Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 671,84 km2, z toho:

Demografické údaje.

Data k 1. lednu 2007:

Silniční doprava.

Okresem procází dálnice D1 a silnice I. třídy I/19 a I/37. Silnice II. třídy jsou II/343, II/348, II/349, II/350, II/352, II/353, II/354, II/357, II/360, II/362, II/375, II/379, II/385, II/387, II/388, II/389, II/390, II/391, II/392, II/395, II/399 a II/602.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Baliny • Blažkov • Blízkov • "Bobrová" • Bobrůvka • Bohdalec • "Bohdalov " • Bohuňov • Borovnice • Bory • Březejc • Březí • Březí nad Oslavou • Březské • Budeč • Bukov • Bystřice nad Pernštejnem • Býšovec • Cikháj • Černá • Dalečín • Daňkovice • Dlouhé • Dobrá Voda • Dolní Heřmanice • Dolní Libochová • Dolní Rožínka • Fryšava pod Žákovou horou • Hamry nad Sázavou • Herálec • Heřmanov • Hodíškov • Horní Libochová • Horní Radslavice • Horní Rožínka • Chlumek • Chlumětín • Chlum-Korouhvice • Jabloňov • Jámy • Javorek • "Jimramov " • Jívoví • Kadolec • Kadov • Karlov • Kněževes • Koroužné • Kotlasy • Kozlov • Krásné • Krásněves • Křídla • Křižánky • "Křižanov " • Křoví • Kuklík • Kundratice • Kyjov • Lavičky • Lhotka • Lísek • Líšná • Malá Losenice • Martinice • Matějov • "Měřín " • Meziříčko • Milasín • Milešín • Mirošov • Moravec • Moravecké Pavlovice • Netín • Nížkov • Nová Ves • Nová Ves u Nového Města na Moravě • Nové Dvory • Nové Město na Moravě • Nové Sady • "Nové Veselí" • Nový Jimramov • Nyklovice • Obyčtov • Ořechov • Oslavice • Oslavička • Osová Bítýška • Osové • "Ostrov nad Oslavou " • Otín • Pavlínov • Pavlov • Petráveč • Pikárec • Písečné • Počítky • Poděšín • Podolí • Pokojov • Polnička • Prosetín • Račice • Račín • Radenice • Radešín • Radešínská Svratka • Radkov • Radňoves • Radňovice • Radostín • "Radostín nad Oslavou " • Rodkov • Rosička • Rousměrov • Rovečné • Rozseč • Rozsochy • Rožná • Ruda • Rudolec • Řečice • Sázava • Sazomín • Sejřek • Sirákov • Sklené • Sklené nad Oslavou • Skorotice • Skřinářov • "Sněžné " • Spělkov • Strachujov • Stránecká Zhoř • "Strážek " • Střítež • Sulkovec • Světnov • Sviny • Svratka • Škrdlovice • "Štěpánov nad Svratkou" • Tasov • Tři Studně • Ubušínek • Uhřínov • Ujčov • Újezd • Unčín • Vatín • Věcov • Věchnov • Velká Bíteš • Velká Losenice • Velké Janovice • Velké Meziříčí • Velké Tresné • Vepřová • Věstín • Věžná • Vídeň • Vidonín • Vír • Vlachovice • Vlkov • "Vojnův Městec " • Vysoké • Záblatí • Zadní Zhořec • Znětínek • Zubří • Zvole • Ždánice • Žďár nad Sázavou

Okres Žďár nad Sázavou je okres v Kraji Vysočina. Jeho dřívějším sídlem bylo město Žďár nad Sázavou. V rámci kraje sousedí na západě s okresem Havlíčkův Brod, na jihozápadě s okresem Jihlava a na jihu s okresem Třebíč. Dále pak sousedí na jihovýchodě a východě s okresy Brno-venkov a Blansko Jihomoravského kraje a na severu a severovýchodě s okresy Svitavy a Chrudim Pardubického kraje.


Historie.

Klub byl založen v roce 1900 studenty z vysoké školy Saint-Servais v Lutychu, přestože se někdy chybně uvádí jako rok založení 1898. Inspirací byl studentům tehdy populární pařížský klub Standard de Paris.  Největšího úspěchu dosáhl klub v roce 1982, kdy se dostal do finále Poháru vítězů pohárů, kde ovšem prohrál s Barcelonou. K této události se však váže také největší skandál v historii klubu, kdy se ukázalo, že někteří hráči a trenéři Standardu údajně ovlivňovali jiné belgické kluby, aby nehrály ve vzájemných ligových zápasech naplno a aby tak Standard mohl hrát finále bez zraněných hráčů. Klub dostal velkou pokutu a aby ji mohl zaplatit, byl nucen prodat své nejlepší hráče.  Klub tak na nějakou dobu přestal být úspěšný, nicméně zůstal populární po celé Belgii, dokonce i ve Flandrech. Teprve nedávno se klub dostal opět na výsluní. V sezóně 2005/06 skončil Standard v belgické lize druhý a zajistil si tak místo v předkole dalšího ročníku Ligy mistrů.  20. dubna 2008 získal Standard první belgický titul po 25 letech, když navíc držel sérii neporazitelnosti dlouhou 31 zápasů. Klub porazil svého úhlavního rivala Anderlecht v rozhodujícím zápase, když dvě branky vstřelil Dieumerci Mbokani, který hrál předchozí sezónu právě v Anderlechtu. Největší hvězdou týmu sestaveného z mladých hráčů byl Marouane Fellaini, který po sezóně přestoupil do Evertonu za 20 milionů Eur. Standard zároveň dostal další možnost hrát předkolo Ligy mistrů.  Standard potvrdil současné výsadní postavení v belgickém fotbale i v následující sezóně, kdy opět získal mistrovský titul, druhý v řadě. Ten získal až v dodatečném dvojzápase s Anderlechtem po výsledcích 1:1 a 1:0. Zápasy byly velmi opatrné, jelikož se nehrálo jen o mistrovský titul, ale také o účast v základní skupině dalšího ročníku Ligy mistrů, která je spojena s velkým finančním bonusem od UEFA.

Úspěchy.

Domácí.

1. belgická liga  Belgický fotbalový pohár  Belgický ligový pohár  Belgický superpohár

Mezinárodní.

Pohár vítězů pohárů  PMEZ

Royal Standard de Liège, běžně nazývaný Standard Liège (česky Standard Lutych), je belgický fotbalový klub z města Lutych. Je jedním z nejúspěšnějších belgických klubů, získal 10 belgických titulů, naposledy v sezónách 2007/08 a 2008/09. Kromě toho vyhrál klub také 8x belgický pohár a v sezóně 1981/82 se dostal do finále Poháru vítězů pohárů, kde prohrál 2:1 s FC Barcelona.


Kukly podle konstrukce a využití.

Zateplovací kukla.

Je zhotovena z pružného úpletu, často z moderních syntetických vláken, užívaných pro výrobu funkčního prádla, někdy také z vlny. Často jednobarevná, v tmavých barvách. Obličej zůstává většinou odkrytý. Využití je proti prochladnutí při sportovních aktivitách jako je cyklistika nebo lyžování. Musí umožnit nošení ochranných brýlí a nasazení ochranné helmy. Proto bývá většinou z tenké pleteniny s hladkým vnějším povrchem.

Maskovací kukla.

Vyrobena z tenkého hladkého úpletu. Upřednostňuje se maskovací funkce. Zakrývá i obličej, odkryté zůstávají jen oči. Existují typy zakrývající jen obličej, část zakrývající vlasy je pro lepší větrání ze síťoviny. Maskovací funkce je podpořena vhodnou barvou. Mimo klasické černé může být bílá, písková, khaki nebo je kukla potištěna maskovacím vzorem.

Kukla jako součást potápěčského obleku.

Kukla může být samostatný doplněk nebo být integrální součástí potápěčského obleku. Vyrobena ze stejného kašírovaného neoprenu jako potápěčský oblek. Slouží k udržení hlavy potápěče v teple. Někteří plavci-otužilci používají tuto kuklu samostatně. Při plavání v zimním období je teplota vzduchu výrazně nižší, než teplota vody. Kukla je sestavena z materiálu různých tlouštěk. Manžeta kolem obličeje je z tenkého materiálu pro lepší utěsnění. Obličej zůstává odkrytý, kukla musí umožnit pohodlné nasazení potápěčské masky a náustku dýchacího přístroje. Barevně, případně ozdobnými pruhy v kontrastních barvách je kukla sladěna s designem potápěčského obleku.

Pomůcka v oblasti BDSM.

Materiálem bývá latex, lycra nebo kůže. Účelem bývá odosobnění nositele smazáním rysů jeho tváře pro okolí. Takové kukly mají odkryté otvory pro oči, ústa a nos. Existují kukly, které otvory pro oči nemají nebo je možné oči zakrýt odnímatelným dílem. Ty slouží k maximální dezorientaci osoby, která má kuklu nasazenou. Kukla může být vybavena částmi, které po uzamčení znemožňují její sejmutí samotným nositelem.

Kukla je součást oblečení, která zakrývá celou hlavu a krk. Nezakrytý zůstává pouze obličej. U některých provedení kukly jsou odkryté jen oči a otvory pro dýchání. Kukla je zhotovena z pružného, elastického materiálu.


Výskyt.

Divizna roste hlavně v Evropě a Asii, méně již v Americe, Austrálii a severní Africe. Tento poměrně široký rod čítá 300 až 350 druhů. Rostliny dávají přednost místům s dostatkem světla a tepla, dobře snášejí i přísušky, rostou převážně rozptýleně, přesto většinou nejsou vzácné. U divizen často dochází ke křížení společně rostoucích druhů; takto vzniklé hybridy mohou mít květy odchylně zbarvené, obvykle neprodukují plodná semena a rozšiřují se pouze ojediněle podzemními výhonky.  V České republice se ve volné přírodě vyskytuje těchto 10 druhů, jeden z nich ve dvou poddruzích:  Dále bylo v české přírodě rozpoznáno těchto 27 kříženců:

Popis.

Jsou to byliny nebo zřídka keře, jednoleté, dvouleté i vytrvalé. Stejně rozdílné jsou i jejich nároky na prostředí, bývají to hygrofyty, mezofyty i xerofyty. Některé druhy dorůstají do 2 m i výše, mohou být chlupaté celé, částečně nebo jsou lysé. Většinou mají přízemní listovou růžici, která předchází růstu květné lodyhy. Lodyžní listy bývají menší a vyrůstají střídavě ve spirále. Listy jsou bez palistů a bývají bylinné, kožovité nebo blanité, nedělené nebo roztřepené, řapíkaté, přisedlé i lodyhu objímající. Jejich okraje jsou celistvé, drobně zoubkované nebo zubaté, často plstnaté a některé z druhů mají hydatody.  Oboupohlavné hmyzosnubné pětičetné květy na stopkách vyrůstají obvykle z úžlabí drobných listenů osamoceně nebo ve svazečcích a jsou sestaveny do květenství, obvykle je to vrcholík, hrozen nebo lata.  Lalokovité kališní lístky rostou v jednom přeslenu a jsou zpravidla volné nebo srostlé, někdy se střechovitě překrývají. Pravidelná kolovitá nebo trubkovitá koruna je vytvořena laločnými korunními lístky barvy žluté, bílé, růžově nebo fialové, někdy je zbarvený jen střed. Okvětní lístky jsou mnohem delší než tyčinky; v květu jsou čtyři nebo jich je pět. Tyčinky rostou v kruhu a všechny buď jsou stejně dlouhé, nebo dvě výrazně kratší; někdy je jedna tyčinka přeměněna v patyčinku. Prašníky v květu jsou stejné nebo dvojtvaré a otvírají se pomocí podélných štěrbin. Gyneceum je vytvořeno ze dvou plodolistů, pestík má dvoupouzdrý svrchní semeník s 50 a více vajíčky. Čnělka nese jednolaločnou bliznu.  Plodem je chlupatá vícesemenná pukající tobolka se střední semenicí. Semena se 6 až 8 žebry jsou konicky cylindrická, vybavená mastným endospermem.

Význam.

Některé druhy divizny (např. divizna velkokvětá, divizna malokvětá a divizna sápovitá) se tradičně používají při léčbě onemocnění dýchacích cest. Odvaru ze sušených květů se užívá při léčbě kašle bronchitidy či astmatu, dále působí močopudně a kladně ovlivňuje činnost sleziny a brzlíku. Semena některých druhů jsou jedovatá.

Odkazy.

Externí odkazy.

Divizna ("Verbascum", česká výslovnost [ďivizna], tvrdá výslovnost [dyvizna] je chybná) je rod statných rostlin kvetoucích až na výjimky (např. divizna brunátná) nejčastěji v různých odstínech barvy žluté, ojediněle mají květy růžové nebo i bílé.


Život.

Narodil se v chudé židovské rodině (jeho otec pocházel z Ukrajiny a jmenoval se původně Fastovskij). Od dětství cestoval po Americe a živil se různými nekvalifikovanými profesemi, v osmnácti letech vydal svůj první román "Two Valleys" a stal se profesionálním spisovatelem. Věnoval se především námětům z americké historie: napsal životopis Thomase Paina nebo knihu "Freedom Road", v niž se zabýval osudy černých otroků osvobozených po občanské válce. Psal také komerční literaturu pod pseudonymy E. V. Cunningham a Walter Ericson. Za druhé světové války pracoval pro Office of War Information.  V roce 1943 vstoupil do Komunistické strany Spojených států amerických a psal pro její noviny "Daily Worker". V roce 1950 byl vyšetřován Výborem pro neamerickou činnost a když odmítl vypovídat, byl odsouzen k tříměsíčnímu vězení. Velká nakladatelství s ním přestala spolupracovat, založil proto v roce 1952 vlastní firmu Blue Heron Press, kde vydal svůj nejúspěšnější román "Spartakus". V roce 1952 neúspěšně kandidoval do Kongresu za American Labor Party. Byla mu udělena Stalinova cena míru. Ve druhé polovině 50. let se od komunismu odklonil, což vysvětlil rozčarováním z odhalení Stalinových zločinů a ze sovětské intervence v Maďarsku.  Poté, co byl v roce 1960 zrušen zákaz působení komunistů v americkém filmovém průmyslu, odešel Fast do Hollywoodu a stal se scenáristou. Podle jeho námětů vznikly filmy "Spartakus", "Podzim Čejenů", "Man In the Middle", "Přelud", "Jednadvacet hodin v Mnichově", "The Immigrants" a "Dubnové ráno" a seriály "The Lives of Benjamin Franklin" a "How the West Was Won".  Svůj život popsal v autobiografii "Being Red" (1990). Spisovatelem se stal i jeho syn Jonathan Fast.

