zbyly na Marianách pouze ostrovy Guam, Tinian a Rota. Rota byla letecky neutralizována a tak byl na řadě Tinian. Tinian měl velký význam, protože byl ze všech ostrovů na Marianách nejméně hornatý a skýtal skvělé místo pro zbudování letišť a také se nacházel pouze tři míle jižně od Saipanu a znamenal pro něj hrozbu. Japonci na jihu ostrova vybudovali dvě letiště dlouhá 1 600 m. a třetí se nacházelo ve středu ostrova a bylo ve výstavbě. Na ostrově se nacházela dvě místa vhodná k útoku, neboť všude jinde byly útesy i 30 m. vysoké. Jižní pláže byly nazvány Bílá 1 a Bílá 2, severní pláž byla pojmenována Žlutá. U obou se se vylodili jednotky žabích mužů, kteří rozhodli že vhodnější pro vylodění budou bílé pláže. Jako den D byl stanoven 24. červenec. K útoku byly vybrány 2. a 4. divize námořní pěchoty.

Vylodění.

Kolem šesté hodiny ráno 24. července zahájil fingovaný útok Demonstrační oddíl poblíž města Tinian. Plukovník Ogata si myslel že k vylodění dojde tam a proto když v půl osmé začal útok na Bílých plážích nebyly tam síly, co by je zastavily. Na pláži Bílá 1 proběhlo vylodění bez větších problémů a Američané postoupili do vnitrozemí. Na pláži Bílá 2 bránily postupu dva betonové bunkry, které se nakonec povedlo zneškodnit. Japonci však měli v tomto prostoru děla a minomety a ty neustále střílely na americké pozice. Do večera bylo na ostrově 15 000 Američanů.

Boj o ostrov.

V noci z 24. na 25. července provedli dva japonské prapory za podpory tanků protiútok ve třech vlnách. Světlice z amerických torpédoborců osvětlily krajinu a Japonci byli pro americké kulomety snadný cíl. Útok byl bez větších problémů odražen. Dne 25. července se vylodila 2. divize námořní pěchoty a tak začal rychlý a nezadržitelný postup amerických sil. Dne 26. července bylo obsazeno hlavní letiště u výběžku Uši a celá severní strana ostrova. Tlak amerických divizí se tím pádem obrátil k jihu. Odpoledne 30. července bylo obsazeno město Tinian a poté minolovky rychle vyčistily Sunharonskou zátoku a její pláže se staly hlavním výkladištěm zásob a materiálu. Velitelé předpokládali, že se Japonci zahnaní na konec ostrova budou bránit do posledního dechu, proto učinili všechna opatření aby vojákům co nejvíce pomohli. Závěrečný útok provedli ve dnech 31. července a 1. srpna, kdy se museli vypořádat se silným odporem Japonských vojáků. 1. srpna Japonci provedli poslední organizované protiútoky, které byly za pomoci děl odraženy. Toho dne v 18:55 prohlásil generálmajor Schmidt ostrov za dobytý.

Po bitvě.

Dobytí ostrova za druhé světové války bylo vždy kontroverzní. U Tinianu to platilo obzvlášť protože se v džungli a v horách skrývali japonští vojáci. Ti se pokoušeli vést gerilovou válku, ale většina se buď zabila, vzdala nebo vyhladověla. Několik vojáků se skrývalo i dlouho po konci války, protože nechtěli uvěřit, že Japonsko kapitulovalo.

Bitva o Tinian představovala poslední fázi amerického tažení na Marianách během války v Tichomoří. Ze všech tří obojživelných útoku na marianské ostrovy Saipan, Tinian a Guam se jednalo o nejúspěšnější operaci. Za osm dní se Američanům podařilo ostrov dobýt a to za cenu 328 padlých vojáků, což bylo ve srovnání s útoky na Guam a Saipan poměrně málo. Ostrov byl po dobytí Američany přebudován na leteckou základnu, z níž startovaly bombardéry B-29 na Japonsko. V srpnu 1945 také z ostrova odstartovala obě letadla, která shodila atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki, B-29 Enola Gay a B-29 Bockscar.


Život.

Žofie Hedvika přišla na svět jako prvorozené dítě vévody Julia Brunšvicko-Wolfenbüttelského a jeho manželky Hedviky Braniborské, dcery braniborského kurfiřta Jáchyma II. Hektora. Rodiče jí poskytli komplexní a důkladné vzdělání a když byla ještě malá, zahájili manželská jednání.  V necelých šestnácti letech se princezna 20. října 1577 ve Wolgastu provdala za o šestnáct let staršího vévodu Arnošta Ludvíka Pomořanského. Její otec poslal ke dvoru do Wolgastu luteránské teology, kteří se pokusili přimět dvůr k přijetí formule concord jako spolehlivé formulace luteránského vyznání. Dvůr však tuto formuli nepřijal. Arnošt Ludvík nařídil stavební změny hradu Wolgast, středověké severovýchodní křídlo nahradil novým obytným křídlem. Stejně jako její matka byla Žofie Hedvika popisována jako velmi temperamentní. Starala se o chudé a potřebné a nedala se odradit ani epidemií moru.  Arnošt Ludvík zemřel v roce 1592 po patnácti letech manželství. Kromě hradu a okresu Loitz jí zanechal panství Ludwigsburg u Greifswaldu, které jí dal již v roce 1586 a panství Jamitsow v Peenestromu. Ta brzy vyměnila za Zerpenzynské panství naproti městu Loitz. Jméno Zerpenzym v roce 1594 změnila na Sophienhof (Žofiin dvůr). Její děti se s ní přestěhovaly na její vdovské sídlo v Loitz. K připomenutí manželovi smrti napsala hymnu, kterou vydal Ambrosius Lobwasser. V letech 1597 až 1601 doprovázela svého syna, kterého do vládních záležitostí uváděl jeho poručník a regent vévoda Bogislav XIII.  Ještě během manželova života nechala Žofie Hedvika přestavět hrad Loitz na renesanční zámek. Po jeho smrti ho dále zvelebovala. Nechala také přestavět a rozšířit kostel sv. Marie v Loitz. Zámek byl od té doby zbořen a nezůstala po něm žádná stopa. Některé z jejích příspěvků církvi však stále existují, mezi nimi jsou například vévodská křesla, dvojitý portrét sebe sama a jejího manžela a četné erby jejich předků.  Manžel jí dal také panství Dersin u Loissinu, kde po manželovi smrti nechala postavit zámek " Schloss Ludwigsburg". Loitz a Ludwigsburg zůstaly až do její smrti jejími vdovskými statky.  Když byl v roce 1593 proveden soupis jejího dvora, byl přítomen "Amtshauptmann", stejně tak pokladník, kontrolor, "hofmistr", guvernantka, dvorní dáma a několik komorníků, kuchyňský personál, sklepní personál.  Žofie Hedvika byla popisována jako žena zajímající se o ekonomické procesy, ale také jako marnotratná a arogantní. Je považována za jednu z nejvlivnějších pomořanských vévodkyň. Svého syna přežila o šest let, Filip Julius zemřel v roce 1625 ve vřavě třicetileté války. Žofie Hedvika zemřela 30. ledna 1631 a byla pohřbena ve vévodské hrobce kostela sv. Petra ve Wolgastu.

Potomci.

Z patnáctiletého manželství se narodily tři dětiː

Žofie Hedvika Brunšvicko-Wolfenbüttelská (1. prosince 1561, hrad Hessen – 30. ledna 1631, Loitz) byla brunšvicko-wolfenbüttelskou princeznou a sňatkem pomořansko-wolgastskou vévodkyní.


Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 mělo šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V soutěži družstev odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své jezdce nechat závodit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v soutěži družstev, tak v soutěži jednotlivců, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V soutěži jednotlivců postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednu zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V soutěži družstev jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři závodníci na jednu zem.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2012 probíhalo v londýnském Greenwich Parku od 28. července do 9. srpna 2012. Tento sport obsahoval 3 disciplíny. V každé disciplíně soutěžili jak jednotlivci, tak družstva. Medaile byly rozděleny ve všech těchto šesti soutěžích.


