Biografie.

Narodil se jako Robert Lawrence Leonard ve Westwoodu ve státě New Jersey. Na divadelních prknech stanul poprvé již v 11 letech a od 15 let je profesionálním hercem. Absolvoval Fordhamovu univerzitu a poté Kolumbijskou univerzitu. Poté co byl přijat do Screen Actor's Guild si změnil své druhé jméno na Sean. Jeho první hereckou rolí byla malá postava v televizním filmu My Two Loves z roku 1986. V témže roce hrál také ve filmu Vražedné hry ("The Manhattan Project"). Tato komedie, kde hrál i John Lithgow, je o vědeckém experimentu, který se odehrává v budoucnosti.  Dalším filmem v jeho začátcích byl Bluffing It z roku 1987 a poté o rok později teenagerovská komedie My Best Friend Is a Vampire. Jeho další role, která přišla o rok později, se stala jednou z jeho nejvýznamnějších. Byl jí student Neil Perry ve filmu Společnost mrtvých básníků, kde si zahrál po boku Robina Williamse a Ethana Hawkea. Neil Perry je mladý student, jehož vášeň pro herectví byla udušena strachem z otce a dominance rodičů v jeho životě.  V té době dvacetiletý herec byl ve své kariéře na dobré cestě, a získal roli ve filmu, který získal nominaci na Oscara, Pan a paní Bridgeovi ("Mr. & Mrs Bridge") z roku 1990, kde si zahrál po boku Paula Newmana. O rok později následoval ne příliš úspěšný film Married to It. O dva roky zaznamenal velký úspěch ve třech různých filmech.  Nejprve hrál v adaptaci Shakespearovy komedie Příliš povyku pro nic ("Much Ado About Nothing"). Tento film, který s počátečním rozpočtem 8 milionů dolarů nakonec vydělal 60 milionů se stal jedním z nejúspěšnějších filmů založených na hře Williama Shakespeara. Ve filmu Leonard hrál po boku dalších talentovaných herců, jako jsou Keanu Reeves, Denzel Washington, Michael Keaton a Emma Thomson. Ve filmu ztvárnil postavu florentského šlechtice Claudia, jehož láska k dceři messinského krále dojde naplnění.  Ve stejném roce si zahrál v hudební retrokomedii Swing Kids, kde ztvárnil naivního a ušlechtilého hamburského gymnazistu Petera Müllera, který se společně se svými dvěma kamarády snaží žít podle vlastních ideálů navzdory nacistické zvůli. Ve filmu si zahrál společně s Christianem Balem, Frankem Whaleym, Barbarou Hershey a Kennethem Branaghtem.  Třetím filmem, kde Leonard v tomto roce zaznamenal úspěch bylo milostné drama Věk nevinnosti, natočené na motivy stejnojmenného románu Edith Whatronové. V tomto filmu, kde si zahrál po boku Daniela Day-Lewise, Winony Ryder a Michelle Pfeiffer, ztvárnil postavu aristokrata Larryho Leffertse, který byl blízkým přítelem hlavního hrdiny. Winona Ryder získala za roli ve filmu nominaci na Oscara a film samotný získal Oscara v kategorii Nejlepší kostým.  Po těchto třech velkých filmech se Leonardův profesní růst zpomalil. V roce 1996 sice hrál ve třech různých filmech (Deník vraha, Kluci ze sousedství a Má mě rád, nemá mě rád), žádný z nich však nebyl úspěšný jako trojice filmů z roku 1993. Dále hrál mimo jiné ve filmu Poslední dny disca a thrilleru Přistání naslepo, kde si zahrál po boku Kiefera Sutherlanda, Henryho Winklera a Bruce McGilla. Mezi jednu z jeho nejlepších televizních rolí patří postava Dannyho v rodinném dramatu Za soumraku, který umírá na AIDS.  Leonardova práce se změnila s příchodem nového milénia. Začal hrát v televizních seriálech, ale i tak stále hrál i ve filmech. V roli hosta se objevil v televizních seriálech Pustina ("Wasteland") a Krajní meze ("The Outer Limits"). V roce 2001 hrál v dramatickém filmu Přiznání ("Tape"), televizním filmu Záblesk z pekel ("A Glimpse of Hell") a Formule ("Driven"), kde si zahrál po boku Sylvestera Stallona a Burta Reynoldse. Poté byl Leonard obsazen do seriálů, které mu přinesly slávu.  Mezi jednu z jeho posledních rolí patří postava onkologa Dr. Jamese Wilsona v televizním seriálu Dr. House. Seriál, který se začal natáčet v roce 2004, je o Wilsonovu příteli Gregory Housovi, který je cynický, asociální a částečně chromý lékař, který však téměř vždy stanoví správnou diagnózu u neřešitelných případů. Leonard byl prvním hercem, který byl v seriálu obsazen. Wilson je mnohem lidštější než House a díky jejich přátelství spolu často debatují. Sám se však potýká se svými vlastními problémy. Postava Dr. Wilsona je pravděpodobně nejznámější postavou v Leonardově kariéře.