Howard Melvin Fast (11. listopadu 1914 New York – 12. března 2003, Greenwich, Connecticut) byl americký spisovatel, scenárista a publicista.


Život.

Po absolvování gymnázia ve městě Orel studoval v Sankt-Petěrburgu na Polytechnickém institutu mechaniku, konstrukci lodí a letadel. Po získání diplomu v roce 1916 nastoupil do místní továrny zabývající se stavbou lodí a letadel.  V březnu 1918 přešel do Moskvy na centrální správu vojenského letectva, kde byl zodpovědný za zavádění letadel do sériové výroby a výstavbu nových továren k jejich výrobě.  Od srpna toho roku přešel do továrny "Dux", která byla v té době největší sovětskou společností vyrábějící letadla. Zde zodpovídal za konstrukci a zkoušky materiálů. Koncem roku byl letoun Dux R-1 (přestavba stroje De Havilland D.H.4) připraven k létání, avšak chyběly ještě motory.  Polikarpov se v roce 1919 stal členem Technické Komise vojenského letectva a pracoval zde v několika výborech. V lednu převzal Polikarpov konstrukční kancelář vytvořenou z bývalých pracovníků zrušené firmy Dux. Vyvíjela se tu menší verze letounu Dux R-1 vybavená motory Liberty 12. První vlastní konstrukcí byla stíhačka Polikarpov I-1, samonosný jednoplošník. Protože Polikarpov nebyl členem komunistické strany, byl za krátký čas této vedoucí funkce zbaven.  V říjnu 1929 byl Polikarpov uvězněn a odsouzen k trestu smrti. Po dvou letech čekání na vykonání rozsudku byl přemístěn do speciální konstrukční kanceláře OGPU (známé jako „Šaraška“) ve věznici Butyrka a rozsudek byl změněn na 10 let nucených prací. V červnu 1931 byl na základě amnestie společně s dalšími odsouzenými propuštěn. V Butyrce společně s Dmitrijem P. Grigorovičem pracoval na vývoji letounu Polikarpov I-5. V dalších letech pracoval i v konstrukční kanceláři Andreje Tupoleva.  Nikolaj Nikolajevič Polikarpov zemřel v roce 1944 na následky rakoviny žaludku.

Letadla N. N. Polikarpova.

Nejznámějšími typy Polikarpovových strojů jsou Polikarpov Po-2 (1927), I-15 a Polikarpov I-16 (1933), první moderní stíhač se zatahovacím podvozkem. Polikarpov se podílel na vývoji téměř 70 různých typů letadel. V roce 1943 se stal profesorem na Centrálním aerodynamickém institutu.

Nikolaj Nikolajevič Polikarpov (; 8. června 1892, vesnice Georgijevskoje, Orlovská gubernie – 30. července 1944, Moskva) byl sovětský letecký konstruktér.


Systematika a evoluce.

Skupina byla pojmenována roku 1923 americkým paleontologem Henrym F. Osbornem. Patří jako infrařád do podřádu Thyreophora, kam řadíme také populární stegosaury. Skupina Ankylosauria se obvykle dělí na čeledi Nodosauridae a Ankylosauridae, někdy se také samostatně vyčleňuje čeleď Polacanthidae. V roce 2019 byla publikována studie o objevu fragmentu tělního "pancíře" neznámého archaického ankylosaura z období spodní jury v souvrství Kota v Indii. Jedná se o jeden z nejstarších fosilních objevů zástupců této skupiny na světě. Ačkoliv z kontinentů někdejší Gondwany neznáme mnoho jejich pojmenovaných a formálně popsaných zástupců, různé izolované objevy fragmentů kostry, osteodermů nebo otisků stop ukazují, že ankylosauři byli poměrně početně zastoupeni také na území Austrálie, Oceánie a Jižní Ameriky.  Ankylosauři patří ke středně početným a druhově rozmanitým vývojovým skupinám dinosaurů, celkem je k červenci roku 2019 známo asi 95 druhů těchto ptakopánvých dinosaurů. To z nich činí momentálně pátou nejpočetnější skupinu druhohorních dinosaurů, po teropodech (466), sauropodomorfech (362), ornitopodech (213) a rohatých dinosaurech (ceratopsech, 109).

Paleobiologie.

Nejlépe obrněnými zástupci jsou ankylosauridi, z nichž někteří mají dokonce kostěná oční víčka a na ocase obvykle velkou kostěnou palici, používanou jako obrannou zbraň proti predátorům. I když rány touto tělesnou zbraní nebyly vedeny tak precizně, jako v případě ocasu stegosaurů, pokud se ankylosaurid trefil, její dopad měl zdrcující účinky. Tělo ankylosaurů bylo kryto pevnými kostěnými destičkami, zvanými osteodermy.  Největším dosud známým zástupcem je svrchnokřídový "Ankylosaurus magniventris", jehož délka možná dosáhla 8 až 9 metrů a hmotnost kolem 8000 kilogramů. Nejstarší formy ankylosaurů však byly poměrně lehce stavěné a běhaly ještě po dvou končetinách. Zajímavá je stavba mozku těchto dinosaurů, podrobně zkoumaná moderními technologiemi. Výrazně zatočené nosní kanálky v lebce pravděpodobně sloužily jako výkonný výměník tepla, který těmto dinosaurům zajišťoval aktivní a kvalitní termoregulaci.  Tito býložravci se pravděpodobně živili spásáním nízko rostoucí vegetace, především pak kapradin a v menší míře i mechorostů, plavuní, nahosemenných a v malé míře i krytosemenných rostlin. Ukazál ro rozbor fosilního obsahu žaludku nodosaurida rodu "Borealopelta", objeveného roku 2011 v Kanadě.

Ankylosauria je poměrně rozsáhlou skupinou býložravých, obvykle silně "opancéřovaných" ptakopánvých dinosaurů, kteří žili v období střední jury až nejpozdnější křídy na všech kontinentech s výjimkou Afriky. Většina z nich byla vybavena jakýmsi pancířem z kostěných štítků (osteodermů), který je chránil před dravými teropodními dinosaury. Jejich fosilie jsou známé od spodní jury až do samého konce křídy (rozpětí asi 200 až 66 milionů let před současností). Zřejmě nejstarší zástupci se objevují ve spodní juře Číny. Jeden rod byl v roce 2006 popsán také z Antarktidy ("Antarctopelta oliveroi").


Ekonomie.

V ekonomii se spoření definuje jako rozdíl mezi disponibilními příjmy a výdaji na spotřebu a měří se objemem peněz za nějakou dobu (měsíc, rok). Podíl spoření na celkovém příjmu za určitou dobu se nazývá míra úspor. Míra hrubých úspor domácností v EU činí přibližně 11%. Spořením člověk zvětšuje svůj majetek, který se naopak zmenšuje výběry, inflací a podobně.  Pokud člověk uchovává své úspory doma, v pokladničce nebo ve slamníku, jsou tyto prostředky vyňaty z oběhu a nemohou sloužit jako investice. Představují vlastně bezúročnou půjčku státu (národní bance). Pokud je uloží do banky, banka je půjčí tomu, kdo je potřebuje a je ochoten za ně zaplatit úrok. Tím se peníze dostávají do oběhu, slouží ekonomickému životu a majitel je za to odměňován úrokem. Tento úrok (resp. úroková míra) musí být nižší než ta, kterou bance platí její dlužník, neboť z tohoto rozdílu (tzv. úroková marže) se financuje provoz banky, pojištění rizik i zisk jejích majitelů.  Majitel úspor se může rozhodnout, jakým způsobem své peníze uloží, a volí mezi likviditou, jistotou a výnosností. Běžný vklad v bance má vysokou likviditu (peníze lze kdykoli vybrat a použít), velkou jistotu čili nízké riziko a poměrně nízkou výnosnost. U termínovaných vkladů je výnosnost vyšší, ovšem za cenu snížení likvidity. Při nákupu cenných papírů, zejména akcií volí nízkou likviditu (cenný papír se musí nejprve prodat, než se peníze dají použít k jinému účelu), vysoké riziko a obvykle vysokou výnosnost.

Makroekonomie.

Z makroekonomického hlediska se souhrn úspor rovná objemu investic. Podíl úspor (osob, firem i vlády) na HDP, vyjádřený v procentech, se nazývá národní míra úspor. Vyšší míra úspor je výhodná, ale jen do určité míry: příliš vysoká míra úspor může oslabit poptávku a tím způsobit recesi hospodářství. Tomu se někdy říká paradox úspor.

Spoření je činnost, kterou vznikají úspory. Člověk spoří, pokud odkládá spotřebu a část svých čistých příjmů neutratí. Spořením vzniká majetek, případně kapitál. Protikladem úspor jsou dluhy.


Život a dílo.

Hippolyte Bayard byl synem smírčího soudce Emmanuela Bayarda a Adélaïde Elisabette Vacousin z Breteuil-sur-Noye v departementu Oise. Mladý Hippolyte byl všestranně nadaný: maloval, kreslil, byl považován za invenční typ a byl obdařen kromě výtvarných dovedností také mnoha znalostmi z fyziky a chemie.  Poměrně brzy jej rodiče vzali do metropole umění Paříže, kde začal – v rodinné tradici – pracovat jako právník a jako státní úředník na ministerstvu financí. Finančně zabezpečený se mohl věnovat výhradně svým uměleckým experimentům v soukromém životě. Spřátelil se s malířem Henrim Grevedonem (1776–1860) a dalšími umělci a uměleckými řemeslníky.  O soukromém životě Bayarda je toho známo jen málo, žil velmi skromně a v ústraní. Od mládí jej fascinoval fenomén světla, se kterým nezávisle na Niépcovi či Dagguerrovi experimentoval a několik let hledal způsob, jak pořídit snímky na světlocitlivý papír a ustálit jej. Někteří životopisci tvrdí, že Bayard se měl pařížskému optikovi Charlesi Louisi Chevalierovi – u kterého nakupoval optické čočky také Daguerre – svěřovat se svými prvními pokusy již v roce 1830. Nejpozději však roku 1837 se mu podařilo pořídit první fotogramy na citlivé papíry, které řadil chronologicky v albu.  Uskutečnil první veřejnou výstavu fotografií na světě 24. června 1839 – tedy ještě dříve než Daguerre. Výstava sloužila jako pomoc obětem zemětřesení.  I přes počáteční nesnáze při fotografování, byl Bayard produktivním členem představenstva fotografické společnosti. Bayard byl také zakládajícím členem francouzské společnosti fotografování. Bayard byl také prvním fotografem, který byl roku 1851 pověřen dokumentováním architektury a historických památek ve Francii. Projekt se jmenoval "Missions Héliographiques" a zadala jej organizace "Úřad historických památek" ("Commission des Monuments Historiques") podporovaná francouzskou vládou. Po něm byli do projektu vybráni ještě další čtyři fotografové: Gustave Le Gray, Auguste Mestral, Édouard Baldus a Henri Le Secq.  Bayard pořídil mnoho pohledů na Paříž v prvních letech po vynálezu fotografie. Pro tento úkol favorizoval britskou kalotypii před francouzským procesem daguerreotypie. Za několik let vytvořil celou řadu architektonických studií, které předcházely dokumentům Eugèna Atgeta, který zachycoval atmosféru pařížských ulic a scén o asi padesát let později.  Dne 15. listopadu 1854 byl mezi zakladateli fotografického sdružení Société française de photographie v Paříži ještě spolu s osobnostmi jako Olympe Aguado, Alexandre Edmond Becquerel, Eugène Durieu, Edmond Fierlants, Jean-Baptiste Louis Gros, Gustave Le Gray, Henri Victor Regnault a další.  Od roku 1855 spolupracoval s francouzským karikaturistou a fotografem Bertallem, v roce 1860 si spolu otevřeli fotoateliér.

Přímý pozitivní tisk.

Na rozdíl od Daguerra, který experimentoval s citlivostí na světlo pouze s kovovými destičkami, nalezl Bayard způsob ve kterém obyčejný dopisní papír potřel chloridem stříbrným a nechal jej zčernat na slunci. Následně jej ve tmě ponořil do roztoku jodidu draselného – takzvaného Lugolova roztoku, ještě vlhký papír vložil do camery obscury a nechal znovu exponovat. Papír vybělil, přičemž se jód vyloučil z roztoku jodidu draselného a byl navázán na zčernalé stříbro, čímž vznikl pozitivní obraz. Expozice mohla trvat přibližně 15 minut. Přímé pozitivy pak ustaloval v roztoku thiosíranu sodného a vypíral ve vodě. Nevýhodou této metody byl nedostatečně kontrastní negativní obraz, takže přímé kopírování nebylo možné. To byl jeden z důvodů, proč se Bayardova metoda více neujala a nebyla využívána.  Bayard tento postup označoval jako "papírová fotografie", ale zveřejnil ji 24. února 1840 jako přímý pozitivní tisk.