Etymologie.

"Gjokusai" je eufemismus pro sebevražedný útok nebo sebevraždu tváří v tvář porážce (seppuku). Je založen na citaci z Knihy Severní Qi ze 7. století psané v klasické čínštině: „大丈夫寧可玉砕何能瓦全“ (tj. „velký muž by měl zemřít jako rozbitý šperk, než žít jako neporušená dlaždice“).Japonská vláda jej využila jako slogan "ičioku gjokusai" („一億玉砕,“ tj. „sto miliónů rozbitých šperků“) během posledních měsíců války v Tichomoří, kdy Japonci čelili invazi Spojenců. Některé ze zásad pro toto přesvědčení pocházejí z Hagakure od Jamamota Cunemota, známém pojednání o "Bušidó" z 18. století.  Spojeneční vojáci nazývali během druhé světové války masové útoky japonské císařské armády jako útoky banzai ( „banzai charges“ nebo „banzai attacks“), protože útočící japonští pěšáci křičeli „Banzai!“ Tímto válečným pokřikem si vzájemně mezi sebou podporovali morálku a odvahu. V japonštině je „banzai,“ doslova „deset tisíc let,“ fráze značící dlouhý život nebo oslavu, v podstatě přání, aby někdo žil věčně či něco přetrvalo navždy. "Tennó heika banzai" („天皇陛下万歳!,“ doslova „ať žije císař deset tisíc let“) se stal během útoků japonským válečným pokřikem.

Historie.

Na začátku druhé světové války japonská armáda stále spoléhala na masové útoky pěchoty, které byly široce používány za první světové války. Mnoho spojeneckých jednotek bylo vybaveno poloautomatickými nebo automatickými zbraněmi, které jim umožňovaly větší palebnou sílu, než jaká byla dostupná prvoválečné pěchotě. A tato síla často zastavila japonské vojáky ještě na cestě. Ztráty při těchto útocích se brzy ukázaly jako příliš velké, než aby si je Japonci mohli dovolit, a od této taktiky bylo upuštěno. V pozdějších stádiích války, když začala viditelně hrozit Japonsku porážka, se nicméně masové útoky pěchoty vrátily jako akt odporu za situace, kdy smrt nebo kapitulace byly jediné možné alternativy.

Útok banzai (dle japonského válečného pokřiku „banzai“) byl termín užívaný během druhé světové války spojeneckými vojsky k označení útoku lidských vln prováděných pěchotou japonské císařské armády. Média japonského císařského režimu nicméně užívala termín "gjokusai" ( 玉砕, tj. „čestná smrt,“ doslova „úlomky jadeitu“). Tyto útoky byly obvykle prováděny jako sebevražedné za účelem vyhnutí se zajetí, a tím pádem zneuctění, nebo jako poslední pokus o úspěch tváří v tvář spojenecké přesile.


Historie.

"Lidské věže" nejsou v Gracii žádnou novinkou. První historické odkazy se datují již od konce 19. století až do počátku 30. let 20. století. Kolem roku 1890 vznikla "colla" tvořena obyvateli pocházejícími z oblasti Camp de Tarragona, kteří byli nuceni se přestěhovat z důvodu krize způsobené révokazem, tzv. Xiquets de Gràcia. Tito noví obyvatelé Villa de Gracia, která v té době netvořila součást Barcelony, se tak ocitli v prostředí příhodném pro rozvoj castellerské činnosti ve formě lokálního kolektivu. Existují důkazy, že tento kolektiv byl aktivní již v období od 80. let 19. století, mezi lety 1900 a 1910, a také během druhého desetiletí 20. století. Většina vystoupení se konala v průběhu slavností Fiesta Mayor de Gracia.

Počátky.

Historie současných Castellers de Vila de Gràcia se započala na počátku 90. let 20. století, kdy skupina mladých lidí, zapojených do kulturního dění této populární čtvrti Barcelony a zapálených pro stavbu "lidských věží", začíná přemýšlet o vytvoření vlastního týmu "castellers". Tento nápad nabývá konkrétní podoby na první schůzi v říjnu 1996, kde se o něm poprvé začíná jednat. Vše nakonec vyústilo v první zkoušku, která se konala 23. listopadu téhož roku na náměstí Plaza del Sol, a které se zúčastnilo na třicet lidí.  První veřejné vystoupení tohoto nového týmu "castellers" se konalo v únoru 1997 v rámci slavností Santa Eulalia na náměstí Plaza de Sant Jaume v Barceloně, kde postavili dva "pillars de 4" (pillar de 4, neboli pilíř o 4, má čtyři patra, přičemž na každé patro připadá jedna osoba. Jedná se o nejjednodušší možnou konstrukci, kterou může tým "castellers" sestavit). První vystoupení na náměstí Plaza de la Vila de Gràcia, které je považováno za jejich domácí prostředí, se konalo 4. března 1997. Vystoupení se zúčastnilo kolem šedesáti lidí a bylo sestaveno několik základních konstrukcí.

První lidské věže.

Do světa stavění "lidských věží" oficiálně vstoupili 4. května roku 1997, kdy poprvé, za podpory týmů Castellers de Terrassa, Castellers de Sants a Castellers de Sant Andreu de la Barca, úspěšně sestavili "věž" o šesti patrech. Toto rané období bylo obdobím velkých vzestupů i pádů. Celoroční práce však nakonec přinesla své ovoce, když se 23. listopadu podařila konstrukce "věže" o sedmi patrech: 4 de 7.

Přechod od "věží" o 7 patrech k 8.

Během následujících let se "colla" z Grácie dále vyvíjela a etablovala se jako "colla" sedmi. To platilo až do 6. října 2002, kdy za účelem 19. ročníku soutěže ve stavění věží v Tarragoně (XIX Concurs de castells de Tarragona), poprvé slavnostně sestavila 4 de 8, čemuž navíc předcházela úspěšná konstrukce 2 de 7 v předešlém kole.

Konsolidace jako "colla" osmi.

V následujících sezonách postupně začali být známi jako colla osmi, ale k největšímu skoku došlo v roce 2013, kdy postavili "2 de 8 amb folre" a další důležité věže o výšce 8 - 5 de 8 (Reus), 4 de 8 amb l'agulla (Vilafranca del Penedès) a dále pilar de 6 během Mercè.

První věže o výšce 9.

Během roku 2013 došlo k dalšímu překvapení. Na concursu 2012 se pokusili o 3 de 9, ovšem bez úspěchu, ale díky usilovnému tréninku během zkoušek se jim podařilo v říjnu 2013 postavit (nikoli rozebrat) 3 de 9 amb folre u příležitosti Diada del Roser (Vilafranca del Penedès). Sestavit (již včetně rozebrání) se jim podařilo až v srpnu 2014 během Festa Major de Gràcia. Dalším úspěchem bylo sestavení 3 de 8 amb l'agulla u přiležitosti Diada de la Mercè, společně s 3 de 9 amb folre a 4 de 9 amb folre. Pro tuto kombinaci se používá název Tripleta Gracienca. Tu si dále zopakovali u příležitosti concursu v Tarragoně v říjnu stejného roku a zajistili si tak 5. pozici.  "Colla" z Grácie je také již od prvních měsíců své existence doprovázena vlastní skupinou "grallers" (čti grajers), která kromě toho, že doprovází hudbou každé vystoupení castellers, slouží také jako škola hry na hudební nástroj gralla.  V roce 1999 bylo uděleno Castellers de Vila de Gràcia čestné vyznamenání města Barcelony. Taktéž se stali členy spolku lidové kultury v Grácii.

Zkoušky.