Robert Sean Leonard (* 28. února 1969 Westwood) je americký herec a držitel ceny Tony Awards za nejlepšího herce v divadelní hře. Nejvíce se proslavil rolí studenta Neila Perryho ve filmu Společnost mrtvých básníků z roku 1989 a rolí Dr. Jamese Wilsona v seriálu Dr. House.


První období vlády.

Rostislav byl synovcem Mojmíra I. V roce 846, pravděpodobně po Mojmírově smrti, byl Rostislav na velkomoravský královský stolec dosazen Ludvíkem Němcem, panovníkem východofranské říše (tj. východní části rozpadlé Franské říše). Ludvík Němec považoval Rostislava za svého chráněnce, ne-li vazala, a předpokládal, že se velkomoravský kníže bude podřizovat jeho politickým zájmům ve střední Evropě. Od roku 850 však Rostislav přerušil styky s východofranskou říší, začal podporovat Ludvíkovu opozici a na Velkou Moravu přijímal Ludvíkovy odpůrce, kteří byli nuceni uprchnout od Franků. Kvůli likvidaci východofranského vlivu Rostislav vyhnal latinské kněze. Roku 855 se Ludvík Němec pokusil potrestat Rostislavovu neposlušnost a vpadl na Velkou Moravu. Jeho voje došly až k Rostislavově hlavní pevnosti, kde však velkomoravské vojsko podniklo úspěšný protiútok. Rostislav pak pronásledoval východofranské vojáky až za hraniční řeku Dunaj a vyplenil východofranské území na druhém břehu.  V roce 858 se Rostislav spojil s Karlomanem (Karlmannem), správcem Východní marky (dnes část Rakouska) a synem Ludvíka Němce. Rostislav získal díky tomuto spojenectví některá území v dnešním Maďarsku, která připojil ke své říši. V roce 861 Rostislav s Karlomanem znovu zaútočili na síly Ludvíka Němce, ke kterým náležel i Pribina, tehdy kníže blatenského knížectví. Rostislav napadl Blatenské knížectví, sesadil Pribinu (ten byl patrně zabit) a dosadil na knížecí stolec Pribinova syna Kocela, který se tím stal Rostislavovým chráněncem. Proti spojenectví Karlomana s Rostislavem uzavírá Ludvík spojenectví s Bulhary. Karloman je nakonec poražen a musí se podrobit svému otci.

Cyrilometodějská misie.

Pravděpodobně po roce 860 vyslal Rostislav poselstvo k papeži Mikuláši I. a požádal jej o „učitele“, který měl zajistit prohloubení křesťanské víry na Velké Moravě a také vzdělání dostatečného množství domácích kněží. Využil k tomu situace, kdy po záchvatu mrtvice tehdejšího pasovského biskupa Hartwiga upadla celá pasovská diecéze včetně misijních území do chaosu. Samotné vyslání učitele se však mělo stát jen prvním krokem na cestě k vytvoření samostatné církevní organizace na Moravě v čele s arcibiskupem. Papež však potřeboval spojenectví císaře Ludvíka Němce a nedovolil si podniknout nic, co by mohlo poškodit bavorský episkopát a popudit Ludvíka Němce. Jeho odpověď na Rostislavovu žádost tak byla pravděpodobně negativní.  Po neúspěchu v Římě vyslal Rostislav obdobné poselstvo k byzantskému císaři Michalu III., který vyhověl jeho žádosti a vyslal na Moravu misii vedenou jedním z tehdy nejvýznamnějších byzantských učenců Konstantinem a jeho bratrem Metodějem.  Přestože z Byzance nešlo očekávat založení (arci)biskupství, několikaletá intenzivní misijní činnost Konstantina a Metoděje položila nezbytné základy pro následné budování samostatné církevní organizace.

Spory s Východofranskou říší.