Soutěž s Daguerrem.

Jako vlivný tajemník Francouzské akademie věd a přítel fotografa Louise Daguerra roku 1839 významně zasáhl do přijetí vynálezu fotografie Dominique François Jean Arago. Arago představil daguerrotypii, kterou vyvinul Daguerre spolu s Nicéphorem Niépcem, na zasedání Francouzské akademie věd. Zpráva mezi vědci vzbudila senzaci a rozlétla se do celého světa.  Vývojem fotografických metod se zabýval také Hippolyte Bayard a své experimenty rovněž ukázal Aragovi. Ten mu poskytl určitou částku na další výzkum, ovšem současně ho přesvědčil, aby své vynálezy zatím nezveřejňoval. Jedním z možných motivů mohla být snaha nepřipustit, aby se kolem vynálezu rozpoutal boj o prvenství. Následkem toho Bayardovy experimenty nevešly v takovou známost, jako Daguerrovy a francouzská akademie dala přednost daguerrotypii. Bayard označil Aragovo jednání za podvodné a na protest zveřejnil fotografii s vlastním autoportrétem, na němž se stylizoval do role muže, který spáchal sebevraždu utopením. Dne 15. června 1839 podepsal král Ludvík Filip zákon, kterým byla Daguerrovi přiznána doživotní penze 6000 franků a Niépcovu synu Isidorovi 4000 franků. Téhož roku dne 19. srpna byl vynález fotografie vyhlášen na zasedání akademie věd a připadl státu.  Dne 24. června 1839 Bayard představil 30 papírových fotografií vytvořených přímým pozitivním tiskem v "Salle des Commissaires-prisseurs" veřejně v Paříži – první fotografická výstava na světě – jeden měsíc před Daguerrem (30. července 1839 mu soud předběžně certifikoval patent). Dne 19. srpna 1839 François Arago zveřejnil před Akademií patent daguerrotypie, který byl přeložen do osmi jazyků během několika měsíců. Přání Hippolyta Bayarda, aby se jeho vynález podařilo zveřejnit nebo uplatnit na trhu s konečnou platností ztroskotalo.  Přestože mohl být Hippolyte Bayard vedle Niépceho, Daguerra a Talbota čtvrtým „duchovním otcem“ v historii fotografie, brzy se v závodu rychle se prosazující komerční daguerrotypie a talbotypie ztratil a existoval jako nezávislý vynálezce fotografie v pozadí.

První manipulace ve fotografii.

Hippolyte Bayard je autorem pravděpodobně nejstarší zmanipulované fotografie. Je to autoportrét z 18. října 1840, nazvaný "Sbohem, krutý světe!" (někdy jako "Autoportrét jako utonulý"). Bayard sám sebe naaranžoval jako utopeného na protest proti nedostatku oficiálního uznání jeho podílu na vynálezu fotografie (proces "kopírování přímých pozitivů"). Na fotografii předstírá, že spáchal sebevraždu, jak sedí a naklání se k pravé straně. Snímek na papíře je na zadní straně opatřen textem se sebevražedným prohlášením, v němž uvádí: Tato fotografie je mimo jiné považována za jedno z prvních nahých mužských těl ve fotografii aktu. Na dalším autoportrétu, zhotoveném o sedm let později, je Bayard zachycen při práci v zahradě. Na další fotografii pracuje v ateliéru. Zemřel o skoro padesát let později – v roce 1887 přirozenou smrtí.

Zastoupení ve sbírkách.

Ve sbírkách Musée d’Orsay se nachází originál snímku "Zátiší s plastovými soškami". J. Paul Getty Museum v Los Angeles vlastní tři snímky – "Autoportrét v zahradě" na slaném papíře z roku 1847, přímý pozitivní tisk "Aranžované předměty" z roku 1842 a "Stavební dělník" na slaném papíře.

Hippolyte Bayard (20. ledna 1801 Breteuil-sur-Noye, Francie – 14. května 1887 Nemours) byl francouzský fotograf, umělec, finanční úředník, právní poradce a vynálezce. Je považován za jednoho z otců fotografie, spolu s Niepcem, Daguerrem, William Fox Talbotem a Hérculem Florencem. Vynalezl svůj vlastní fotografický proces známý jako přímý pozitivní tisk. Zorganizoval první veřejnou výstavu fotografií na světě a přesto je pokládán za zneuznaného průkopníka fotografické techniky. Je známý také jako první autor zmanipulované fotografie v dějinách, kterou zinscenoval jako svou údajnou sebevraždu. Byl také prvním fotografem, který dostal zakázku od vládní organizace zdokumentovat historickou architekturu ve Francii.


Pozadí.

Spor o římský královský titul začal v roce 1314 po smrti krále Jindřicha Lucemburského. V září tohoto roku došlo k volbě nového krále, ale volba byla rozdělená a volily dvě skupiny kurfiřtů. Jedna skupina zvolila Ludvíka IV. Bavorského, druhá o den později Fridricha I. Sličného. Období dvojvládí směřovalo k vojenskému střetu, na který se obě strany začaly připravovat od jara 1322. V září se sešla vojska obou stran na březích řeky Inn u Mühldorfu a 28. září se schýlilo k bitvě.

Příprava bitvy.

Fridrich Sličný armádu koordinoval společně s Jindřichem Korutanským. Shromáždil vojsko z rakouských a alpských zemí a posílil je uherskou a kumánskou jízdou. K tomu mu jeho bratr Leopold Habsburský poslal na pomoc vojsko ze Švábska. Ludvík Bavor ale svoje vojsko sjednotil dříve a doposud měl převahu, o kterou by sjednocením habsburských armád přišel. Jan Lucemburský, který do Ludvíkovy armády přivedl i oddíly Franků, Slezanů a především silný oddíl Čechů pod svým přímým velením, na váhavého Ludvíka naléhal, aby tuto výhodu využil. Ačkoliv Ludvíkovou oblíbenou taktikou bylo vyčkávat, strach z posil ho přesvědčil, svolil k bitvě a Janovi dal velení. Některé prameny uvádějí, že Jan poslal za Fridrichem Plichtu ze Žirotína, který v bitvě později sám padl, protože věděl, že jemu bitvu neodmítne. Šlo totiž o nejproslulejšího turnajového rytíře známého po celé Evropě a Fridrich věděl, že by Plichta na svých cestách podobnou zbabělost nezamlčel a jako nesmírně uznávaný a vážený rytíř by tak ztropil královi nemalou ostudu.

Průběh bitvy.

V mnohém z průběhu bitvy si záznamy v 50 kronikách zcela protiřečí a podávají protichůdné zprávy, přesto lze sestavit hrubý obraz událostí. K bitvě, kterou začal Jan, došlo časně ráno v úterý 28. září 1322. Symbolika dne svátku českého patrona svatého Václava psychologicky velmi zapůsobila a české vojsko na sebe vzalo hlavní tíhu boje, který byl velmi krutý a probíhal ještě v poledne. Jan se v čele svého oddílu probojoval hluboko do nepřátelských řad a čtyřikrát byl jeho útok odražen. Poslední útok už bojovali Ludvíkovi vojáci včetně Čechů bez koní, protože ti už byli většinou pobiti.  Ludvík potom poslal do bojiště svoji zálohu pod vedením norimberského purkrabí, ale Fridrich měl za to, že jde o posily od jeho bratra Leopolda. Ve chvíli, kdy si uvědomil svůj omyl, bylo už pozdě a o bitvě už bylo rozhodnuto. Následoval chaos, většina rakouských mužů byla zabita, Uhři a Kumáni v domnění, že jde o zradu, opustili bojiště a Fridrich byl se svým bratrem Jindřichem zajat. Leopoldovy posily dorazily pozdě a na bitvu už neměly vliv. K poslední fázi střetu o říšskou korunu došlo v Řezně a přítomen byl Ludvík i jeho zajatci Fridrich a Jindřich.

Odměna českému králi.

Za vítězství Jana mu Ludvík dal Chebsko, privilegia, statky i výnosy z cel a mýt a také Jindřicha Habsburského do zajetí. Toho věznil několik měsíců na Křivoklátě a propustil ho až proti výkupnému 9 tisíc hřiven stříbra.  Chebsko bylo darováno Janovi listinou, kterou Ludvík podepsal v Řezně 4. října 1322. 8 let stará zástava se tak stala českou državou. Součástí listiny byly podmínky, za kterých mohli římští králové vykoupit kdykoliv území zpět. Sumu 20 tisíc hřiven stříbra ale nikdo nezaplatil a Chebsko tak zůstalo natrvalo součástí Čech.

Bitva u Mühldorfu (německy "Schlacht bei Mühldorf") byl vojenský střet mezi bavorským vévodou Ludvíkem Bavorem a rakouským vévodou Fridrichem Sličným o královský titul v římské říši, který se odehrál 28. září 1322 na planině u vsi Ampfing poblíž bavorského města Mühldorf na Innu.


Obecná charakteristika.

Pojem hapax legomenon označuje slovo, resp. slovní tvar, který se vyskytuje v textu (v mluveném či psaném projevu) pouze jedenkrát. Hapax legomena se – vzhledem k nedostatečným dokladům o jejich původu – zpravidla nevyskytují ani ve slovnících. Nejčastější výskyt hapax legomenon je spojen zejména s malokorpusovými jazyky, jejich výskyt je však doložitelný i u ostatních jazyků. V jazyce se kromě slovního spojení hapax legomenon můžeme setkat ještě s pojmy jako dis legomenon, tris legomenon a tetrakis legomenon. Tato označení (dis, tris, tetrakis) odpovídají četnosti výskytu daného slova v textu, tato násobná označení nejsou však tolik užívána.  Výskyt hapax legomen ovlivňují následující faktory: délka textu, tematická bohatost textu, publikum, pro které je text určen, a časové období, v němž byl text vytvořen. Jako příklady hapax legomen uvádí "Encyklopedický slovník češtiny" např. výrazy: (ze staroslověnštiny) "povslún", "posvázanie"; (ze slovníků Klaretovy družiny') "posvěcen/posviecan", "požlát"; (z Rukopisu královédvorského) "pietný", "jarohlavý", "dlúhopustý".

Historie pojmu.

Původ slova hapax legomenon je transliterací řeckého ἅπαξ λεγόμενον, což je možné přeložit jako „řečený pouze jednou“. Výskyt hapax legomenon ve starší literatuře je obtížněji zjistitelný, jelikož máme k dispozici jen omezený počet dochovaných textů; je tedy pravděpodobné, že některá slova nacházející se ve starší literatuře považujeme za hapaxy nenáležitě, z důvodu nedostatečné evidence. Dodnes existuje např. spousta nerozluštěných hebrejských slov. Vysoký výskyt hapax legomenon je spojen s Biblí, ve Starém zákoně je přibližně 400 slov považováno za přímá vyjádření hapax legomen.

Hapax legomenon a autorství.

Znalost hapax legomenon by bylo možné využít při určování autorství psaných děl, jelikož výskyt hapaxů bývá spjat s určitým dílem či částí autorské tvorby. Konkrétním příkladem může být dramatická tvorba Williama Shakespeara obsahující v celé své šíři přibližně stejné procentuální zastoupení hapax legomen.

Hapax legomenon a frekvence výskytu.

Hapax legomena nejsou jen jakousi statistickou náhodou, přestože mohou být snadno určována pomocí matematických pravidel jazyka. Tak fenomén hapax legomenon existuje ruku v ruce se Zipfovým zákonem, který říká, že relativní pořadí slova v textu a jeho frekvence je konstantní.  Čili platí r×f = c (slovo s největší četností se vyskytuje v textu dvakrát častěji než druhé nejčastější slovo, třikrát častěji než třetí, čtyřikrát častěji než čtvrté. Řada by takto pokračovala donekonečna). V závislosti na tvaru křivky, která je Zipfovým zákonem popisována, zjistíme, že značná část slov v korpusu se vyskytuje právě pouze jednou, jedná se tedy o hapax legomena. Ačkoli výskyt konkrétního hapaxu v určitém textu nelze očekávat příliš často, možnost výskytu blíže neurčeného hapax legomena je poměrně vysoká.  Frekvence hapax legomen souvisí s typem jazyka; jazyky syntetické obsahují vyšší počet hapax legomen než jazyky analytické. To je dáno skutečností, že analytické jazyky tvoří méně slovních forem, je u nich tedy větší šance, že dojde k opakování jednotlivých tvarů.

Hapax legomenon a bohatost slovní zásoby.

Bohatství textu je charakterizováno všemi slovními tvary kromě pomocných sloves. V praxi lze hapax legomen užít právě k měření bohatosti slovní zásoby. Ovšem v případě, že slovní tvary nejsou lemmatizovány, charakterizují spíše bohatost forem v určitém jazyce. Jinými slovy, užití hapax legomen má své opodstatnění spíše při určování syntetičnosti či analytičnosti konkrétního jazyka. V homogenních textech střední délky tak hapaxy fungují spíše jako indikátory pozice daného jazyka na škále syntetických–analytických jazyků

Hapax legomenon a strojové zpracování jazyka.

Výskyt hapax legomen v textu značně komplikuje možnosti automatického zpracování přirozeného jazyka a ztěžuje strojům možnost porozumět textu.  „Hapax legomenon společně s dalšími vzácnými jazykovými jevy tvoří zajímavý problém pro aplikace tvořené na základě korpusů: kvůli nízké frekvenci jejich výskytu neposkytují dostatečná data pro aplikace, jako je srovnávání jazyků nebo strojový překlad.“ („Hapax legomenon and other so called rare events present an interesting problem for corpus based applications: due to their low frequency, they fail to provide enough statistical data for applications like word alignment or statistical machine translation.“)

Hapax legomenon vs. nonce word.