Zkoušky Castellers de Vila de Gràcia probíhaly na několika místech čtvrti Grácia. Mezi nejvýznamnější patří škola Josepa Maria Jujola, kulturní centrum této čtvrti a bývalá škola OSI. Od roku 2002 až do roku 2012 probíhaly zkoušky v budově školy Reina Violant (ulice Trilla, č.p.18, Gràcia, Barcelona).  Od roku 2012 se konají v l'Espai Cultural Albert Musons, známý také jako Can Musons (Carrer de n'Alzina, 7, Barcelona). Konají se každé úterý a pátek od 20 do 23 hodin.

Další aktivity.

Od roku 1998 Castellers de Vila de Gràcia vysílají rádiový pořad s castellerskou tematikou, který se nazývá "Terços amunt!" (Třetí patro nahoru!), na vlnách rádia Ràdio Gràcia (107.7 FM). Tento pořad se bez přestávek vysílá až dodnes. V roce 2010 byla pořadu "Terços amunt" udělena cena Vila de Gràcia za nejlepší komunikační počin.  Nejvýznamnější aktivitou Castellers de Vila de Gràcia, kterou provozují již od roku 2001, je však organizace výzdoby náměstí Plaza de la Vila de Gràcia v průběhu slavností Festa Major de Gràcia.

Účast v soutěži ve stavění věží v Tarragoně.

Castellers de Vila de Gràcia se zúčastnili čtyř ročníků soutěže ve stavění věží v Tarragoně. Níže jsou uvedeny ročníky soutěže, kterých se "colla" z Grácie zúčastnila, včetně věží, které sestavila, i jejich konečné umístění:

Castellers de Vila de Gràcia ve světě.

Vystoupení, která proběhla mimo území hovořící katalánštinou:  Vystoupení, která proběhla na územích hovořících katalánštinou (mimo území Katalánska)

"Caps de Colla" (vedoucí týmu).

"Cap de Colla" je osobou, která nese největší zodpovědnost za technickou stránku castellerů.

Castellers de la Vila de Gràcia jsou dobrovolným spolkem "castellers" (čti kastejers) z Vila de Gràcia, založeným v roce 1996 za účelem stavět lidské věže. V katalánštině se pro tým "castellers" používá slovo "colla" (čti koja), jehož význam odkazuje na skupinu přátel.


Historie.

K založení pozemních sil došlo v roce 1956 přetransformováním Kasernierte Volkspolizei (KVP) na Nationale Volksarmee. Ministerstvo národní obrany vedlo nejprve pozemní síly na dvou podřízených územních správách CIP Sever a Jih, které v roce 1957 vytvořily velení vojenského obvodu III v Lipsku a V v Neubrandenburgu (do roku 1956 v Pasewalk).  V roce 1972 byly vojenské obvody podřízeny nově zřízenému velení pozemních sil, které bylo zodpovědné za výcvik a připravenost v míru.  Pozemní síly NVA byly pevně začleněny do struktur Varšavské smlouvy. V této souvislosti by měly zejména v součinnosti s jednotkami Sovětského svazu, Polska a Československa odrazit útok na území smluvních států a zejména NDR a následně rozbít nepřítele na svém území.

Struktura ozbrojených sil.

Organizační schéma pozemních sil NVA, 1986 Struktura ozbrojených sil od roku 1980 do roku 1990:

Struktura.

LaSK bylo od roku 1972 podřízeno Kommando Landstreitkraefte (Kdo. LaSK). To se mezi roky 1956 a 1990 dále dělilo na vojenské okruhy III a V. Ty obecně sestávali ze tří divizí, plus výcvikové, logistické jednotky a jednotky bojové podpory. "1. Motorisierte-Schützen-Division" byla sice také podřízena Vojenskému okruhu V, ale za válečného stavu měla být vyjmuta a použita k útoku na Západní Berlín. "6. motorisierte Schützendivision" existovala pouze dva roky (1956-1958).  Zatímco tyto vojenské okruhy III a V měli v podřízenosti většinu pozemních sil, další dělostřelecké jednotky a prvky podpory, stejně jako výsadkový 40. Fallschirmjägerbataillon (posílen na Luftsturmregiment 40 v roce 1986), byly v přímé podřízenosti Kdo. LaSK.  Po vypuknutí válečného stavu měly být oba vojenské okruhy reorganizovány na velitelství armád. Tak by vznikla 3. armáda na jihu, posílena o 6., 10. a 16. záložní divizi, a 5. armáda na severu, posílena 94. gardovou motostřeleckou divizí a samostatným 138. a 221. tankovým plukem Sovětské armády. Oběma armádám by velel generální štáb Sovětské armády, a Kdo. LaSK by pouze zabezpečovalo zásobování, zdravotní službu, vnitřní bezpečnost a asistenci při dobývání Západního Berlína.

Vojenský okruh III.

V případě války by Vojenský okruh III ("Militärbezirk III", též "MB-III") byl přetransformován na 3. armádu. V míru byl podřízen přímo "Kommando Landstreitkraefte." Velitelství sídlilo v Lipsku.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-III:  Pravidelné divize:  Záložní divize:  Základem mobilizačních divizí byly následující výcviková zařízení provozovaná v míru u Kdo. MB-III :

Vojenský okruh V.

Vojenský okruh V (nebo MB-V) byl předurčen k reorganizaci na 5. armádu. Velitelství bylo v Neubrandenburgu.  Seznam vyšších jednotek podřízených MB-V:  Pravidelné divize:  Záložní divize:

Zesílení.

V případě mobilizace bylo plánováno posílení aktivních jednotek NVA. Potřebný personál by byl mobilizován především z řad rezervistů. Munice, bojové vybavení a část podpůrných vozidel byly skladovány ve skladech a dlouhodobě uchovávány. Chybějící vozidla a vybavení by byly poskytovány továrnami a státní institucemi. Potřebná opatření pro mobilizaci plánovala NVA i státní instituce. Pravidelně se cvičilo organizování jednotlivých útvarů a svazků. Obecně by mobilizační jednotky měly být zřízeny do tří dnů v případě mobilizace. Početní stavy bojových vozidel by se více než zdvojnásobily, stejně jako zásoby zbraní a raketových systémů.  Sovětská armáda skladovala jaderné hlavice na základnách v Himmelpfortu a Stolzenhainu. Tyto hlavice měly být během mobilizace vydány 3. a 5. armádě  V případě úplné mobilizace by bylo šest pravidelných divizí posíleno celkem pěti záložními divizemi. Základem divizí by byla výcviková střediska (dříve poddůstojnické školy) pozemních sil. Tento stálý personál byl posílen hlavně záložníky. Seznam záložních divizí viz výše.  Do podřízenosti Velitelství pozemních sil by byly zformovány další útvary. A to 13., 15., 23., 25., 33. a 43. záložní motostřelecké pluky, a dále 13. a 15. pluky stíhačů tanků.  Ostatní útvary a jednotky NVA by se během mobilizace také zvětšily. Například dělostřelecké pluky vojenských okruhů by se rozrostly na dělostřelecké brigády a protitankové oddíly vojenských okruhů by se rozrostly na protitankové pluky. Základem pro zřízení opravárenských brigád byly opravárenské prapory vojenských okruhů. Kromě bojových a bojových podpůrných jednotek by byla v případě mobilizace zřízena také řada lékařských, logistických a jiných podpůrných zařízení.

Druhy svazků.

Divize:  Pluky:  Prapory:  Oddíly:

Landstreitkräfte (celým názvem Landstreitkräfte der Nationalen Volksarmee – "pozemní ozbrojené síly Národní lidové armády,"zkráceně LaSK) byly součástí Nationale Volksarmee. Jako největší složka ozbrojených sil NDR měla průměrně 120 000 odvedenců a vojáků z povolání.


Klubová kariéra.