V srpnu roku 864 Ludvík Němec překročil Dunaj a napadl Velkomoravskou říši. Obklíčil Rostislava na hradišti Dowina (pravděpodobně Devín). Rostislav byl přinucen uznat své vazalství vůči východofranské říši a umožnit návrat latinským kněžím. Cyrilometodějská misie však pokračovala nerušeně i nadále.  Ludvík Němec, nespokojen s politickou situací pro něj nepříznivou, v roce 869 zaútočil znovu. Opět se dostal až k Rostislavově hlavní pevnosti a opět ji nedobyl. V tomtéž čase papež uznal sv. Metoděje za moravsko-panonského biskupa a tím potvrdil celé úsilí misie i svébytné kulturně-politické postavení Velkomoravské říše, ve skutečnosti nezávislé na Východofranské říši.

Konec vlády.

Rostislav pověřil panováním nad nitranským knížectvím (samosprávná lenní součást Velkomoravské říše) svého synovce Svatopluka, který se tak spolu s Rostislavem začal podílet na vládě.  V roce 870 se Svatopluk spojil s východofranskou říší proti Rostislavovi a své nitranské knížectví svěřil pod ochranu Ludvíku Němci. Rostislav reagoval pokusem o zabití Svatopluka na hostině.  Ludvík ho pak nechal věznit v Klášteře sv. Jimráma (sv. Emeramma) v Řezně, kde někdy po roce 870 zemřel.  Po Rostislavově likvidaci započal pak na Velké Moravě spor o vládu, kterou si nárokoval Svatopluk (který pak byl nakrátko rovněž vězněn Franky), ale Ludvík Němec svěřil správu nad slovanským státem franským markrabím Vilémovi a Engilšalkovi.

Kanonizace.

Kníže Rostislav byl v roce 1994 kanonizován pravoslavnou církví. Církevní svátek by stanoven na 28. října. Patrocinium nese již několik českých i slovenských chrámů.

Rostislav (nebo také Rastislav, "Rastic", "Rasticlao", "Rastislaus", někdy též "Radislav" či "Ladislav") z dynastie Mojmírovců (datum narození neznámé – po 870, Bavorsko) byl v letech 846–870 druhým velkomoravským knížetem. Za jeho vlády se na území Velkomoravské říše uskutečnila "cyrilometodějská misie". V říjnu 1994 byl pravoslavnou církví v Českých zemích a na Slovensku prohlášen za svatého. Slavnost svatořečení Rostislava proběhla 29. října 1994 v Prešově a 30. října 1994 v Brně, podle pravoslavného kalendáře má církevní svátek 28. října.


Historie a služba.

"São Paulo" byla postavena v letech 1957–1963 loděnicí Chantier de l'Atlantique v Saint-Nazaire a pojmenována "Foch". V 1963–2000 pak sloužila ve francouzském námořnictvu. V roce 2000 byl "Foch" vyřazen ze služby a po opravách byl prodán do Brazílie.  Ve funkci brazilské vlajkové lodě "São Paulo" nahradila nosič NAe "Minas Gerais" (ex HMS "Vengeance"), z jehož paluby operovaly pouze protiponorkové letouny Grumman S-2 Tracker a vrtulníky Sea King. "Minas Gerais" byla roku 2004 vyřazena ze služby a "São Paulo" zůstala jedinou brazilskou letadlovou lodí. Byla také poslední letadlovou lodí v Jižní Americe.  V letech 2005-2009 "São Paulo" prošla rozsáhlou modernizací v loděnici Arsenal de Marinha do Rio de Janeiro (AMRJ). Opraven byl pohonný systém, zejména lodní turbíny a palivové nádrže. Byla modernizována elektronika a výzbroj doplnila dvojitá vypouštěcí zařízení SIMBAD pro protiletadlové řízené střely Mistral.

Konstrukce.