Výraz „nonce word“ lze přeložit jako „záměrné slovo“. Zatímco hapax legomenon vypovídá o určitém textu, nikoli o původu slova nebo o jeho četnosti užívání v řeči, nonce word je utvořeno speciálně pro určitou příležitost či situaci. Oba pojmy tak stojí ve vzájemném napětí. Přesto v některých výkladech mohou oba termíny splývat; např. v díle "Encyklopedia jazykovědy" chápe Jozef Mistrik hapax legomenon podobně jako "nonce word", tedy jako výraz, který „slouží například k ozvláštnění jazykových prostředků v uměleckém díle“. Tuto tendenci k synonymnímu užívání obou pojmů lze pozorovat především v uměleckých a publicistických textech.

Hapax legomenon (ř. ἅπαξ λεγόμενον, tj. jedinkrát řečené) nebo pouze hapax znamená slovo, které se v určitém textovém souboru vyskytuje jen jednou. Textovým souborem mohou být veškeré písemnosti v daném jazyce, spisy určitého autora apod.


Popis.

Váží přibližně 2 gramy. Délka hlavy a trupu dosahuje od 35 do 48 mm. Tělo má tmavé. Ocas měří 24 až 29 mm. Zuby jsou bílé.

Chov v zoo.

Bělozubky nejmenší patří mezi velmi raritně chované druhy. V létě 2018 byly chovány jen v pěti evropských zoo: čtyřech německých (Tierpark Berlin, Zoo Dresden, Tierpark Görlitz a Zoo Karlsruhe) a jedné české (Zoo Praha). V průběhu roku 2018 se stala chovatelem tohoto druhu také Zoo Wroclaw. V průběhu roku 2018 se bělozubky nejmenší dostaly do dalších dvou českých zoo: Zoo Jihlava a Zoo Plzeň. Počet evropských zoo s tímto druhem se tak dostal na osm.

Chov v Zoo Praha.

Do Zoo Praha přišli první jedinci tohoto druhu v závěru roku 2017. Jednalo se o dva páry ze zoo v německých Drážďanech (Zoo Dresden). Zpočátku byli v zázemí, aktuálně jsou již v expozici v pavilonu Afrika zblízka. První odchovy se podařily v březnu 2018 a další následovaly ve čtyřtýdenních intervalech. Na počátku srpna 2018 tak žilo v Zoo Praha již 9 dospělých jedinců (vč. jedné březí samice) a 24 mláďat (pocházejí z 6 pražských vrhů). Rozmnožuje se již druhá generace. 14. srpna 2018 se narodily dvě bělozubky nejmenší a 18. srpna téhož roku se narodily další čtyři. Další mládě následovalo i v prosinci 2018, kdy zároveň přišli noví jedinci z německé Zoo Karlsruhe. Celkově se v průběhu roku 2018 narodilo a bylo odchováno 17 mláďat. Ke konci roku 2018 bylo v Zoo Praha chováno 11 jedinců. Další mláďata přišla na svět v únoru, březnu, květnu, červnu, červenci, srpnu, září, říjnu i listopadu 2019, tedy takřka ve všech měsících.

Bělozubka nejmenší ("Suncus etruscus") je savec z čeledi rejskovitých. Jde o nejmenšího známého savce podle hmotnosti. Nejmenší podle délky těla je netopýrek thajský ("Craseonycteris thonglongyai").


Využití.

Kosmetika.

V kosmetice jsou ubrousky používané k čištění pleti či léčebným prostředkům. Některé mohou být napuštěné látkami, které pleť vyčistí a osvěží. Vlhčené ubrousky jsou vhodné i jako "poslední záchrana", když se ocitnete se špinavýma rukama na místě, kde nemáte jinou možnost než se utřít do nich. Tento způsob použití vždy ocení maminky s malými dětmi, které mají vždycky ruce od něčeho "upatlané". Některé vlhčené ubrousky jsou napuštěné přímo desinfekčními roztoky, které zabrání vniknutí např. hepatitidy do vašeho těla. Může se tak hodit např. na cestách.

Stolování.

Ubrousky při stolování jsou známé už tak dlouho, že je dnes bereme jako samozřejmost. Na západě tedy nejsou nic neobvyklého ani v restauracích nižších cenových skupin. Můžeme se setkat s ubrousky plátěnými a papírovými. Plátěné ubrousky by měly být dostatečně velké, protože si je host pokládá na kolena nebo si je zastrčí za límec aby se neušpinil od jídla. V některých restauracích se ubrousky skládají do různých tvarů (lámání) nebo se jednoduše přeloží a vsunou do "kroužku na ubrousek" což může připomínat jakýsi velký prstýnek. Tyto kroužky se v restauracích moc neosvědčily a používají se spíše v domácnostech s označením například jednotlivých členů rodiny. Papírové ubrousky ke stolování jsou dnes již téměř k nerozeznání od plátěných a je stále běžné, že se do nich balí příbory v restauracích nižších cenových skupin či hospodách. Do ubrousku, ať plátěného či papírového se nesmrká a neotírá se s ním např. pot z čela. Během jídla je plátěný ubrousek na svém místě v klíně nebo u krku a v případě nutnosti odchodu od stolu se pokládá na židli už jen z důvodu aby si na místo mezitím nikdo nesedl. Papírový ubrousek oproti tomu nepokládáme na kolena, protože je příliš lehký a mohl by se sesunout k zemi. Proto se odkládá na levou stranu od talíře.

Ubrousky a jejich skládání.

Velké čtvercové ubrousky minulých dob ustoupily menším - dají se dobře složit a vyniknou při anglickém prostírání. Světové parametry ubrousků pro oběd či večeři jsou 40 - 50 cm a ubrousků svačinových 11 - 12 cm. Dřívější móda nabádala skládat z ubrousků k slavnostnímu pohoštění všelijaké obrazce. Dnes stačí jen vědět, že ubrousky klademe vždy na talíř nebo na levou stranu od talíře a skládáme je co nejúsporněji. Ubrousek je potřebnou součástí stolování a neměl by být nikdy příliš naškroben. Před jídlem jej pokládáme rozložený na kolena, pokud na stole nejsou k dispozici ještě papírové ubrousky, před napitím si ubrouskem lehce otřeme ústa. Po skončení jídla ubrousek jednou přeložíme a položíme jej zpět na levou stranu od talíře.

Domácnost.

V domácnostech najdeme ubrouskům uplatnění spíše jako jednorázový velmi savý papír pro úklid, který díky této vlastnosti můžeme uplatnit například při nehodách v kuchyni, ale i pro vyleštění zrcadel, utření stolu a spoustu dalších možností, které se naskytnou při nejrůznějších situacích. Takového ubrousky se prodávají ve velkých rolích. Ubrousků je velké množství druhů: dnes se dokonce už vyrábějí ubrousky slisované do tablet, které při kontaktu s vodou nabobtnají, dají se rozložit a použít. Ale ten nejznámější, klasický ubrousek je papírový čtvercového tvaru. Může být jednovrstevný nebo vícevrstevný, bílý nebo ozdobný s potiskem. Bílý se ve většině domácností používá pro balení svačin nebo ke stolování. Barevný má spoustu možností použití. Většinou se pokládá na stůl při slavnostních chvílích jako jsou hostiny s rodinou a tak dále.

Ostatní využití.

Ubrousky lze využít na mnoho způsobů. Jako dekorace na stůl pod vázu, k výrobě dárků třeba ubrouskovou techniku, kdy lze vdechnout nový život již zašlým věcem a ke množství dalších výtvarným aktivit.

Výroba.

Papírové ubrousky, kuchyňské ubrousky a kosmetické ubrousky se vyrábí v továrnách spolu s WC papírovými ruličkami, utěrkami, ručníky a kapesníčky.

Zajímavost.

Kdysi se ubrousky pokládaly na rameno, pak na levou paži kolem krku, což šlo mnohdy velmi těžko, pokud se nosily široké a tvrdě škrobené límce.

Ubrousek je jedna ze základních hygienických potřeb. Má čtvercový nebo obdélníkový tvar a bývá vyroben nejčastěji z papíru, látky či jiných materiálů. Je velmi podobný kapesníku, který se používá k čištění nosu při rýmě. Ubrousek má mnoho zajímavých využití, které jsou nám k dispozici v běžném životě, ale i jen určené přímo ke konkrétní spotřebě. K některým potřebám můžeme použít papírový i látkový ubrousek, avšak některé zaměnit nelze. Papírové ubrousky jsou většinou jednorázové a znovu se použít nedají. Jejich výhodou je, že se dobře rozkládají v přírodě a nezamořují ji. Tak jako poštovní známky i papírové ubrousky mají své nadšené sběratele.


Popis.

Pralesnička azurová dorůstá průměrně 3–4,5 cm a podobně jako ostatní prudce jedovaté žáby oplývá barvami. Je celá azurově modrá s množstvím černých skvrn. Samec i samice jsou zbarveny stejně, samec má však o něco větší terčíky a oproti samici je asi o 0,5 cm menší. Pulci jsou 10 mm velcí. Výrazně se podobá příbuzné pralesničce mnohobarvé ("Dendrobates tinctorius"), podle některých autorů se dokonce jedná o shodný druh.

Etologie.

Ve volné přírodě obývá tmavé vlhké lesy na severu Jižní Ameriky, zvláště pak skalnaté lokality v těsné blízkosti potoků. Loví mravence, brouky, mouchy, pavouky, termity, červy a housenky. Je silně územní a na nevítaného návštěvníka, který překročí hranice jeho teritoria, ihned útočí. Na rozdíl od většiny ostatních žab neklade snůšku obsahující 2–6 vajíček do vody, ale na zem, především do mechového porostu nebo mezi spadlé listy. Poté, co se pulci vylíhnou, je samec na svém hřbetě přenese do vody, kde zůstávají až do svého plného vyvinutí. Ve volné přírodě se dožívá průměrně 4–6 let, v zajetí až 12 let.

Jed.

Stejně jako ostatní zástupci čeledi pralesničkovitých si i pralesnička azurová získala svou popularitu díky kožním sekretům plných vysoce účinných toxických látek, které se u ní vyvinuly z důvodu vyšší rezistentnosti mnoha predátorů (včetně hadů a pavouků) ke slabším jedům. Jed pralesniček je často označován dokonce jako nejúčinnější na světě – na jedno stříknutí je schopný usmrtit až 1500 lidí.  Ve skutečnosti si však tyto vysoce jedovaté látky nevyrábí žába sama, ale získává je díky jedovatým živočichům, které požírá. Díky této skutečnosti většinou žáby držené v zajetí jedovaté sekrety postrádají a tudíž nejsou pro člověka nijak výrazně nebezpečné.

Chov.

Dost rozsáhlý je v současné době i chov pralesniček azurových díky jejich nápadnému zbarvení, nenáročným podmínkám a poměrně snadnému rozmnožování. Při chovu je však třeba vzít na vědomí teplotu, v které ve volné přírodě přebývá, a její nesnášenlivost vůči jiným žábám. Měla by se chovat v páru a terárium, v kterém bude se žít, by mělo být dostatečně vlhké a porostlé a obsahovat velké kameny. V zajetí se nejčastěji krmí drobným hmyzem, moučnými červy či chvostoskoky.  V Česku chovají pralesničku azurovou zoologické zahrady v Jihlavě, Ústí nad Labem, Plzni, Praze, Ostravě, Zlíně a Dvoře Králové nad Labem.

Pralesnička azurová ("Dendrobates tinctorius" f. "azureus" syn. "Dendrobates azureus"), známá také pod indiánským názvem okopipi, je malá, pestře zbarvená žába z čeledi pralesničkovitých.


Dějiny.

Rané dějiny (do roku 1746).

V roce 1288 se objevuje první zmínka o dvorním statku Angerfeldhof na místě dnešního Tereziana.  V roce 1614 panující Habsburkové zakoupili hospodářství na samé hranici Vídně, a renovovali je. "Favorita", jak nový statek pojmenovali, se stal císařským letním sídlem a vyhlášeným dějištěm představení ve druhé polovině 17. století.  Poté, co byla roku 1683 rezidence vypálena jako následek bitvy u Vídně, byla posléze v dalších desetiletích vystavěna vznosnější barokní "Nová Favorita". Tři císaři Svaté říše římské - Leopold I., Josef I. a Karel VI. v rezidenci sídlili. Když v roce 1740 císař Karel VI. v "Nové Favoritě" zemřel, jeho nejstarší dcera Marie Terezie odmítla více do budovy vstoupit.

Založení a činnost Tereziana (1746–1957).

V roce 1746 se Marie Terezie rozhodla prodat palác jezuitům za 30 tisíc rakouských zlatých s podmínkou, že zde vybudují vzdělávací instituci, která by vychovávala mladé talentované muže pro civilní službu. Jak bylo stanoveno ve dvou zakládacích listinách, nově ustavená “císařská akademie” pod záštitou Marie Terezie byla založena na principu přísného výběru, nejvyšších pedagogických a vědeckých standardů a výuce “moderních” cizích jazyků.  Po smrti Marie Terezie roku 1773, její syn, císař Josef II., zrušil řád Tovaryšstva Ježíšova a Terezianum bylo dočasně uzavřeno. O více než 20 let později, v roce 1797, císař František II. Terezianum znovu otevřel, tentokrát pod vedením piaristů. Týž panovník také dokončil budovu s dnešní neoklasickou fasádou a vystavěl pomocné budovy včetně bazénu pro plavecký výcvik. Po revoluci v roce 1848 se František Josef I., rozhodl otevřít školu take pro “měšťanské syny” a podřídit ji veřejné správě. V roce 1883 byla konsulární akademie, nejstarší vzdělávací zařízení v oblasti mezinárodních vztahů na světě (založená Marií Terezií jako Orientální akademie roku 1754 a později přejmenovaná), přemístěna do "Nové Favority". Sídlila v samostatném křídle budovy až do roku 1905, kdy se znovu přestěhovala do domu na Boltzmanngasse, kde dnes sídlí Velvyslanectví USA v Rakousku.  Po skončení první světové války byla většina školního majetku v Rakousku, Maďarsku a dalších částech habsburské monarchie rozprodána. V roce 1938, po “anšlusu” Rakouska Nacistickým Německem, bylo Terezianum přeměněno na Národní politický institut vzdělání. Během druhé světové války byla škola poškozena natolik, že mohla být znovu otevřena teprve po celkové rekonstrukci v roce 1957.