Oriol Romeu fotbalově vyrůstal v mládežnických strukturách klubu Espanyol Barcelona, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Poté se propracoval až do rezervního týmu katalánského velkoklubu.  V létě 2011 odešel do londýnského celku Chelsea FC. V červenci 2013 jej Chelsea poslala na roční hostování do španělského klubu Valencia CF.

FC Barcelona.

14. srpna 2010 nastoupil v základní sestavě A-týmu v prvním zápase dvoukolového španělského Superpoháru proti Seville, Barcelona prohrála venku 1:3. Do odvety 21. srpna již Romeu nezasáhl, Barcelona zvítězila na Camp Nou 4:0 a trofej získala pro sebe. Ve španělské La Lize debutoval Oriol 15. května 2011 v zápase s hostujícím celkem Deportivo de La Coruña (remíza 0:0). Romeu se dostal na hřiště v 82. minutě. Byl to jeho jediný ligový zápas za A-tým Barcelony.

Chelsea FC.

4. srpna 2011 byl zkompletován jeho přestup do anglického celku Chelsea FC. Zde dostal dres s číslem 6. S Chelsea vyhrál ve své první sezóně 2011/12 Ligu mistrů a FA Cup.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil gól, Chelsea zvítězila 6:0. V Evropské lize 2012/13 postoupil s Chelsea (po vyřazení v základní skupině Ligy mistrů) až do finále proti Benfice Lisabon. 15. května 2013 získala Chelsea titul v Evropské lize po vítězství 2:1 ve finále nad Benfikou Lisabon, Romeu v zápase nenastoupil.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Oriol Romeu působil v několika mládežnických reprezentacích Španělska. S reprezentací do 17 let vyhrál v roce 2008 Mistrovství Evropy U17 konané v Turecku, Španělsko porazilo ve finále Francii 4:0. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále proti Brazílii v penaltovém rozstřelu.  Oriol Romeu byl v létě 2012 napsán na soupisku pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Romeu nastoupil do utkání proti Japonsku a Maroku.

Oriol Romeu Vidal (* 24. září 1991, Ulldecona, Španělsko) je španělský fotbalový záložník, který působí od roku 2015 v anglickém klubu Southampton FC.


Kariéra.

Pocházel ze statkářské rodiny připomínané od 16. století v hrabství Devonshire. Narodil se v Londýně jako jediný syn významného právníka a dlouholetého prezidenta Tajné rady Charlese Pratta, 1. hraběte z Camdenu. Studoval v Cambridge a od mládí zastával lukrativní posty ve finanční správě. V letech 1780–1794 byl členem Dolní sněmovny (poslancem byl po dvě volební období za město Bath). Zároveň začal vykonávat nižší funkce ve vládě, byl lordem admirality (1782–1789 a 1794–1795) a lordem pokladu (1789–1794). Jako otcův dědic začal od roku 1786 užívat titul vikomta Bayhama, po otcově smrti vstoupil do Sněmovny lordů jako "hrabě z Camdenu" (1794). Byl jmenován členem Tajné rady (1793) a členem Tajné rady v Irsku (1794). Od března 1795 do června 1798 byl místokrálem v Irsku, kde prosazoval značně nepopulární politiku, protože odporoval irským emancipačním snahám. Povstání z roku 1798 bylo sice zlikvidováno, ale Camden musel odstoupit a dalších několik let nezískal žádný úřad. V roce 1799 nicméně obdržel Podvazkový řád.  V druhé Pittově vládě byl ministrem války a kolonií (1804–1805) a poté krátce prezidentem Tajné rady (1805–1806). V době Grenvillovy vlády byl v opozici, do Percevalovy vlády vstoupil znovu jako prezident Tajné rady (1807–1812). Po atentátu na premiéra Percevala se nadále veřejného dění stranil, v roce 1812 byl povýšen na markýze z Camdenu. V letech 1808–1840 byl lordem-místodržitelem v Kentu a v letech 1834–1840 kancléřem univerzity v Cambridge, kde také získal čestný doktorát. Mimoto byl kurátorem Britského muzea (1826–1840) a členem Královské společnosti starožitností.

Rodinné a majetkové poměry.

Jeho manželkou byla Frances Molesworth (1762–1829), s níž měl čtyři děti. Dědicem titulů byl jediný syn George Pratt, 2. markýz z Camdenu (1799–1866), který byl v mládí poslancem Dolní sněmovny, později se ale ve veřejném životě příliš neangažoval. Současným představitelem rodu je David George Pratt, 6. markýz z Camdenu (* 1930).  Johnova sestra Frances (1751–1833) byla manželkou 1. markýze z Londonderry, jejich syn Charles Stewart, 3. markýz z Londonderry, byl generálem za napoleonských válek a diplomatem. Jeho nevlastní bratr z prvního manželství 1. markýze z Londonderry lord Castlereagh byl Camdenovým spolupracovníkem v Irsku a později spolu zasedali ve vládě.  Kromě majetku po otci zdědil v roce 1797 statky v Kentu a Sussexu po bratranci Johnu Prattovi. Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Bayham Abbey House" (Kent) postavený poblíž zřícenin kláštera na stejnojmenném panství, které koupil právník Sir John Pratt v roce 1714. V roce 1961 přešel zámek darem do správy organizace English Heritage. Poslední vůle 1. markýze z Camdenu zahrnovala majetek v hodnotě 40 000 liber.

John Jeffreys Pratt, 1. markýz z Camdenu ("John Jeffreys Pratt, 1st Marquess of Camden, 2nd Earl of Camden, 1st Earl of Brecknock, 2nd Viscount Bayham, 2nd Baron Camden") (11. února 1759, Londýn, Anglie – 8. října 1840, Seale, Anglie), byl britský státník. Patřil k toryům a s přestávkami třicet let zastával funkce v britské vládě, mimo jiné byl místokrálem v Irsku (1795–1798) nebo ministrem války (1804–1805). Jako hrabě z Camdenu byl od roku 1794 členem Sněmovny lordů, v roce 1812 byl povýšen na markýze, byl též rytířem Podvazkového řádu. Po jeho rodině nese název londýnská městská čtvrť Camden.


Klubová kariéra.

Tytoń hrál v Polsku v klubu Górnik Łęczna až do konce sezóny 2006/07, kdy byl Górnik kvůli korupci přeřazen z Ekstraklasy do třetí ligy. Brankář se mohl vyvázat ze smlouvy, jeho odchod posvětil Polský fotbalový svaz. Tytoń zamířil do nizozemského klubu Roda JC Kerkrade. Zde strávil dvě sezóny a odchytal 46 utkání v Eredivisie.

PSV Eindhoven.

V srpnu 2011 odešel na roční hostování do PSV Eindhoven, součástí smlouvy byla i opce na následný přestup. 18. září 2011 utrpěl po srážce se spoluhráčem Timothy Derijckem během zápasu s AFC Ajax (remíza 2:2) otřes mozku a byl odnesen ze hřiště na nosítkách a dopraven do nemocnice. Byl to teprve jeho třetí zápas za PSV. Další den už byl propuštěn z ošetření, nepotvrdil se vážný úraz. Po zranění se dostal do výtečné formy a na pozici brankářské jednotky vystřídal Švéda Andrease Isakssona. V sezóně 2011/12 vyhrál s PSV nizozemský fotbalový pohár, když ve finále vychytal vítězství 3:0 nad Heracles Almelo. PSV po ukončení hostování využil opci na přestup a doplatil Rodě částku 2,7 milionu eur.  Na začátku sezóny 2012/13 dostal po odchodu Isakssona dres s číslem 1. Pozici jednotky ztratil po pěti ligových kolech, kdy jej trenér Dick Advocaat posadil na lavičku a přednost dostal gólman Boy Waterman.

Elche CF.

V červenci 2014 odešel na hostování do španělského prvoligového klubu Elche CF.

VfB Stuttgart.

V červnu 2015 se dohodl na přestupu z PSV do německého bundesligového klubu VfB Stuttgart.