"São Paulo" má letovou palubu vyosenou pod úhlem 8°. Podpalubní hangár má délku 180 metrů a šířku až 24 metrů. S palubou ho spojuje dvojice výtahů. Start letadel usnadňují dva parní katapulty.  Loď obvykle nese 37 palubních letounů a dva vrtulníky. Její hlavní údernou silou jsou útočné letouny Douglas A-4 Skyhawk, které Brazílie koupila od Kuvajtu v počtu 15 kusů. Je to 12 útočných AF 1 (A 4KU) a tři cvičné AF 1A (TA 4KU). Jejich bojová hodnota je sporná, což ale nic nemění na faktu, že Brazílie patří k pouhým čtyřem zemím světa, jež vlastní letadlové lodě pro letouny s konvenčním startem. Palubní letouny dále doplňují vrtulníky typů AS532 Cougar, SH-3A/B Sea King či Eurocopter Ecureuil.  Hlavňovou výzbroj tvoří čtyři 100mm kanóny v jednohlavňových věžích a pět 12,7mm kulometů. K boji proti vzdušným cílům slouží dvě osminásobná vypouštěcí zařízení střel Crotale EDIR (neseno je 36 rezervních střel) a čtyři dvojitá vypouštěcí zařízení SIMBAD pro střely Mistral s dosahem 5 km. Střely Mistral mohou loď chránit i proti protilodním střelám.  Pohonný systém tvoří čtyři parní turbíny Parsons a šest kotlů. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost je 30 uzlů. Dosah je 7500 námořních mil při rychlosti 18 uzlů.

NAe São Paulo (A12) byla brazilská letadlová loď, původně francouzská "Foch" (R99), druhá postavená jednotka třídy "Clemenceau". V roce 2000 byla loď prodána do Brazílie a nyní je vlajkovou lodí brazilského námořnictva. Jde o druhou brazilskou válečnou loď tohoto jména. První byl dreadnought "São Paulo", sloužící v letech 1910-1951.


Životopis.

Chan se narodil v roce 1963 v Pekingu. Jeho otec byl farmář a matka pracovala jako dělnice. Když mu byly tři roky jeho rodiče se rozvedli. Následně žil s matkou a mladší sestrou na venkově v provincii Šan-si. V osmi letech se s rodinou přestěhoval zpět do Pekingu. Po vystudování střední školy nastoupil k vojenské policii a právě tam začal pochybovat o údajné čínské beztřídní společnosti. Po čtyřech letech služby začal pracovat jako elektrikář na železnici.

Role v protestech na náměstí Nebeského klidu.

Roku 1989 ve věku 26 let stál u zrodu čínských protestů, které požadovaly demokratizaci. Působil jako mluvčí první nezávislé odborové organizace v Číně – "Pekingské autonomní federace pracujících". Někdy se mu proto přezdívalo „čínský Lech Wałęsa“. Při krvavém potlačení protestů čínskou lidovou armádou v noci na 4. června byl Chan proti své vůli eskortován skupinkou podporovatelů z náměstí pryč a po několik dní se ukrýval u přátel. Dne 8. června zamířil na kole na venkov. Když zastavil u obchodu, zjistil, že jeho jméno figuruje na seznamu nejhledanějších osob. Kvůli slibu, který dal svým následovníkům se 19. června dobrovolně vydal policii. Po dvou letech ve vězení byl kvůli špatnému zdravotnímu stavu propuštěn na svobodu a léčen s tuberkulózou. Kvůli této chorobě má sníženou funkci jedné plíce. V srpnu 1992 mu byl vydán pas a Chan odešel i s těhotnou manželkou do Spojených států.

Život v exilu.

Při pokusu vrátit se zpět do Číny přes Hongkong v srpnu 1993 byl zadržen, poslán zpět do Hongkongu a jeho pas byl anulován. V Hongkongu se rozhodl zůstat a založil organizaci "China Labour Bulletin", která publikuje o právech pracujících v Číně a ve světě. Kromě toho také od roku 1997 spolupracuje s rádiem Svobodná Asie. V roce 2019 stále žil a pracoval v Hongkongu.

Ocenění.

V roce 1993 získal za svou činnost "Democracy Award" (Cenu za demokracii) americké neziskové organizace "National Endowment for Democracy" a roce 2005 mu byla udělena "International Activist Award" (Mezinárodní cena aktivistů) americké nadace "Gleitsman Foundation". 50 000 amerických dolarů (v přepočtu zhruba 1 200 000 korun českých při kurzu v roce 2005) spojených s cenou věnoval fondu právní ochrany organizace China Labour Bulletin.

Chan Tung-fang (; * 1963 Peking) je čínský disident a lidskoprávní aktivista zabývající se především právy pracujících. Je jednou z osobností protestů na náměstí Nebeského klidu v roce 1989, kde působil jako mluvčí "Pekingské autonomní federace pracujících" – první nezávislé odborové organizace v Číně.


Tři Svatoplukovi synové.