Novodobé dějiny (1964–2000).

V roce 1964 byla v "Nové Favoritě" obnovena Diplomatická akademie jako nástupce konsulární akademie. Mezi její absolventy patří například někdejší generální tajemník OSN a rakouský prezident Kurt Waldheim, a další evropští ministři a vysocí státní úředníci.  Na Terezianu byla na přelomu 80. a 90. let 20. století zavedena koedukace – první učitelky nastoupily roku 1988, první studentky byly přijaty o rok později, 1989; Roku 1993 byla jmenována první ředitelka školy.

Terezianum dnes.

Filosofie.

V souladu se zakládacími listinami Marie Terezie se dnešní Terezianum zaměřuje na výuku a výchovu “sebevědomých Rakušanů a Evropanů se širokým rozhledem”. Osvojením si principů tolerance a lidskosti se škola snaží připravit své absolventy na zastávání “odpovědných úloh ve společnosti.” Principy Tereziana zahrnují vynikající akademické dovednosti, společenskou odpovědnost a mezinárodní úspěch.

Mezinárodní zaměření.

Před první světovou válkou byla povinná výuka vedle němčiny také v maďarštině, kdežto výuka v angličtině, francouzštině, italštině, polštině, češtině, slovinštině, srbochorvatštině a rumunštině byla volitelná. Dnes učební osnovy školy vyžadují, aby se studenti učili třem cizím jazykům (angličtině, francouzštině a ruštině) a také latině. Volitelná je pak výuka ve španělštině, italštině, portugalštině, maďarštině, polštině, japonštině a čínštině, kdy rodilí mluvčí pomáhají při výuce. Studentům jsou k dispozici výměnné jazykové programy. Zahraniční studenti v letech 15 až 18 se na Terezianu mohou ucházet o tří, pěti nebo desetiměsíční studijní programy. Tímto způsobem v roce 2009 studovali žáci ze 27 různých států. Terezianum je členem sítě 18 mezinárodních partnerských škol, mezi nimž jsou:

Mimořádné aktivity.

Terezianum se navíc účastní půlročně pořádaných setkání studentů „Modelový Evropský parlament“ který je má připravit pro budoucí vedoucí role v Evropské unii.

Významní absolventi.

Terezianum často označovaná za jednu z nejvybranějších škol v Rakousku, po více než 260 let ovlivňovala dějiny Rakouska i Evropy. Její absolventi zahrnují nositele Nobelovy ceny, politické osobnosti, ale také spisovatele a myslitele v mnoha disciplínách:

Theresianum, neboli Tereziánská akademie ve Vídni, někdy zvaná "Nová Favorita", (německy "Öffentliche Stiftung der Theresianischen Akademie in Wien / Neue Favorita") je soukromá internátní škola v ulici Favoritenstraße 15 ve 4. vídeňském obvodě Wieden. Školu založila roku 1746 rakouská panovnice Marie Terezie, po níž je pojmenována.


Výskyt.

Tito makakové se vyskytují v jihovýchodní Asii. Osídlili Thajsko, Malajský poloostrov a část Malajského souostroví. K životu dávají přednost deštným pralesům, dovedou však žít i v bažinách nebo na polích.

Popis a chování.

Makak vepří dosahuje hmotnosti 4−15 kg, tělo je dlouhé 43–77 cm, přičemž samci bývají až o polovinu větší než samice. Ocas je relativně krátký, 10−25 cm dlouhý, připomíná prasečí, což vyneslo tomuto primátovi jeho jméno. Srst má obyčejně hnědé až šedé zbarvení, na břiše je bělavá, na tvářích růžová. Makakové vepří se živí především ovocem (až 74 % potravy) a jinou rostlinnou potravou, např. listy, nepohrdnou však ani hmyzem nebo drobnými obratlovci. Často také vnikají do polí a plantáží, kde kradou zemědělské plodiny. Tlupa se skládá z 9−81 opic; tvoří ji jeden nebo několik samců, samice a mláďata, která, jedná-li se o samečky, po dosažení puberty opouštějí skupinu. Samice je březí zhruba 6 měsíců, po dokončení gravidity se jí narodí obvykle jedno mládě, jež je asi 1 rok závislé na mateřském mléce.

Ohrožení.

Makak vepří je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody zranitelným druhem a jeho populace klesá. Nebezpečí představuje především ztráta přirozeného prostředí, způsobená rozšiřováním palmových plantáží a klučením deštného lesa. Projekty na záchranu se teprve rozvíjejí.  Mezi přirozené nepřátele patří levhart obláčkový ("Neofelis nebulosa").

Chov v zoo.

V celé Evropě je tento druh chován v necelých čtyřech desítkách zoo (stav z podzimu 2018). Nejvíce je přitom zastoupen v Německu (v šesti zoo). V Česku jsou k vidění jen v Zoo Praha.

Chov v Zoo Praha.

V roce 2004 došlo k ukončení provozu Safari parku Gänsendorf v Dolním Rakousku, nedaleko Vídně. Proto se řešilo, kam umístit zvířata z tohoto zařízení. Jelikož se ve stejné době stavěl v Zoo Praha nový pavilon Indonéské džungle, kde se počítalo v jedné expozici s chovem makaků, bylo rozhodnuto o převzetí celé skupiny makaků vepřích právě z Gänsendorfu. Skupina dvanácti jedinců se tak stala jedním z nejpozoruhodnějších druhů zastoupených v novém pavilonu, jelikož tento druh nebyl nikdy v pražské zoo, a snad ani v žádné jiné v Čechách chován. Na první úspěšný odchov se muselo čekat dlouhých sedm let až do roku 2011. Tehdy se narodila samička Rousie. Další úspěšné odchovy následovaly v dalších letech. V roce 2012 se narodil sameček Luis a v dubnu 2016 přišlo na svět další mládě (rodiče: samice Hope a otec Yogi). Na konci října 2018 se narodilo čtvrté mládě od samice jménem Hope. Ke konci roku 2018 bylo chováno jedenáct jedinců. Další mláďata přišla na svět v únoru 2019 a červenci 2019. Dne 9. dubna 2020 se narodilo mládě samici Summer.

Makak vepří ("Macaca nemestrina"), jinak též kudan svinský, opice vepří, lapunder je primát z čeledi kočkodanovití (Cercopithecidae) a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Carl Linné v roce 1766.


Velký impakt.

Zhruba před 4 540 miliony let pravděpodobně došlo k mimořádně silné srážce Země s tělesem velikosti Marsu. Tato událost je označována jako Velký impakt. Tím bylo vyvrženo obrovské množství materiálu na oběžnou dráhu Země. Z této masy se později zformoval Měsíc. Předpokládá se, že při této srážce do vesmíru unikla prvotní atmosféra, ale také je možné, že tuto atmosféru při zvýšené teplotě zemská gravitace zkrátka neudržela.

Atmosféra, hydrosféra.

V raném stádiu byla Země extrémně žhavá a vyzařovala do vesmíru mnoho energie. Tím se postupně ochlazovala a mohlo docházet ke vzniku prvních ker pevného povrchu. Tyto kry, pohybující se po stále žhavém povrchu, se spojovaly a znovu tříštily. Z mezihvězdného plynu, který obsahoval množství vodíku a helia, ale také methan, amoniak a jiné látky, se vytvořila prvotní atmosféra. Meteority, dopadající na chladnoucí planetu, přinášely zmrzlou vodu. Led se při nárazu měnil v páru a ta, v kombinaci s jinými plyny, tvořila nad Zemí těžké mraky.  Asi před 3 900 miliony let vznikla vlivem rozsáhlé sopečné činnosti druhá atmosféra, složená z vodní páry (70-80 %), dusíku a oxidu uhličitého. V menším množství obsahovala i oxid siřičitý, oxid uhelnatý, methan, amoniak, vodík, kyselinu chlorovodíkovou a jiné plyny.  V období před 3 900 až 3 800 miliony let ustalo rozsáhlé bombardování planety, což umožnilo další ochlazení a zkondenzování vody v mracích. Docházelo tak k hustým, dlouhotrvajícím dešťům. Voda zaplňovala veškeré prolákliny a krátery na zemském povrchu a vytvářela tak první vodní plochy. Již tato prvotní moře byla slaná, neboť se v nich rozpouštěly soli, usazené na zemském povrchu.

Vliv vzájemného působení s Měsícem.

Nově zformovaný Měsíc byl velice blízko planetě Zemi, obíhal ji nízko. Jejich vzájemná vazba tedy měla zásadní vliv na prostředí na Zemi i na samotný Měsíc:  Vznik hlubších oceánů a vyšších pohoří byl možný až se zeslabením vlivu slapových sil, tedy až když Měsíc převzal energii z povrchu Země a po jeho urychlení na vyšší-vzdálenější oběžnou dráhu. Byť jsou přílivové vlny na Zemi způsobovány Měsícem, který tak brzdí rotaci Země, Země se pod Měsícem rychle otáčí a přílivová vlna pod měsícem podbíhá, předbíhá ho: A díky slapové vazbě se dopředný pohyb vodní masy vln přenáší zpět na Měsíc a způsobuje jeho dopředné urychlování. A vyšší rychlost Měsíce na orbitě se zas změní na potenciální energii na vyšší oběžné dráze, kde se ve výsledku pohybuje dokonce pomaleji. I dnes je ještě Měsíc zemskými deformacemi ze slapových sil urychlován, a tak se vzdaluje: řádově o 2 cm za rok.  Urychlující tah slapových sil působí plynule, na nižších drahách silněji: Ve výsledku vzájemné slapové síly a existence přílivových vln na Zemi napomáhají stabilizaci výšky oběhu Měsíce a vyhlazení jeho (případně) eliptické dráhy na kruhovou.

Geologie.

Zemské těleso se poměrně rychle ochlazovalo, a to i kvůli nižšímu výkonu mladého Slunce. Na povrchu Země se začala tvořit pevná zemská kůra. Nedochovalo se z ní však do současnosti téměř nic.  V Austrálii i Kanadě byly nalezeny krystaly zirkonů, pocházející až z doby před 4 404 miliony let. Zřejmě se jedná o pozůstatky nejstarší zemské kůry, která byla rozbita následnými geologickými procesy a jejíž relikty se pak uložily v mladších horninách.

Biosféra.

Z tohoto období nebyl spolehlivě doložen žádný život.

Hadaikum ("Hadean", někdy "Priscoan") je nejstarší období (eon) ve vývoji Země. Datuje se do období před 4,6 až 4 miliardami let (Ma). Pro toto období je charakteristický vznik zemské kůry a později oceánů. Název je odvozen od Háda, řeckého boha podsvětí. Neklidné období bylo plné sopečných výbuchů a dopadajících meteoritů.


Životopis.

Mládí.

Narodil se židovským rodičům, jeho otec pracoval jako rytec. V roce 1902 se připojil k Ruské sociálně demokratické dělnické straně, a roku 1903 do její bolševické frakce, vedené Leninem.  Zapojil se do revoluce z roku 1905. Roku 1906 byl zatčen, většinu času až do roku 1917 pobýval buďto ve vězení nebo v exilu.  Na začátku první světové války byl ve vyhnanství v Turuchansku na Sibiři, kde se setkal se Stalinem.

Revoluce 1917.

Po únorové revoluci roku 1917 se vrátil do Petrohradu a byl znovu zvolen do ústředního výboru. Sehrál důležitou roli v plánování říjnové revoluce.  Později bylo zjištěno, že organizoval exekuci cara Mikuláše II. a jeho rodiny, která se odehrála 17. července 1918, a že tedy byl za tento zločin plně odpovědný. Vyhlásil Rudý teror, kampaň poprav a věznění, přičemž všechny oběti teroru jsou mu právem přičítány.  Někdy je označován jako první vůdce Sovětského svazu. Toto označení je však chybné, poněvadž Sovětský svaz vznikl v roce 1922, tři roky po jeho smrti. Každopádně byl po říjnové revoluci zvolen vůdcem ruské SFSR.

Smrt.

Podle jedné verze zemřel na chřipku v Orlu během chřipkové epidemie. Byl pohřben v Kremelské zdi, kde byly později pohřbeni i ostatní bolševici.  Podle jiné verze zemřel na tuberkulózu. Podle další verze navštívil Morozovovu továrnu v Orlu, kde se prý těžce zranil. Skutečná fakta o jeho smrti zůstávají tajemstvím dodnes.  V letech 1924 až 1991 nesl Jekatěrinburg na jeho počest jméno „Sverdlovsk“. Ukrajinský Dovžansk po něm byl pojmenován v letech 1938 až 2016.

Jakov Michajlovič Sverdlov (rusky "Яков Михайлович Свердлов", 3. června 1885 Nižnij Novgorod - 16. března 1919 Orel) byl bolševický stranický předák a vůdce RSFSR. Jeho bratr byl francouzský generál Zinovij Peškov.


Důvod.

Vinné sklepy chrání alkoholické nápoje od potenciálně škodlivých vnějších vlivů poskytnutím temna a stálé teploty. Víno je přírodní potravinový produkt, rychle podléhající zkáze. Nechají-li se vystavené teplu, světlu, vibracím nebo střídáním teplot a vlhkost, všechny typy vína se mohou zkazit. Pokud je dobře skladováno, nejen že si zachová svoji kvalitu, ale mnohému se zlepší vůně, chuť a složitost jak zraje.