Reprezentační kariéra.

V květnu 2010 jej reprezentační trenér Polska Franciszek Smuda povolal do týmu. 29. května 2010 debutoval v A-mužstvu Polska v přátelském zápase s hostujícím Finskem, utkání skončilo bezbrankovou remízou.  12. října 2012 v přátelském utkání s Jihoafrickou republikou vychytal výhru 1:0.

EURO 2012.

Przemysław Tytoń byl na Euro 2012 nominován jako brankářská dvojka za Wojciechem Szczęsnym poté, co původně nominovaný Łukasz Fabiański utrpěl zranění.  V zahajovacím utkání turnaje se střetlo domácí Polsko s Řeckem a v 69. minutě byl za stavu 1:1 vyloučen polský brankář Wojciech Szczęsny, který fauloval v pokutovém území Dimitrise Salpingidise, aby zabránil druhému gólu (dostal červenou kartu, což znamenalo automatický zákaz startu v dalším zápase s Ruskem). Do polské brány musel nastoupit Tytoń, náhradní brankář. Nařízený pokutový kop chytil, stal se tak prvním brankářem v historii evropských šampionátů, kterému se to podařilo poté, co právě přišel na hřiště (utkání nakonec skončilo výsledkem 1:1).  Szczęsny už se na hřiště nedostal, zbývající dva zápasy Polska na šampionátu odchytal díky své formě Tytoń (remíza 1:1 s Ruskem a prohra 0:1 s Českou republikou), Polsko skončilo se ziskem 2 bodů na posledním místě základní skupiny A.

Przemysław Tytoń (* 4. ledna 1987, Zamość, Polsko) je polský fotbalový brankář a reprezentant, který v současné době hraje za německý klub VfB Stuttgart.


Biografie.

Narodil se v Římě a jeho otec byl lékař italského krále. Vyrůstal v asimilované židovské rodině, avšak během dospívání se z něj stal sionista. Po získání doktorátu z filosofie na univerzitě v Římě přesídlil v roce 1927 do britské mandátní Palestiny. Pracoval v pomerančových hájích v Rechovotu a stal se jedním ze zakladatelů kibucu Giv'at Brenner. Coby nadšený socialista byl též aktivní v odborovém svazu Histadrut. Názorově byl pacifista a obhajoval poklidné soužití Židů s Araby a integraci židovské a arabské společnosti.  V letech 1931 až 1934 se vrátil zpět do Itálie, aby pomohl organizovat aliju mládeže, kvůli čemuž byl krátce zatčen gestapem. V nacistickém Německu pomáhal organizovat hnutí he-Chaluc a angažoval se též v pašování peněz a lidí z Německa. Byl též vyslán do Spojených států, aby tam pomohl s organizací sionistického hnutí. Během druhé světové války vstoupil do Britské armády a byl zapojen do šíření protifašistické propagandy v Egyptě. Britové jej též poslali do Iráku, kde se tajně a proti jejich vůli pokoušel organizovat nelegální aliju do mandátní Palestiny. Kvůli svým sionistickým názorům se dostal do sporu se svými nadřízenými a byl i krátce vězněn za falšování cestovních dokladů.  Pomáhal též zorganizovat parašutistickou jednotku v rámci britského Oddělení pro zvláštní operace (SOE), která byla vyslána jako agenti do okupované Evropy. Z původního počtu 250 dobrovolníků bylo pro výcvik vybráno 110 osob. Nad různými částmi Evropy pak seskočilo jen 33 z nich, včetně Sereniho. Ten 15. května 1944 seskočil nad severní Itálií, ale bezprostředně po přistání byl zadržen. Podle záznamů byl popraven zastřelením 18. listopadu téhož roku v koncentračním táboře Dachau.  Na jeho počet nese jeho jméno kibuc Necer Sereni a v Izraeli je po něm pojmenována řada ulic. V září 1988 byla k uctění jeho památky vydána poštovní známka o nominální hodnotě 1,65 šekelů.

Enzo Chajim Sereni (: אנצו סרני; žil 17. dubna 1905 – 18. listopadu 1944) byl italský sionista, spoluzakladatel kibucu Giv'at Brenner, pedagog, zastánce židovsko-arabského soužití a účastník protinacistického odboje, který byl za druhé světové války součástí výsadku do okupované Itálie. Byl však dopaden Němci a zavražděn v koncentračním táboře Dachau.


Klubová kariéra.

Chadli hrál v mládí v belgických týmech JS Thier-à-Liège a Standard Lutych a nizozemském MVV Maastricht. V létě 2007 podepsal smlouvu s nizozemským druholigovým klubem AGOVV Apeldoorn.

FC Twente.

V létě 2010 přestoupil do FC Twente, který se stal v předcházející sezóně 2009/10 nizozemským šampionem. Chadli se brzy propracoval do A-mužstva. Svůj první gól vstřelil 30. října 2010 na půdě PSV Eindhoven, když zařídil vítězství Twente 1:0. Debut v evropských pohárech zažil 14. září 2010 při domácím utkání Ligy mistrů s Interem Milán, které skončilo remízou 2:2. 29. září vstřelil svůj první gól v Lize mistrů proti domácímu anglickému celku Tottenhamu Hotspur, v 55. minutě snižoval jako střídající hráč na 2:1. Zápas nakonec skončil vítězstvím anglického mužstva 4:1. 2. listopadu přidal svůj druhý přesný zásah proti domácímu německému celku SV Werder Bremen, podílel se tak na výhře Twente 2:0. Do třetice se gólově prosadil v Lize mistrů 7. prosince 2010 opět proti Tottenhamu, v 64. minutě stanovil konečné skóre 3:3. FC Twente měl před tímto zápasem již jistou třetí příčku v základní skupině A a stvrdil tak svůj postup do Evropské ligy, zatímco Tottenham si zajistil první místo v základní skupině a postup do osmifinále Ligy mistrů.  V sezóně 2010/11 vyhrál s Twente nizozemský fotbalový pohár, ve finále 8. května 2011 porazili AFC Ajax 3:2. V roce 2011 následoval zisk nizozemského Superpoháru (Johan Cruijff Schaal).  V odvetném domácím zápase 2. předkola Evropské ligy 2012/13 26. července 2012 proti finskému celku FC Inter Turku se dvěma góly podílel na vysokém vítězství 5:0, FC Twente postoupil po této výhře a domácí remíze 1:1 do 3. předkola, kde se střetl s českým klubem FK Mladá Boleslav. Chadli dal gól 2. srpna 2012 v domácím utkání (výhra 2:0) i 9. srpna v odvetě v ČR (opět výhra 2:0). 23. srpna v následujícím předkole play-off zmírnil svým gólem porážku 1:3 proti domácímu tureckému celku Bursaspor. Odvetu 30. srpna FC Twente zvládl výhrou 4:1 po prodloužení a postoupil do skupinové fáze Evropské ligy. Chadli se tentokrát gólově neprosadil, i tak zaznamenal v předkolech celkem 5 gólů. Ve skupině L nizozemský klub skončil po šesti zápasech se 4 body na posledním čtvrtém místě a ze soutěže vypadl. Chadli se jedním gólem podílel na remíze 2:2 20. září proti německému Hannoveru 96.

Tottenham Hotspur.

V červenci 2013 přestoupil z FC Twente do anglického klubu Tottenham Hotspur, kde již působili jeho krajané a reprezentační spoluhráči Moussa Dembélé a Jan Vertonghen. 3. září 2013 v základní skupině Evropské ligy 2013/14 vstřelil gól v utkání proti domácímu ruskému celku FK Anži Machačkala, střetnutí skončilo výhrou Tottenhamu 2:0. 20. března 2014 v odvetě osmifinále Evropské ligy proti portugalskému týmu Benfica Lisabon zařídil dvěma góly remízu 2:2, Tottenham ale ze soutěže vypadl (v prvním duelu prohrál 1:3).