Na velkomoravský knížecí stolec Mojmír nastoupil po smrti svého otce, knížete Svatopluka, v roce 894. Přestože legenda o "třech prutech Svatoplukových" hovoří o třech jeho synech, následnících, z historických zdrojů jsou známí pouze dva. První, Mojmír II., se po otcově smrti stal velkomoravským knížetem. Druhý syn, Svatopluk II., získal v léno nitranské knížectví. Brzy po roce 894 došlo mezi syny k rozbroji a započal se rozpad Velkomoravské říše.

Knížetem.

Po smrti svého otce Svatopluka převzal v roce 894 Mojmír vládu na Velké Moravě. Po převzetí vlády musel řešit celou řadu vážných problémů. Aby získal čas na klidné převzetí vlády, uzavřel v roce 894 mír s východofranským králem Arnulfem. Přesto se mu nepodařilo zabránit odtržení některých jeho otcem připojených oblastí. Vnitřní spory na Velké Moravě vedly v roce 896 k rostoucí „politické emigraci“ do Bavorska, což Mojmír považoval za porušení podmínek míru z rok 894. V roce 896 se v Potisí objevují Maďaři a Mojmír jim zde vykazuje sídla. Spolu s Maďary pak Mojmír napadá Arnulfovu Panonii.  Mojmírův mladší bratr, Svatopluk II., dostal po smrti otce pod svou správu lenní nitranské knížectví. Svatopluk II., který byl již předtím v kontaktu s Bavory, navštívil roku 897 Arnulfa a zavázal se být jeho spojencem. Nato Mojmír II. vyslal proti Svatoplukovi II. vojsko, nicméně Mojmír II. sám od Arnulfa utrpěl porážku.  Zároveň s pokračujícími vnitropolitickými spory ztrácela Velkomoravská říše dříve dobytá území. Roku 894 to byla Panonie, kterou dočasně zabrala východofranská říše, Frankové získali vliv i v Čechách, které se po nástupu Spytihněva I. roku 895 od Velké Moravy rovněž odtrhly. V roce 896 zabrali území podél řeky Tisy Maďaři, kteří se vzhledem k tomu, že sídlili v těsném sousedství Velké Moravy, mohli stát velkým nebezpečím.  Na přelomu let 898 a 899 Velkou Moravu napadli Bavoři, kteří se snažili Mojmírovu moc zlomit. Následně Mojmír II. zajal svého bratra Svatopluka, který byl ale brzy osvobozen svými bavorskými spojenci. Svatopluk II. poté společně s Bavory z Velké Moravy odešel.

Obnovení moravské arcidiecéze.

Poté, co se Mojmírovi podařilo konsolidovat poměry na Velké Moravě, vyslal na jaře 899 (nebo snad už v roce 898) poselstvo k papeži do Říma se žádostí o vysvěcení biskupů a obnovu moravské arcidiecéze. Nedávno zvolený papež Jan IX. se rozhodl vyslat na Moravu tři své legáty (arcibiskupa Jana a biskupy Benedikta a Daniela), kteří měli znovuvybudovat moravskou církevní organizaci. Ti na Moravě vysvětili arcibiskupa a tři jeho biskupy sufragány. Moravská církevní provincie tak byla plně dotvořena.  O událostech informuje pouze stížný list bavorských biskupů z roku 900. Z něj se ale nedovídáme ani jméno nového moravského arcibiskupa, ani žádné informace o sídlech třech sufraganních biskupů. Historikové většinou předpokládají, že sídlo arcibiskupa se nacházelo někde v centru Velkomoravské říše na jižní Moravě (pravděpodobně ve Valech u Mikulčic případně v aglomeraci Staré Město–Uherské Hradiště). Jedno ze sídel sufragánních biskupství je pak kladeno do Nitry, kde navázalo na starší Wichingovo biskupství. Zbývající dvě biskupství bývají lokalizována například do Olomouce a Krakova, do horní Panonie a východní Marky, případně do Panonie a Zadunajska.

Zánik Velké Moravy.