Podmínky.

Víno může být uspokojivě skladováno při teplotách mezi 7–18 °C pokud jsou změny teploty pozvolné. Teplota 13 °C, nacházející se ve jeskyních byly používány pro skladování ve Francii. Jsou ideální pro dlouho i krátce zrající vína. Víno obecně zraje při teplotě nižší jinak a pomaleji, než při teplotě vyšší. Když teplota výrazně kolísá okolo 14 stupňů nebo více, způsobí to dýchání vína přes korek, což výrazně urychlí proces stárnutí. Okolo teploty 10–14 °C budou zrát vína běžně.

Aktivní versus pasivní.

Vinné sklepy mohou být chlazeny jak pasivně tak aktivně. Aktivní vinné sklepy jsou vysoce izolované a je třeba je dobře postavit. Vyžadují si speciální klimatizaci a chladicí systémy k udržení požadované teploty a vlhkosti. Ve velmi suchém podnebí může být nutné použití aktivních zvlhčovačů, ale ve většině oblastech to není nutné. Pasivní vinný sklep musí být umístěn v přirozeně chladném a vlhkém prostředí s minimálními teplotními výkyvy během roku – například sklep v mírné podnebí. Pasívní sklepy mohou být méně předvídatelné, ale provoz je zdarma a nehrozí jim výpadky elektřiny.

Diskuse o vlhkosti.

Někteří odborníci na víno vidí důležitost vlhkosti na správné skladování vína. V magazínu "Wine Spectator", Matt Kramer uvádí francouzskou studii, která tvrdí, že relativní vlhkost uvnitř lahve je udržována na 100 % bez ohledu na použitém uzávěru nebo orientaci lahve. Avšak Alexis Lichine říká, že nízká vlhkost může být problémem, protože může způsobit předčasné stárnutí přírodních korků a předčasně vyschnout. K udržení požadované vlhkosti bylo doporučeno jeden palec štěrku, pokrývající podlahu, která je periodicky kropena trochou vody. Samozřejmě světoznámé francouzské jeskyně si přirozeně drží relativní vlhkost okolo 60 %.

Konstrukce vinného sklepa.

Vinné sklepy byly historicky konstruovány s kvelbenými stropy z různých materiálů. Vinný sklep může být budován jako samostatně stojící objekt, sklep v otevřené jámě, sklep budovaný na povrchu, sklep hloubený, sklep jako rozšiřující objekt nebo sklep hloubený pod jinou stavbou. První ucelený přehled na legislativní požadavky, konstrukci a realizaci sklepa v českém prostředí podává Jiří Faltýnek v knize Sklepy v zahradě.

Vinný sklep nebo vinný sklípek je skladovací místnost na víno v lahvích nebo sudech nebo méně častěji v demižonech, amforách nebo plastových nádržích. V "aktivním" vinném sklepě jsou velice důležité faktory jako je teplota a vlhkost, které jsou udržovány klimatizační jednotkou. Oproti tomu "pasivní" vinné sklepy nemají kontrolu klimatizace a obvykle jsou stavěny pod zemí k omezení teplotních odchylek. Nadzemní vinný sklep je často nazýván "vinárna", zatímco malý vinný sklípek (méně než 500 lahví) je někdy označen jako "vinná komora". Personál zodpovědný za skladování, péči o víno a servírování vína ve velkých středověkých domech byl označen anglickým termínem "buttery".


Život.

Narodil se v rodině královéhradeckého úředníka, kancelisty krajského úřadu (Kreiskanzelist) Prokopa Rokytanského a jeho manželky Terezie, rozené Lodgmannové (otec měl rytířský titul). Do školy začal chodit v Litoměřicích, kam se rodina přestěhovala; když mu bylo osm let, jeho otec zemřel. Gymnaziální studia asolvoval v Hradci Králové. V Praze studoval tři roky filozofii, poté tři roky medicínu. Mezi jeho přednášející patřil Jan Evangelista Purkyně, který vzbudil jeho zájem o anatomii. Na vyzvání svého strýce Aloise Lodgmana a poté, co Purkyně přestal přednášet, odešel do Vídně, kde v roce 1828 úspěšně lékařská studia dokončil.  Stal se asistentem profesora J.Wagnera v nedávno zřízeném patologickoanatomickém ústavu ve Vídni. V oboru patologické anatomie se začal věnovat i vědecké práci. Po Wagnerově smrti převzal jeho úřad a v roce 1844 se stal profesorem. Ve Vídni působil od roku 1869 do konce svého života jako prezident Akademie věd. V letech 1852–1853 byl jako první lékař zvolen rektorem Vídeňské univerzity, byl zde též i prvním děkanem-lékařem (tuto funkci zastával celkem čtyřikrát). Od roku 1850 byl též doživotním prezidentem Vídeňské lékařské společnosti.  Byl členem panské sněmovny,v níž patřil mezi radikální křídlo. V roce 1868 navrhoval odloučení školy a církve. Jako člen komise při ministerstvu vyučování navrhl nový studijní řád pro lékaře, který byl po desetiletém úsilí přijat v roce 1872.  Po celý život udržoval kontakt s českým prostředím. Stýkal se s českými krajany a lékaři, například Josefem Škodou nebo Eduardem Albertem. Stal se čestným doktorem Karlovy univerzity. Podporoval finančně významné celonárodní akce, jako byla výstavba Národního divadla nebo chrámu sv. Víta.  Zemřel ve vídeňském okrese Hernals na zástavu srdce (Herzlähnung); na místním hřbitově byl pochován.

Rodinný život.

Roku 1835 se oženil s Marií Weissovou. Zpočátku žili velmi skromně, později se přestěhovali do vlastního domu na předměstí Vídně. Synové Karel (1839–1898) a Prokop (1842–1928) byli též lékaři. Karel Rokytanský mladší působil od roku 1895 jako řádný profesor na klinice porodnictví ve Štýrském Hradci, Prokop Rokytanský vedl od roku 1877 jako řádný profesor kliniku interního lékařství v Innsbrucku. Jeho pravnuk Ottokar byl profesorem chirurgie a jeho syn Alexander přednostou kliniky dětské chirurgie v "Donauspital" ve Vídni.

Dílo.

Karel Rokytanský je řazen mezi zakladatele nové vídeňské lékařské školy, která kladla důraz na specializaci lékařského výzkumu. Volbě léčebných prostředků předcházelo pečlivé vyšetření pacientů založené na poznání, že každá nemoc má svůj patologickoanatomický základ. Základní učebnicí v medicíně té doby bylo třísvazkové dílo "Patologické anatomie (Handbuch der pathologischen Anatomie") od Karla Rokytanského (1842-1846). Přesným a podrobným popisem chorobných změn na orgánech usnadnil lékařům rozhodování při volbě vhodné a účinné léčby.  Zavedl užívání titulu MUDr. Množstvím precizních patologických pitev (provedl jich za život přes 6 000) přispěl k vytvoření základu dnešní chirurgie. Za svůj život učinil řadu objevů chorob a vrozených anomálií. Specializoval se na popis chorobných změn na orgánech. Své zkušenosti shrnul do třídílné učebnice patologické anatomie (v německém originále "Lehrbuch der pathologischen Anatomie").

Karel Rokitanský, též Karel Rokytanský německy: Karl (nebo Carl) Freiherr von Rokitansky (svobodný pán), (19. února 1804, Hradec Králové – 23. července 1878, Vídeň, Rakousko) byl rakouský lékař, patolog, filosof a liberální politik českého původu. Zasloužil se o vznik patologické anatomie jako specializovaného lékařského oboru.


Popis.

Kmínky dosahují 5–8 cm v průměru, borka je hnědá s nápadnými červenohnědými lenticelami. Kořenový systém je převážně povrchový, ale bohatě rozvinutý a dobře váže půdu. Listy jsou vejčité, nebo okrouhle oválné, 2,5 až 8 cm dlouhé, 2 až 7 cm široké, zašpičatělé, okraj dvakrát zubatý. Řapík 1,5 cm dlouhý. Samčí jehnědy jsou 5 až 10 cm dlouhé, žluté, prášící na konci dubna, samičí šištice jsou ve většině případů zelené (od toho název druhu), později červenohnědé, asi 2 cm dlouhé, vejčité. Pupeny kopinaté, s mnoha těsně přilehlými šupinami, zářivě zelené nebo purpurové.

Rozšíření.

Olše zelená je druh vyskytující se v horských oblastech jižní a střední Evropy. Má řadu oddělených arel v Alpách, Poloninských Karpatech a vzácně také v Dinárském pohoří. Kromě toho se řídce vyskytuje i v nižších polohách. Nejvíce se jí daří v polohách do 2000 m. V Česku se jako původní vyskytuje pravděpodobně jen v jižních Čechách a jihozápadním cípu Moravy.

Ekologie.

Olše zelená je světlomilná dřevina vyskytující se na prosluněných místech, snáší jen slabý zástin. Nachází se na okrajích lesa a na pastvinách. Dává přednost vlhkým podkladům a oblastem s vysokými srážkami. Roste na kyselých horninách, vyhýbá se vápenatým půdám. Snese extrémní klimatické podmínky: kruté zimy, pozdní mrazy, surové polohy, spokojí se s krátkou vegetační dobou.

Význam.

Olše zelená byla již před desetiletími s úspěchem používána ke zpevňování svážných území v horách, vysazována na březích toků při hrazení horských bystřin a zkoušena také k ozelenění lavinových svahů a holí nad hranicí lesa. Používá se také jako podrost za účelem zkvalitnění půdy při obnově lesů. Pro svoji malou výšku nemůže ohrozit růst užitkových lesních dřevin.

Olše zelená ("Alnus alnobetula") je keř dorůstající do výšky 3 až 5 m, vzácně nízký strom, s obloukovitými, na konci vystoupavými větvemi z čeledi břízovitých ("Betulaceae"). Strom kvete od dubna do května.


Život a působení.

Pocházel z rodiny významného právníka a později holandského premiéra a už od dětství byl nadšeným botanikem. Když se roku 1866 zapsal na Univerzitu v Leidenu, měl už velkou sbírku herbářů, během studia ho však začala víc zajímat fyziologie rostlin a Darwinova teorie evoluce. Po promoci v roce 1870 studoval chemii a fyziku na Univerzitě v Heidelbergu a růst rostlin ve Würzburgu. V letech 1871–1875 učil přírodní vědy v Amsterdamu a roku 1875 dostal nabídku učit na plánované zemědělské vysoké škole v Berlíně. Pravidelně dojížděl do Würzburgu, kde pokračoval ve svých výzkumech, a krátce učil na univerzitě v Halle-Wittenbergu. V roce 1877 začal učit na nově založená Amsterdamské univerzitě, kde se roku 1881 stal profesorem. V letech 1885–1918 byl také ředitelem amsterodamského botanického ústavu a botanické zahrady. Roku 1918 byl emeritován a odstěhoval se do Lunterenu, kde měl velkou pokusnou zahradu.

Dílo.

V roce 1889 publikoval knihu "Intracellular pangenesis", kde v návaznosti na Darwinovu "Pangenesis" vyslovil hypotézu, že dědičné rysy organismů musí mít své nosiče jako částice, které nazval "pangeny" (o 20 let později zkrátil název W. Johannsen na "geny"). Aby podpořil tuto hypotézu, dělal pokusy s křížením různých rostlin a přitom dospěl k pravidlům, která dnes nazýváme Mendelovy zákony dědičnosti. Teprve později se seznámil s 30 let starým Mendelovým článkem a svoji terminologii podle něho zčásti upravil. V článku z roku 1900 Mendela necitoval, ale po kritice C. Corrense jeho prvenství uznal.  Ve své době se de Vries nejvíce proslavil svou teorií mutací. Roku 1886 si všiml nových forem u volně rostoucích pupalek a z jejich semen vypěstoval řadu různých forem. Na tomto základě vyslovil hypotézu náhle vznikajících výrazných změn, které nazval mutace. Později se však ukázalo, že jím pozorovaný jev byl způsoben polyploidií (přítomností více sad chromozomů) a nikoli mutacemi v moderním slova smyslu.

Ocenění.

Roku 1905 byl de Vries zvolen zahraničním členem Royal Society, roku 1910 Královské švédské akademie věd. Roku 1906 získal Darwinovu medaili a roku 1929 Linnéovu medaili.

Hugo Marie de Vries ["hycho de vrís"] (16. února 1848 Haarlem – 21. května 1935 Lunteren) byl holandský botanik, evoluční biolog a jeden z prvních genetiků. Vytvořil koncept genu, znovu objevil Mendelovy zákony dědičnosti a zavedl pojem mutace pro vysvětlení evoluce.


Život.

Šlo o syna významného uherského velmože Tomáše I. Nádasdyho, jenž byl hlavním županem v stolicích Šopron, Vaš a Fogaraš, magistrem královských koníren a královským vojenským rádcem. Aktivně se podílel po celou dobu patnáctileté války. Za svou statečnost ve válce proti Turkům se stal v roce 1578 hlavním velitelem uherských vojsk. V bojích prokazoval velkou statečnost a odvahu. Vůči Turkům se choval velmi krutě. Po boji přikazoval hromadné popravy zajatců. Jeho oddíl byl nechvalně znám tím, že do útoku vyrážel s uťatými hlavami Turků. V osmanském vojsku vyvolával velký respekt a byl znám jako tzv. černý rytíř. V hodnosti hlavního velitele Zadunajských vojsk se v roce 1602 zúčastnil bitvy o Budín a Pešť proti Osmanské říši. Jeho vojska dobyla Pešť a úspěšně odrazila předvoj Osmanů při jejich útoku na Budín. Byl věrným stoupencem Habsburků, neboť byl od svých 12 let vychován na královském dvoře společně s dětmi císaře Maximiliána II. Habsburského.