West Bromwich Albion.

29. 8. 2016 se stal nejdražší posilou v historii jiného anglického mužstva West Bromwich Albion, který za něj vyplatil Tottenhamu 15 milionů eur.

AS Monaco.

Na konci srpna 2018 jej z WBA koupilo Monaco, které za Chadliho zaplatilo 12 milionů eur, hráč podepsal kontrakt na tři roky.

Reprezentační kariéra.

Maroko.

Za Maroko odehrál Chadli jediné utkání, bylo to 17. listopadu 2010 proti domácímu Severnímu Irsku, střetnutí skončilo remízou 1:1. Vzhledem k tomu, že měl Nacer dvojí občanství (marocké i belgické), mohl reprezentovat obě země. 28. ledna 2011 projevil zájem reprezentovat Belgii.

Belgie.

Za Belgii mohl nastupovat, jelikož s marockou reprezentací absolvoval pouze přátelský zápas (tedy nikoli kvalifikační). V A-mužstvu Belgie debutoval v přátelském utkání 9. února 2011 na stadionu Julese Ottena v Gentu proti hostujícímu Finsku. Chadli šel na hřiště v 59. minutě za stavu 0:0, zápas nakonec skončil výsledkem 1:1.  29. března 2011 vstřelil za Belgii svůj první gól v kvalifikačním utkání proti Ázerbájdžánu, přispěl tak k výhře 4:1. Svůj druhý gól zaznamenal 29. února 2012 v přátelském utkání proti domácímu Řecku. Nacer vyrovnával ve 32. minutě na 1:1, tímto výsledkem střetnutí skončilo.  22. března 2013 nastoupil v závěru kvalifikačního zápasu ve Skopje proti domácí Makedonii, který skončil vítězstvím Belgie 2:0. Absolvoval i domácí kvalifikační utkání na MS 2014 26. března proti stejnému soupeři, Belgie zvítězila 1:0. Chadli střídal v 56. minutě Moussu Dembélého. 26. května 2014 v přípravném utkání před MS 2014 proti Lucembursku vstřelil jeden gól, Belgie rozdrtila svého souseda 5:1. Nicméně FIFA tento zápas přehodnotila jako neoficiální, neboť belgický trenér Marc Wilmots chyboval, poslal při střídání na hřiště 7 nových hráčů, přičemž v přátelských zápasech je povoleno jednomu týmu vystřídat pouze šestkrát.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Nacer Chadli (* 2. srpna 1989, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant marockého původu, který hraje v současné době ve francouzském klubu AS Monaco. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.


Výchozí situace.

Po náletu japonského letectva na Pearl Harbor operovalo u amerického západního pobřeží 7 japonských ponorek. Tyto síly měly vyhledávat a útočit především na válečná plavidla US Navy, nicméně většina velitelů ponorek volila v té době snadnější útoky na obchodní loďstvo, které jen pozvolna přecházelo na konvojový systém. Operace se účastnila i ponorka "I-17", jejíž velitel Kozo Nishino před válkou sloužil v japonském obchodním loďstvu. Krátce před válkou se jeho loď plavila přes kanál Santa Barbara a než se vrátila do Japonska, nechal Nishino zastavit v Ellwoodu, kde v místní rafinérii načerpal pohonné hmoty pro cestu zpět.

Útok.

23. února 1942 v 19.00 hodin zaujala ponorka výchozí pozici k útoku. Nishino za primární cíl určil velké nádrže společnosti Richfield hned za pláží. První granát v 19.15 dopadl poblíž jednoho skladiště. Ve chvíli útoku byla většina personálu už doma a ve službě bylo jen nezbytné minimum osazenstva. Po prvních detonacích si všichni mysleli, že k výbuchu došlo uvnitř objektu a ponorka byla spatřena až po druhé salvě. Jeden z pracovníku jménem G.Brown později uvedl, že útočníka napřed pokládal za lehký křižník nebo torpedoborec a teprve posléze si uvědomil, že střílí jen jedno dělo. Nishino mezitím určil jiný zásobník, který se mu zdál blíže. Než Brown a ostatní zalarmovali policii, vypálila "I-17" několik granátů směrem k druhému cíli. Mezitím vlastník rafinérie Laurence Wheeler telefonoval na úřad šerifa v Santa Barbaře, kde mu bylo sděleno, že letadla jsou již na cestě, což nebyla pravda.  Po 20 minutách nařídil Nishino zastavit palbu a nikým neobtěžován odplul na širé moře.

Následky.

Japonské ostřelování poškodilo přístavní molo, zničilo jednu z čerpacích stanic a jeden jeřáb typu Derrick. Zásobníky s naftou a leteckým benzínem však zůstaly nedotčeny stejně jako skladiště a další budovy. Během ostřelování nikdo nepřišel o život. Reverend Arthur Basham, který ponorku pozoroval z Montecita oznámil, že se útočník stočil na jih směrem k Los Angeles, což posléze vedlo k falešnému poplachu a pověstem o japonské invazi na západním pobřeží. Největší dopad měla tato akce na životy Američanů japonského původu. Z obav vytvoření "páté kolony", která by mohla podporovat akce japonské armády na území USA bylo rozhodnuto masově internovat všechny osoby japonského původu na americké půdě po dobu trvání války.

Zdroj.

Překlad článku Bombardment of Ellwood na anglické verzi Wikipedie.

Ostřelování Ellwoodu (anglicky "Bombardment of Ellwood") byl útok japonských ponorek na pobřeží Spojených států v době druhé světové války. Odehrál se 23. února 1942 na Ellwoodských ropných polích, u Santa Barbary. Japonské ostřelování poškodilo rafinérii ropy a vyvolalo ve Spojených státech paniku v obavě z japonské invaze na západní pobřeží Spojených států. Den po ostřelování proběhla tzv. bitva o Los Angeles.


Klubová kariéra.

Celou hráčskou kariéru strávil v MTK Budapešť. Ale během doby se jméno klubu několikrát změnilo. V roce 1949, když se v Maďarsku dostali k moci komunisté, převzala MTK tajná policie ÁVH a poté byl klub znám jako "Textiles SE", pak se přejmenoval na "Bástya SE", následně na "Vörös Lobogó SE", aby se nakonec vrátil zpět k MTK. Nehledě na zmatky okolo jména, padesátá léta znamenala pro klub velmi úspěšné období. Byla to doba, kdy MTK s Palotásem a Hidegkutim pod trenérským vedením Mártona Bukoviho mezi prvními praktikoval "hluboce staženého středního útočníka". V týmu hráli mimo jiných Mihály Lantos a József Zakariás a MTK s Palotásem třikrát vyhrál maďarskou ligu, maďarský pohár a Mitropa Cup. V roce 1955 jako "Vörös Lobogó SE" si zahráli vůbec první ročník Poháru mistrů evropských zemí. 7. září 1955 na "Népstadionu" vstřelil Palotás hat-trick, když vyhráli na Anderlechtem 6-3 v prvním zápase prvního kola. Byl to úplně první hattrick vstřelený v PMEZ. Další gól přidal ve odvetě, když "Vörös Lobogó SE" vyhrál 4-1. Ve čtvrtfinále proti Stade Reims přidal další dva góly, ale celkovým skórem 8-6 vypadli, když Palotás dal v prvním ročníku soutěže celkem 6 gólů.

Reprezentace.

V letech 1950 až 1956 sehrál v národním týmu 24 zápasů, ve kterých dal 18 branek. Poprvé skóroval hned dvakrát při svém debutu 24. září 1950 proti Albánii, když Maďarsko zvítězilo 12-0. Na olympijských hrách v roce 1952 čtyřmi brankami pomohl k zisku zlatých medailí. Dvě z nich dal při vítězství 3-0 s Itálií 21. července 1952. Hrál i ve finále proti Jugoslávii 2. srpna 1952. Přispěl k zisku Mezinárodního poháru, když 17. května 1953 nastoupil na "Stadio Olimpico" proti Itálii. Maďarsko vyhrálo 3-0.  I když byli Palotás a Nándor Hidegkuti spoluhráči v MTK, v národním týmu spolu soupeřili o místo. Hidegkuti byl od roku 1953 první volbou na postu hluboce staženého středního útočníka, a proto přišel Palotás o dva vysoce prestižní přátelské zápasy proti Anglii. K prvnímu do Anglie sice odcestoval, ale zůstal na lavičce. Nehledě na tyto nezdary, v reprezentaci až do roku 1956 nastupoval pravidelně. Na mistrovství světa dal ve skupině dva góly při vítězství 9-0 proti Jižní Koreji a také nastoupil v semifinálovém zápase proti Uruguayi. 19. května 1955 dal hattrick Finsku, poslední reprezentační zápas sehrál 9. června 1956 proti Portugalsku.

Péter Palotás ( – ), rodným jménem Péter Poteleczky, byl maďarský fotbalista hrající v útoku za MTK Budapest FC a za maďarskou reprezentaci. V padesátých letech byl okrajovým členem legendární "Zlaté jedenáctky" a hrál vedle takových hráčů jako Ferenc Puskás, Zoltán Czibor, Sándor Kocsis, Nándor Hidegkuti a József Bozsik. Palotás byl jeden z prvních, který plnil úlohy "staženého středního útočníka" a v roce 1955 dal vůbec první hat-trick v zápase Poháru mistrů evropských zemí. V roce 1959 musel skončit hráčskou kariéru kvůli problémům se srdcem. Stejné potíže byly příčinou předčasného úmrtí 17. května 1967.


Úvod.

Narodil se 6. července 1901 ve vesnici Skovorovo, Seližarský okres ve Tverském kraji. Vystudoval čtyřtřídní základní školu a do říjnové revoluce pracoval jako nosič v Samaře. Vypracoval se, stal se z něj proslulý tankový velitel a dosáhl hodnosti Hlavního Maršála tankových vojsk SSSR, pracoval i ve vysokých státních funkcích.

Předválečné období.

V roce 1919 vstoupil do Rudé armády a byl zařazen do Samarského pracovního (ženijního) pluku. Zúčastnil se bojů u Bugumloj. A taktéž v roce 1919 vstoupil do ruské bolševické strany (pozdější KSSS). Dokončil vojensko-inženýrský kurz a byl odeslán k 16. armádě, sloužil u 42. pluku Západního frontu. Zde se zúčastnil potlačení Krondštadské vzpoury, kde byl zraněn. Poté absolvoval Smolenskou pěchotní školu a byl odeslán do Rjazaně jako politruk roty 149. střeleckého pluku. Poté byl převelen do Vladimiru jako politruk jízdní rozvědky a odsud byl poslán na vojenskou školu VCIK. Od roku 1924 působil jako velitel čety u 31. pluku, 11. střelecké divize. V roce 1927 byl odeslán na Frunzeho akademii, kterou úspěšně dokončil v roce 1931. Následovalo umístění ve štábu Zabajkalské střelecké divize v Čitě a v roce 1933 byl jmenován zástupcem náčelníka štábu OKDVA zmíněné divize. Počátkem roku 1937 byl jmenován velitelem pluku a koncem roce 1937 byl převelen do Moskvy na místo lektora taktiky na Vojenské akademii motorizace a mechaniky RKKA. V prosinci 1940 byl jmenován zástupcem velitele 5. tankové divize, 3. mechanizovaného sboru Pobaltského vojenského okruhu.

Druhá světová válka.

V květnu 1941 se stal náčelníkem štábu 3. mechanizovaného sboru a v této funkci ho zastihl začátek Velké vlastenecké války. Průběhu 2 měsíců se účastnil bojů s 11. armádou v Šaulajské operaci, kde se celý štáb ocitl v obklíčení. Když se z něj části 3. sboru probily, byl sbor rozpuštěn. Byl jmenován velitelem 8. tankové brigády Severozápadního frontu. Počátkem roku 1942 byl jmenován velitelem nově se formujícího 7. tankového sboru a ten byl později zařazen do svazku 5. tankové armády. Ta byla nasazena v prostoru Jelce proti německé 11. tankové divizi, kterou úspěšně rozdrtila. Poté, co byl 7. sbor zařazen do stavu 1. gardové armády, kde se v Stalingradském tažení 7. sbor vyznamenal v oblasti Račkovskij, následně pak i při porážce německé skupiny armád Don. To již velel mechanizované skupině složené ze 3 sborů. V únoru 1943 byl převelen do funkce velitele právě se formující 5. tankové armády a s ní se pak účastnil bojů u Prochorovky. Za bojů v během bitvy v Kurském oblouku byl povýšen a nyní již jako generálplukovník se s 5. armádou účastnil bojů na Dněpru v sestavě Stepního frontu. V říjnu pak jeho tanková armáda zaútočila na Pjatichatky, Krivoj Rog a osvobodila Kirovohrad. V lednu se pak účastnil Korsunsko-ševčenkovské operace a 21. února 1944 byl jmenován maršálem tankových vojsk, nakonec v srpnu 1944 byl jmenován zástupcem velitele tankových a mechanizovaných vojsk Rudé armády, v této funkci setrval až do konce 2. světové války.

Poválečné období.

Po válce byl jmenován velitelem tankových vojsk v Německu a v této funkci setrval až do roku 1948. Poté byl jmenován velitelem tankových vojsk na Dálném Východě. Od roku 1956 působil jako velitel Akademie tankových vojsk v Moskvě, zde také publikoval a obhájil doktorát, v roce 1958 byl jmenován profesorem. V roce 1962 obdržel titul Hlavní Maršál tankových vojsk a v roce 1965 mu bylo uděleno vyznamenání Hrdina SSSR. V roce 1968 přešel ze zdravotních důvodů do skupiny Generálních inspektorů Ministerstva obrany SSSR. V roce 1982 zemřel a byl se všemi poctami pohřben na Novoděvičském hřbitově v Moskvě.  Jde o autora několika knih a nositele mnoha vysokých vojenských a státních vyznamenání.

Pavel Alexejevič Rotmistrov (6. července 1901, Skovorkovo – 6. dubna 1982) byl ruský voják, maršál tankových vojsk, hrdina SSSR a vojenský pedagog.


Program a vybavení.

Sonda je součástí první fáze čínského kosmického výzkumu Měsíce (všeobecně nazývaného program Čchang-e), který zahrnuje podrobný výzkum Měsíce z jeho oběžné dráhy. Z technologického hlediska je tato sonda podobná své předchůdkyni Čchang-e 1, obsahuje také podobné vědecké vybavení. Na rozdíl od ní má však vícero vylepšení, např. výkonnější CCD kameru na snímkování Měsíce. Celková hmotnost sondy je 2 480 kg.

Průběh mise.

První fáze.

Sonda odstartovala 1. října 2010 v 11:00 UTC z kosmdromu Si-čchang s pomocí nosné rakety Dlouhý pochod. Při tomto startu byla na rozdíl od Čchang-e 1 použitá výkonnější nosná raketa, aby mohlo k přechodu na transluneční dráhu dojít dříve. Počáteční geocentrická parkovací dráha tak dosahovala přibližně parametrů 200 x 380 000 km. Doba přeletu k Měsíci tak byla zkrácena na 5 dní proti 152 dnům své předchůdkyně. Čchang-e 2 tak byla na sluneční dráhu navedena už 6. října 2010. Tři dny poté byla sonda navedena na přibližně kruhovou pracovní dráhu ve výšce 100 km, 26. října bylo perigeum této dráhy sníženo na 15 km a sonda naplno spustila vědecký výzkum Měsíce a přitom pořizovala snímky z povrchu s rozlišením 1 metr/pixel.