Dílo.

Zanechal po sobě "Pojednání o vojenské taktice" na základě svých zkušeností z protitureckých válek obsahující kritiku vedení císařských vojsk v poli. Na svém vodním hradě Sárvár podporoval rozvoj umění, udržoval a rozvíjel knihtisk. Hrad byl centrem, kde se zdržovali mnozí protestantští uherští humanisté a učitelé, např. Štefan Magyari – kněz a spisovatel, Ján Silvester – autor maďarsko-latinské gramatiky.

Osobní život.

Od roku 1575 byl manželem Alžběty Báthoryové, známé jako Čachtická paní. Měli spolu 5 dětí, ze kterých dvě zemřely v raném věku. Maďarské prameny uvádějí 6 potomků: Ondřeje, Annu, Katarínu, Pavla, Uršulu, Mikuláše. Sňatkem s Alžbětou Báthoryovou se stal jedním z nejbohatších mužů v monarchii. Nádasdyovci byli stoupenci reformace křesťanské církve.

Świeradów-Zdrój (dříve jen Świeradów, po druhé světové válce krátce též Wieniec, Bad Flinsberg) je lázeňské město na jihu Polska v Dolnoslezském vojvodství poblíž hranic s Českou republikou (u Frýdlantského výběžku).


Život.

Lefebvre byl synem mlynáře z alsaského Ruffachu. Otec mu zemřel, když bylo Françoisovi 8 let a ten pak byl vychováván strýcem-farářem, který se synovci snažil poskytnout vzdělání, čemuž však ten úspěšně vzdoroval. V roce 1773 vstoupil do francouzské gardy a roku 1792 jako kapitán do revoluční armády a již v prosinci 1793 byl brigádním generálem a v lednu 1794 divizním generálem. Roku 1783 se oženil s prostou, ale inteligentní ženou, pradlenou Catherine Hubscherovou, která mu postupně porodila 14 dětí, z nichž tři zemřely v kojeneckém věku. Manželství bylo vzorné a Catherina byla svým neokázalým vystupováním a vtipnými odpověďmi proslulá a Napoleonem velmi oblíbená (madamme Sans Gene). Velel na Sáře a Mosele, zejména však na Sambře a Maase. Obvykle jako velitel předvoje. V bitvě u Fleurus (24. června 1794) velel pravému křídlu. Roku 1796 zvítězil nad Rakušany u Altenkirchen. Roku 1799 vedl sbor v Jourdanově armádě a byl nucen podstoupit s 8000 muži boj u Stockachu proti 30 000 Rakušanů. Těžce raněn zorganisoval spořádaný ústup a odjel se léčit do Paříže. Zde obdržel velení Vnitřní armády tvořené 17. divizí (byl tedy nominálně i velitelem pařížské posádky) v jejímž čele 19. brumaire (10. listopadu 1799) spolu s Leclercem d'Ostin vtrhl do Rady pěti set a osvobodil ohroženého předsedu Luciena Bonaparte. Napoleon Bonaparte, ke kterému Lefebvre věrně přilnul, jej jmenoval roku 1800 členem senátu v kterém pak působil až do Restaurace. Byl v první vlně jmenován maršálem (29. květen 1804). V pruském tažení roku 1806 velel v bitvě u Jeny gardovému dělostřelectvu a po bitvě u Pruského Jílového mu Napoleon svěřil obléhání a dobytí Gdaňsku (Danzig) a po obsazení města (27. května 1807) jej jmenoval vévodou z Gdaňsku.  V roce 1808 velel Lefebvre 5. armádnímu sboru ve Španělsku a zvítězil v bitvě u Duranga (31. října 1808), celkově však si na Pyrenejském poloostrově nevedl příliš úspěšně. Pak byl jmenován velitelem bavorské armády a v této funkci se podílel na bitvách u Eggmühlu a Wagramu, když předtím porazil Rakušany v bitvě u Abensbergu, následně potlačil povstání v Tyrolsku (Andreas Hofer). Roku 1812 velel v ruském tažení Staré gardě a roku 1814 po vpádu Spojenců do Francie svěřil mu Napoleon velení celého levého křídla armády – velmi zdatně si v této funkci vedl v bitvách u Montmirail, Arcis-sur-Aube a Champeaubert a podřídil se Bourbonům až po abdiklaci Napoleonově. Ludvíkem XVIII. byl 4. června 1814 jmenován pairem. Jelikož se během Sta dní opět bez váhání přidal k Napoleonovi a byl s Davoutem jediným, kdo jej vítal na nádvoří Tuilerií, ztratil po bitvě u Waterloo post paira i maršálskou hodnost. Ludvík XVIII. mu však hodnost maršála roku 1816 vrátil a roku 1819 byl Lefebvre opět jmenován pairem. Žil střídavě v Paříži a na svém venkovském sídle zámku Combault. Zemřel v Paříži na městnání srdeční (asthma cardiale) a je pohřben na hřbitově Pére Lachaise, v sousedství hrobu Massenova.

François-Joseph Lefebvre, vévoda z Gdaňsku (25. října 1755 v Rouffachu (Alsasko – Francie) – 14. září 1820 v Paříži), byl francouzský revoluční generál a maršál Francie v době Francouzského císařství a restaurace Bourbonů.


Život.

Bessières byl synem chirurga, který sídlil v jihofrancouzském malém městečku Praysacu (dnes cca 2500 obyv.) a žil v skromných majetkových poměrech. Jean-Baptiste byl tichý poslušný, zbožný chlapec a byl určen též k dráze chirurga. Vystudoval na slavné lékařské fakultě v Montpelier, ale musel si pak na živobytí přivydělávat i bradýřstvím a vlásenkářstvím. Nadšen revolučními myšlenkami vstoupil roku 1790 jako prostý voják (spolu se svým celoživotním přítelem, pozdějším maršálem Muratem) do konstituční gardy Ludvíka XVI. Po rozpuštění královské gardy (1792) vstoupil do armády a sloužil pak v Pyrenejích a roku 1794 byl povýšen na kapitána. Jeho hvězdná hodina udeřila, když potkal generála Bonaparte v roce 1796 a účastnil se jeho prvního italského tažení. Zde se vyznamenal a upozornil na sebe svého vrchního velitele, který mu svěřil vytvoření a velení jezdecké gardové jednotky. S generálem Bonaparte se v hodnosti plukovníka účastnil i egyptského tažení v letech 1798-1799. Při kampani se vyznamenal zejména v bojí u St. Jean d’ Acre (21. března – 21. května 1799) a v pozemní bitvě u Abukiru (25. července 1799). S Bonapartem se vrátil do Francie a při převratu 18. brumaire (9. listopadu 1799) stál pevně na jeho straně. V bitvě u Marenga (14. června 1800) zazářil spolu s generálem Kellermannem provedením jezdeckého útoku, kterým přinutil Rakušany k ústupu. Jako poslední z budoucích císařských maršálů byl povýšen roku 1800 do hodnosti brigádního generála a pak 13. září 1802 na divizního generála. Konečně 19. května 1804 byl jmenován maršálem císařství. Po návratu z Egypta navázal v rodném Prayssacu známost se svou příbuznou Marie-Jeanne Lapeyriere, krásnou, oduševnělou praktikující katoličkou a mezi oběma vzniklo pevné citové pouto, které vydrželo až do Bessieresovy smrti (svatba 1801).  V tažení 1805 proti Rakousku a Rusku i v taženích 1806-1807 proti Prusku a Rusku velel gardové kavalerii. V bitvě u Slavkova (2. prosince 1805) spolu s generálem Rappem vedl slavný útok proti jízdní gardě velkoknížete Konstantina. V bitvě u Jeny (14. října 1806) vedl se zdarem jezdecký sbor. Byl mimořádným vyslancem císaře Napoleona roku 1808 při účasti na svatbě Jeroma krále vestfálskéhgo s princeznou Kateřinou Württemberskou ve Stuttgartu. V květnu 1809 byl povýšen do šlechtického stavu s titulem vévoda z Istrie. V letech 1808-1809 velel ve Španělsku I. sboru a byl úspěšný. Ve spolupráci s generálem Lassalem zvítězil v bitvě u Medina del Rio Seco (14. července 1808). Ve válce roku 1809 proti Rakousku velel reservnímu jízdnímu sboru, na jehož čele vítězně bojoval u Landshutu (20. dubna 1809) a Eckmühlu (Eggmühlu, 21.a 22. dubna 1809). V bitvách u Aspern (Esslingen 21.a 22. května 1809) a u Wagramu (5. a 6. července 1809) vedl nejvýznamnějšé jezdecké útoky a u Wagramu byl raněn. Po Schönbrunnském míru (14. října 1809) byl Bessieres pověřen vrchním velením v Holandsku, kde předtím kapitulovaly anglické jednotky zablokované na ostrově Walcheren. Roku 1811 byl maršál Bessieres guvernérem Kastilie a Leonu, ale roku 1812 následoval Napoleona v čele silného jezdeckého sboru na ruské tažení. Na ústupu z Moskvy osvědčil statečnost a chladnokrevnost. Vyznamenal se především obranou hlavního stanu v bojích u Malojaroslavce (24. a 25. října 1812) při útoku 8000 kozáků. V německém tažení roku 1813 se stal vrchním velitelem celého francouzského jezdectva. Když mezi Weissenfelsem a Lützenem u vesnice Rippach l. května 1813 byla jeho jednotka ostřelována Wintzingrodeovou artilerií popojel maršál Bessieres poněkud kupředu na svém koni, aby nepřátelskou baterii lépe identifikoval. Dělová koule dopadla na pole před ním. Odrazila se od země a zasáhla maršála do hrudníku, který zcela roztříštila. Maršál zemřel téměř okamžitě. Maršál Bessieres je pohřben v kryptě pařížské Invalidovny a jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku. Je málo známo, že maršál Bessieres byl jako jeden z mála Napoleonových maršálů hluboce věřícím aktivním křesťanem a svým přesvědčením se nikdy netajil. Jeho synovi odkázal Napoleon I. na Svaté Heleně 100 000 franků. Roku 1845 postavilo jeho rodné město Prayssac na náměstí maršálovu sochu, která je ozdobou náměstí dodnes.

Význam.

Maršál Bessieres byl velmi rozvážný velitel, čestný, slušný člověk, který postupem času se vypracoval mezi nejuznávanější jezdecké celebrity Velké armády. Nesmírně statečný, dobrý taktik bez integrujících strategických ambicí. Zůstal celý život skromný, bez touhy po penězích, absolutně věrný svému veliteli a vzoru Napoleonovi. Císař si Bessierese vážil a jeho smrtí byl zarmoucen. Po jeho smrti Napoleon prohlásil "„Bessieres a vecu comme Bayard et il est mort comme Turenne”" (Bessieres žil jako Bayard a zemřel jako Turenne).

Jean Baptiste Bessières (6. srpna 1768 v Prayssacu (Francie) — 1. května 1813 Rippach u Lützenu, dnes SRN), vévoda z Istrie. Byl francouzský maršál doby prvního císařství.


Život.

Moncey byl synem parlamentního soudce, který chtěl, aby jej syn následoval v kariéře. Mladý Moncey však vstoupil v 15 letech do armády, odkud byl otcem vzápětí vykoupen, ale opět v roce 1769 se nechal zlákat k četnictvu. To z kázeňských důvodů musel opustit, ale okamžitě vstoupil do armády. Roku 1789 byl již kapitánem. Po bojích v Pyrenejích byl roku 1794 povýšen na brigádního generála a tentýž rok na divizního generála. Úspěšně si vedl na pyrenejské frontě a obsadil Fuenterrabii, San Sebastian a Tolosu a 17. října 1794 zvítězil nad Španěly v bitvě u Villanova a roku 1795 přinutil Španěly k příměří v San Sebastianu a nakonec k Basilejskému míru. Roku 1796 převzal funkci velitele 11. pěší divize v Bayonne a poté byl jmenován velitelem 15. divize se sídlem v Lyonu. Roku 1797 byl inaktivován pro podezření z royalismu. To se zakládalo jen na faktu, že Moncey se choval velmi slušně, a to i k monarchistům. Direktorium jej aktivovalo až roku 1799 a po převratu 9. listopadu (18. brumaire) téhož roku se zcela přiklonil k Napoleonovi Bonaparte. V tažení roku 1800 překročil se sborem 20 000 mužů svatogodhardský průsmyk a porazil Rakušany u Monzambana a Rovereda, ale nechal se oklamat rakouským generálem Loudonem a zavinil vyklouznutí celého rakouského sboru z obklíčení, načež byl vrchním velitelem generálem Brunem odvolán. Po Lunevillském míru (1801) se Moncey stal generálním inspektorem četnictva a v této funkci setrval celých 14 let. Roku 1804 byl povýšen do hodnosti císařského maršála (19. května) a roku 1808 se stal vévodou z Conegliana. Téhož roku odjel na Pyrenejský poloostrov, aby se podílel na španělské kampani. Jako velitel sboru táhl na Valencii, porazil Španěly v průsmyku Almanza, ale Valencii neobsadil. Podílel se pak na dobývání Zaragozy, které dokončil maršál Lannes a která kapitulovala 21. února 1809. Pro nesouhlas s tažením do Ruska neobdržel v letech 1812 a 1813 žádné velení a byl využit jen jako inspektor rezervních sborů. Až roku 1814 byl jmenován generálmajorem národní gardy v Paříži a pomáhal hájit město proti spojencům (Clichy, Montmartre). Za restaurace Bourbonů byl Ludvíkem XVIII. jmenován pairem a v této funkci byl potvrzen Napoleonem během Sta dnů. Po bitvě u Waterloo rozhodně odmítl svou účast na odsouzení maršála Neye svým slavným dopisem Ludvíkovi XVIII. Dopis se stal prvořadou společenskou i vnitropolitickou senzací a Moncey za sepsání sklidil nenávist royalistů, kteří celé prohlášení označili za propagaci bonapartismu. Dopis začíná:  Za to byl zbaven hodnosti maršála Francie a ztratil též svou funkci paira, byl zatčen a vsazen do vězení v pevnosti Ham. Křivda byla však příliš do očí bijící, a proto byl po několika měsících věznění propuštěn do domácího vězení.