Druhá fáze.

Dne 9. června 2011 sonda ukončila blízký výzkum Měsíce a po zážehu korekčního motoru se odpoutala z jeho oběžné dráhy a přešla na jinou dráhu zaměřenou do libračního bodu L2. Stala se tak historicky první sondou, která takovýto přímý přechod z selenocentrické dráhy dráhy do libračního bodu L2 uskutečnila. V tomto bodě sonda pokračovala ve výzkumu meziplanetárního prostoru. Po manévru 15. dubna 2012 sonda oblast tohoto bodu opustila a jako první čínská sonda přešla na meziplanetární dráhu, která ji navedla k střetnutí s drahou planetky 4179 Toutatis. Kolem ní přeletěla v těsné blízkosti (méně než 3,2 km) 13. prosince 2012 a pořídila mnoho kvalitních snímků této planetky.

Čchang-e 2 je druhá čínská kosmická sonda určená v roce 2010 k průzkumu Měsíce a zároveň první čínská meziplanetární sonda.


Historie.

Církevní stavba, která navazuje na starší předlohu budovy z 18. století byla od základů obnovena. Stála původně na místě dnešního hlavního nádraží a byla v rámci plánování městské dopravy zbourána a znovu vystavěna v městské části Vanmaerlantstraat. Zde byly budovy kláštera sester Věčného klanění "(Dames de l'Adoration perpétuelle"). V této podobě je soubor původních staveb nadále zachován, byť se změnilo využití těchto budov. Od roku 1999 slouží hlavní budova jako Návštěvnické centrum a knihovna Evropské komise. Kapli začali využívat nejenom zaměstnanci zdejších evropských institucí, nýbrž všichni, kdo hledají prostor pro ztišení a modlitbu. Z darů a příspěvků Konference katolických biskupů Evropy, Konference evropských církví, Jezuitského řádu a mnoho dalších nadací a dárců byla kaple v letech 1999-2000 kompletně zrekonstruována. Dne 25. září 2001 byla nově obnovená kaple slavnostně otevřena a vysvěcena tehdejším bruselským arcibiskupem Godfriedem kardinálem Danneelsem.

Architektura.

Zatímco neorenesanční fasáda kaple zůstala při rekonstrukci téměř nedotčena, interiér kostela byl při přestavbě v letech 1999-2000 kompletně změněn podle projektu bruselské architektonické kanceláře Marionex. Dnes je budova složena ze čtyř podlaží, oproti dřívějšímu stavu. Vstupní část kaple (přízemí) může sloužit též pro účely konání recepcí, jako místo pro zasedání nebo jako výstavní prostory. V suterénu se nachází krypta, kterou návštěvníci vyhledávají k tiché modlitbě či adoraci. Zlatý kříž je dílem sochaře Filipa Denise. Loď kaple se nyní nachází v prvním patře a je přístupná přes vnitřní schodiště nebo je dostupná výtahem. Jelikož kaple ztratila svoji původní výšku, musely být vyhotoveny nové výplně oken a to vídeňským malířem Thomasem Reinholdem. Umělecké výplně oken po stranách jsou snahou o vyjádření témat Stvoření, Vtělení, starozákonního Hořícího keře a Letnic, zatímco okno v průčelí sakrální stavby reflektuje téma Vzkříšení. V interiéru kaple jsou instalovány varhany z dílny Etienna Debaisieuxe. Nástroj je darem od Evangelické církve v Německu. V prostoru kostela nalezneme téź další společenské prostory či kanceláře.

Pastorace.

Kaple není farní kostel. Vzhledem k jejímu zvláštnímu postavení ve středu kancelářské a obchodní čtvrti, v blízkosti evropských institucí (Rada Evropské unie, Evropský parlament, Evropská komise atd.), slouží jako místo pro diskuze, setkání, místo pro modlitbu. Kaple je otevřena hlavně ve všední dny a otevírací doba je tak přizpůsobena pracovnímu rytmu nejen zaměstnanců evropských institucí. Pastorační team nabízí programy pro lidi různých křesťanských denominací. Team této kaple v samotném srdci hlavního města Evropské unie je tvořen duchovními, řeholníky a v neposlední řadě dobrovolníky. Můžete využít katolické, luteránské nebo ortodoxní duchovní služby - zejména v době oběda. Pastorace je nabízena v mnoha jazycích, především však v angličtině a francouzštině.

Kaple Zmrtvýchvstání Páně () neboli kaple pro Evropu ("Chapelle pour l'Europe") je římskokatolická kaple s ekumenickou orientací, nacházející se v Evropské čtvrti Bruselu.


Dějiny Portugalska.

Roku 1128 vyhlásil portugalský hrabě, vnuk krále Alfonse VI. Kastilského, Alfons I. "Dobyvatel" (1107 – 1185) nezávislost svého hrabství na Leónském království, s nímž musel svést několik bitev. Nakonec po vítězství v bitvě u Ourique byl 26. červenec 1139 vojskem provolán za krále.  Burgundská dynastie pak vládla až do roku 1383, kdy vymřela po meči. Jediná dcera posledního krále této dynastie Beatrix si spolu s manželem Janem I. Kastilským nedokázala vládu udržet a na trůn usedl její polorodý strýc Jan I. z Avizské dynastie.  Po vymření dynastie Aviz po meči roce 1580 bylo Portugalské království připojeno jako korunní země ke Španělskému království a na trůn usedl král Filip II. Španělský (potomek po přeslici, ne však primogeniturní), který zde vládl jako Filip I. "Moudrý".  Po úspěšné vzpouře proti španělským Habsburkům v roku 1640 usedl na trůn vévoda z Braganzy Jan a vládl pod číslovkou čtyři. Janův pra-pra-praděd z otcovy strany Alfons z Braganzy byl nemanželským synem prvního krále z Avizské dynastie Jana I. Jeho babička taktéž o otcovy strany byla vnučkou a primogeniturní dědičkou krále Manuela I. Braganzové vládli až do roku 1853, kdy nastoupili jejich následníci po přeslici z Braganzsko-koburské dynastie. Ti vládli do roku 1910 kdy byl poslední portugalský král Manuel II. "Nešťastný" donucen opustit království.

Portugalská koloniální říše.

První portugalskou kolonií se stala v roce 1415 Ceuta na severoafrickém pobřeží (dnes ve španělských rukou). Ostrov Madeiru objevili portugalští mořeplavci o čtyři roky později. V roce 1441 byla do Lisabonu dopravena první loď s otroky, tento druh obchodu s lidmi se později stal velice výnosný. Portugalci dospěli na pobřeží Senegalu a Sierry Leone v roce 1445, resp. 1446, mezitím probíhala kolonizace Madeiry a Azorských ostrovů, objevených v roce 1427. Na významných místech na pobřeží Afriky Portugalci vztyčovali dřevěné kříže, později kamenné sloupy (Padrões, singulár: Padrão), které označovaly portugalské teritoriální nároky. Na sloupech byl latinsky a portugalsky napsán rok připlutí, jméno námořníka a vládnoucího krále.  Objevení zlata v dnešní Ghaně podpořilo další snahy o objevování nových zemí – zámořské plavby se stávaly velice výnosnými.  Na základě Smlouvy z Tordesillas získalo Portugalsko také exkluzivitu v plavbě okolo Afriky, Vasco da Gama v roce 1498 jako první Evropan doplul okolo Afriky do Indie, kde založil první portugalská stanoviště. Portugalsko se brzy stalo centrem obchodu s Orientem.

Portugalské království (latinsky "Regnum Portugalliae", portugalsky "Reino de Portugal") se rozkládalo na Pyrenejském poloostrově a existovalo mezi lety 1139 až 1910. Hrabství, které bylo součástí Leónského království se osamostatnilo za vlády posledního hraběte Alfonse I., jehož potomci království vládli až do roku 1910.