1816 – 1842.

Roku 1816 byla mu vrácena hodnost maršála. Od roku 1819 již opět zasedal v komoře pairů, kde byl jedním z hlavních reprezentantů oposice. Roku 1820 převzal funkci velitele 9. pěší divize a roku 1823 dokonce byl velitelem expedičního 4. sboru ve Španělsku, se kterým obsadil Barcelonu a celé Katalánsko. Roku 1825 (29. května) byl vrchním velitelem slavnosti korunovace Karla X.. Přivítal Červencovou revoluci roku 1830 a Ludvík Filip jej jmenoval roku 1833 guvernérem pařížské Invalidovny (po smrti maršála Jourdana). V této funkci pak zažil největší událost svého života - převezení ostatků Napoleonových z ostrova Svaté Heleny do Paříže. Po skončení slavnosti pronesl známý výrok "„a nyní půjdeme zemřít“". Mezi generály a maršály císařství byl proslulý svým pevným, čistým charakterem, slušným vystupováním a vysokým společenským standardem. Jako voják byl obezřetný, pečlivý, starostlivý, ale bez agresivní jiskry a bez smyslu pro vyšší taktiku a strategii. Zemřel v Paříži ve věku 88 let a ze všech Napoleonových maršálů se dožil nejvyššího věku. Je pohřben v kryptě pařížské Invalidovny. Titul vévody z Conegliana pak zdědil jeho zeť Alphonse Auguste Duchesne Gillevoisin, 2. vévoda z Conegliana (1791-1878).

Bon Adrien Jeannot de Moncey, vévoda z Conegliana (31. července 1754 v Palise (usedlost Moncey) u Besançonu – 20. dubna 1842 v Paříži) byl francouzský voják, maršál Francie, účastník francouzských revolučních a napoleonských válek.


Život.

Mortier působil v období prvního císařství, restaurace a červencové monarchie. Byl synem bohatého obchodníka suknem, který i vstoupil do politiky a účastnil se za třetí stav v roce 1789 zasedání generálních stavů. Budoucí maršál studoval v Douai College Irlandais a roku 1789 vstoupil do národní gardy. Roku 1791 pak do pluku dobrovolníků francouzské armády a byl zvolen kapitánem. Bojoval roku 1792 u Quévrainu, a Jemappes v následujícím roce u Neerwinden, Hondschoote, roku 1794 u Fleurus. Byl při obsazení Namuru (1793) a Maastrichtu (1794) pak v roce 1795 se vyznamenal pod Lefebvrem a Kléberem u Altenkirchen a Friedbergu.  V roce 1799 povýšen na brigádního generála a bojoval u Liptringen a Stockachu a poté převelen do Švýcarska k Massenově armádě, kde po bitvě u Curychu byl povýšen na divizního generála (1799) a velel 4. pěší divizi. Roku 1800 pak velel jedné z pařížských posádek. Po vypuknutí válečného stavu s Velkou Británií roku 1803 obsadil Hannoversko a dalším rokem se stal se vrchním velitelem dělostřelectva. Téhož roku 1804 byl jmenován maršálem císařství. V roce 1805 během postupu podél Dunaje vedl 2. sbor (levobřežní) a zanedbal průzkum což se mu vymstilo u Dürnsteinu, kde s Gazanovou divizí byl nucen svést ústupový boj proti čtyřnásobné převaze Rusů (Kutuzov, Miloradovič, Dochturov).  V době bitvy u Slavkova velel silám, kryjícím Vídeň. Roku 1806 obsadil 1. listopadu Hessensko a poté hansovní města a v roce 1807 porazil švédský sbor u Anklamu 16. a 17. dubna. V bitvě u Friedlantu 14. června 1807 velel levému křídlu francouzské armády. V roce 1808 obdržel titul vévoda z Trevisa a byl odvelen do Španělska, kde se svým sborem bojoval u Somosiery a roku 1809 s Lannesem dobyl Zaragozu, zvítězil v bitvě u Ocasia (19. listopadu 1809) a podpořil Soulta u Bajadozu. Později zvítězil v bitvě u Gebory (19. února 1811) aby roku 1812 se účastnil ruského tažení, kde při ústupu svými útoky získal čas k dokončení geniálního Napoleonova manévru, umožňujícímu záchranu armády na Berezině. V následujícím roce pak velel mladé gardě a v jejím čele bojoval u Lützenu, Budyšína, Drážďan, Lipska a Hanau. V roce 1814 bránil s Marmontem Paříž. 8. dubna 1814 se podřídil Ludvíkovi XVIII. a byl jmenován pairem.  Při návratu Napoleona z Elby doprovodil Mortier krále do Gentu, byl jím zbaven přísahy a ještě v březnu 1814 se opět přidal k Napoleonovi. Z jeho rozkazu provedl inspekci pevnostních zařízení na severní a západní hranici. Při druhé restauraci byl jmenován členem soudního tribunálu, který měl soudit maršála Neye, což však odmítl. Byl za to zbaven titulu paira, ale od roku 1819 opět v komoře pairů zasedal. Po červencovém převratu byl v letech 1830-1831 vyslancem Francie v Sankt Petěrburgu. Roku 1833 byl králem, Ludvíkem-Filipem jmenován velkokancléřem Čestné legie a 18. listopadu 1834 se stal ministrem války Francie a současně ministerským předsedou. Ve funkci však zůstal jen 3 měsíce (20. února 1835 demise). Při přehlídce vojska 28. července 1835 byl členem doprovodu krále, na kterého spáchal Joseph Fieschi na Boulevardu du Temple atentát pekelným strojem. Výbuchem bylo zabito 12 lidí (další zemřeli následkem zranění). Král byl jen lehce raněn na čele, ale mezi mrtvými byl maršál Mortier. Je pohřben v dómu Invalidovny blízko Napoleonovy hrobky. V jeho rodném městě stojí Mortierův památník a v Lille je jeho socha. Maršál Mortier byl ze všech Napoleonových maršálů nejvyšší postavy – měřil 195 cm a byl v armádě znám pod přezdívkou "Grand mortier" – Velký moždíř.

Édouard Adolphe Casimir Joseph Mortier (13. února 1768 v Le Cateau-Cambrésis – 28. července 1835 v Paříži) byl francouzský maršál a později získal titul vévoda z Trevisa.


Čtyři přístupy.

1. Nastavení cíle.

Teambuilding zdůrazňuje důležitost jasných úkolů a individuálních a týmových cílů. Členové týmu se stávají součástí skupiny, ve které plánují způsoby, jak jasně vymezit úspěch či nezdar a dosáhnout cíle, úmyslem čehož je posílit motivaci a zaměřit se na cit pro společnost, které jsou jeho součástí. Pomocí identifikace specifických výstupů a testů zaměřujících se na zlepšení výkonnosti tak, aby si týmy mohly změřit svůj pokrok. Mnoho organizací projednává celkové výsledky přímo s týmem za účasti managementu.

2. Vymezení rolí.

Teambuilding klade důraz na zlepšení chápání členů týmu jejich vlastních i ostatních příslušných rolí a povinností za účelem snížení pochybností a vypěstování pochopení důležitosti plnění aktivit s cílem zaměřeným na určení a přizpůsobení se daným rolím. Zároveň také podtrhuje vzájemnou závislost a význam jednotlivých členů, kde se každý soustředí na svou vlastní roli a podílí se na úspěchu celého týmu.

3. Řešení problému.

Teambuilding také klade důraz na rozeznání hlavních problémů v rámci týmu a týmové spolupráci při jejich celkovém řešení. To může obsahovat dodatečnou výhodu, co se týče zvýšeného kritického uvažování.

4. Mezilidské vztahy.

Teambuilding v neposlední řadě klade důraz na zlepšení dovedností v rámci týmu, jako např. vzájemná podpora, komunikace a společné sdílení všeho potřebného. Týmy, ve kterých se projevuje méně konfliktů, obecně fungují mnohem efektivněji než ostatní. Obratnost při konverzaci vede k prohloubení vzájemné důvěry a otevřené komunikaci mezi jednotlivými členy týmu.

Efektivita.

Efektivita teambuildingu se značně liší organizace od organizace. Nejúčinnější výkony se vyskytují tehdy, kdy členové týmu jsou nezávislí, chytří a zkušení a kdy vedení organizace se aktivně podílí na sestavení a vlastní podpoře týmu. Efektivní teambuilding se zaměřuje na vědomí jedinců o cílech celého týmu. Týmy musí fungovat tak, aby vyvíjely role, postupy a dosáhly cíle. Snahy strategie teambuildingu na všech čtyřech přístupech s rozpětím důvěryhodnosti 10–90 %.  Je vědecky prokázáno, že teambuilding má pozitivní dopad na efektivitu týmu. Dále vyšlo najevo, že nastavení cílů a vyjasnění rolí mají vliv na poznávací, emocionální, procesní a výkonnostní výsledky. Nejúčinnější dopad měly na emocionální a procesní výsledky, což znamená, že teambuilding může pomoci zvýhodnit týmy, které procházejí problémy s negativními pocity, jako je např. nedostatek soudržnosti nebo důvěry. Také může pomoci týmům, které trpí procesními problémy, jako např. nedostatek vyjasnění rolí.  Stanovení cílů a vyjasnění rolí má významnou roli, protože zvyšuje motivaci, snižuje konflikt a pomáhá nastavovat motivaci pro jednotlivé cíle. Ukazuje se, že týmy o deseti a více členech mají z teambuildingu největší užitek. Je to přičítáno skutečnosti, že větší týmy, obecně řečeno, mají větší zdroj poznání a dalších schopností než menší týmy.

Výzvy pro teambuilding.

Výraz „teambuilding“ se často používá jako metoda pro organizace, které hledají „rychlý fígl“ na špatnou komunikaci nebo nejasné pokyny vedení, které vedou k neproduktivním týmům bez jasné vize dosažení úspěchu. Týmová práce je nejlepší způsob. Posléze se sestaví týmy, aby se pustily do řešení určitých problémů, zatímco skrytá podstata není přehlížena.  Tři nejdůležitější výzvy pro budoucí organizátory teambuildingu:

Využití teambuildingu.

Školy.

Lektoři mohou motivovat studenty k tomu, aby rozvíjeli týmové dovednosti a poskytovali návod, jak mohou profesoři pomáhat studentům sestavit funkční studijní/projektové týmy. Tento přístup klade důraz na situace v zaměstnání, které vyžadují týmové dovednosti.  Lektorské směrnice:  Poznejte členy svého týmu:

Organizace.

Teambuilding je v organizacích společným přístupem k zlepšení výkonnosti.  Zábava je důležitou součástí teambuildingu, ale záměrem je stát se více produktivními, soustředěnými a zařazenými do určité skupiny. K tomu by mohly pomoci čistě rekreační aktivity, které však musí být správně zvoleny a zváženy vzhledem k schopnostem členů týmu (např. sport není pro všechny). Jiné aktivity jsou orientovány na poznání problémů týkajících se životního prostředí, překonání výsledků, jichž se zaměstnanci musí účastnit.  Začlenění zaměstnanců umožňuje týmům dojít k řešením, která pro ně mají význam s přímým vlivem na jednotlivce, tým a organizaci. Experimentální učení a následné metody jsou efektivním způsobem, jak zaujmout tisíce lidí pro určitá pracovní místa. Zaujetí zaměstnanců je efektivní, protože: Outdoorové (venkovní) aktivity mohou být efektivním způsobem jak zaujmout tým. Společné teambuildingové aktivity nutí týmy k tomu, aby spolupracovaly k dosažení zadaných výsledků.

Sport.

Teambuilding byl zaveden jako sport v devadesátých letech dvacátého století. Studie, která analyzovala dopady teambuildingu, zjistila, že aktivity v rámci tembuildingu zvyšují týmovou soudržnost. Sportovní teambuilding rozvíjí chování a dovednosti, které zvyšují výkon týmu. Jednou ze základních strategií je samotná identita týmu. To může být učiněno vštípením myšlenky společně sdíleného osudu. Studie zkoumaly, zdali program teambuildingu zasáhne zdůraznění důležitosti a soudržnosti při plnění zadaných úkolů. Studie byla provedena na 86 basketbalových středoškolských hráčích. Bylo použito výsledků za stanovené období. Účastníci byli požádáni, aby si sami za sebe určili cíle v týmu a vyjednávali s členy ostatních týmů týkající se finálního výsledku týmu. Trenér obvykle podporuje a povzbuzuje členy týmu. Závěrem výzkumu bylo, že na začátku studie všechny týmy byly ve stejné kondici, ale tým s dlouhodobým nastavením cíle vykazoval lepší výsledky. Úroveň soudržnosti týmu se nezvyšovala následkem nejvyšší efektivity v návaznosti na program, ale výrazně klesala pro skupinu, která byla ve vedení, a to vše bylo přisuzováno nedostatku důrazu na týmové cíle. Zásadní předpoklady pro sestavení úspěšného sportovního týmu:

Teambuilding je všeobecný výraz pro různé druhy aktivit, které se využívají k zlepšení společenských vztahů a vymezují role v rámci týmu při plnění společných úkolů. Liší se od termínu výcvik, který je určen k tomu, aby zlepšoval zdatnost spíše než mezilidské vztahy.