Někteří Maďaři se na přelomu 9. a 10. století usídlili přímo na velkomoravském území a v roce 900 dokonce společně s moravskými bojovníky zaútočili na Bavorsko a vyplenili je.  Rostoucí obavy z Maďarů vedly v lednu 901 k uzavření míru mezi Moravany a Bavory. Maďaři pak následujícího roku zaútočili na Moravu, ale byli odraženi. Po tomto moravském vítězství se situace nakrátko uklidnila. V roce 904 byl ale v Bavorsku na hostině zavražděn maďarský velkokníže Kurszán i se svou družinou, což vedlo k dalším bojům. K rozhodujícím střetům mezi Maďary a Moravany došlo pravděpodobně někdy v letech 905–906. Během nich pravděpodobně zahynul jak Mojmír II., tak i elitní knížecí družina a špičky moravské aristokracie. Roku 906 Maďaři podle zprávy Annalisty Saxa znovu zaútočili na Moravu a byli údajně poraženi. Ještě téhož roku se ale maďarský útok opakoval a došlo k definitivnímu zhroucení Velké Moravy. Podle pozdější uherské tradice došlo k bitvě (či bitvám) někde na dnešním Slovensku (snad v okolí Nitry). Při velkém střetu mezi Bavory a Maďary, ke kterému došlo 4. července 907 u Bratislavy, se už Moravané vůbec nezmiňují.  Po rozpadu říše se patrně v omezené míře uchovaly zbytky samostatné státní organizace, v 1. polovině 10. století možná do určité míry závislé na Maďarech. Naznačuje to zpráva z doby kolem roku 942, kdy staří Maďaři, kteří byli zajati v maurském Španělsku, vypovídali o své zemi na severu sousedící s Moravou nebo zpráva o Moravanech Al-Mas ́údího "Rýžoviště zlata a doly drahokamů z" r. 947 nebo "Knihy ponaučení a přezkoumání" téhož autora. O podřízenosti Moravy Maďarům či tributu však žádné zprávy nejsou.

Mojmír II. († 906) byl mezi léty 894–906 čtvrtý a také poslední historicky známý panovník Velkomoravské říše, který pocházel z dynastie Mojmírovců. Datum a místo jeho narození je neznámé. Narodil se po roce 871 jako syn velkomoravského knížete Svatopluka a pravděpodobně jeho manželky Svatožizně. Vlády na Velké Moravě se ujal po smrti svého otce v roce 894. Po roce 906 o Mojmírovi II. historické prameny mlčí, předpokládá se tedy, že zemřel právě toho roku.


Životopis.

Grace se narodil v New York City v New Yorku, je synem Pat, asistentky ředitele na New Canaan Country School a Johna Grac. Má sestru Jenny.  Vyrostl v Darienu v Connecticutu, kde jeho kamarádky ze školy byly Kate Bosworth a Chloë Sevigny.

Kariéra.

Grace byl obsazen do role Eric Forman v seriálu Fox Broadcasting Company "Zlatá sedmdesátá", který měl premiéru v roce 1998. V roli se objevoval po dobu 7. sérií, kdy jeho postava byla nahrazena novou postavou Randym Pearsonm (Josh Meyers). Jako host se objevil ve finální epizodě. Ve filmu "Traffic - nadvláda gangů" si zahrál studenta. Zahrál si ve filmu "Dannyho parťáci" a také v pokračování "Dannyho parťáci 2" (2004). Plánoval se také objevit ve třetím pokračování, ale kvůli roli ve filmu "Spider-Man 3" musel od plánů upustit. Jako Mike Newell se objevil ve filmu "Úsměv Mony Lisy." V roce 2004 si zahrál roli Roberta Luketice ve filmu "Rande s celebritou" a Paula Weitze ve filmu "V dobré společnosti", ve které hrál ambiciózního manažera firmy. Ve stejném roce získal cenu National Board of Review Award v kategorii Objev roku.  15. ledna 2005 moderoval pořad "Saturday Night Live". V roce 2007 měl premiéru film "Spider-Man 3". Grace sám byl fanouškem komiksů a v dětském věku četl příběhy Venoma. V roce 2010 se objevil ve filmu "Na sv. Valentýna" po boku Ashtona Kutchera, Lei Michele a dalších. Roli Edwina si zahrál ve filmu "Predátoři". V roce 2011 si zahrál v retro komedii "Noc je ještě mladá" a s Richardem Gerem si zahrál v thrilleru "Dvojitý agent". Se Susan Sarandon se objevil ve filmu "Volání" (2014). Objevil se také v úspěšném filmu Christophera Nolana "Interstellar". Po boku Kristen Stewart a Jesseho Eisenberga se objevil ve filmu "American Ultra" (2015).

Osobní život.

V lednu 2014 začal chodit s herečkou Ashley Hinshaw a přesně o rok později se zasnoubili. Dvojice se vzala v květnu 2016 poblíž Santa Barbary v Kalifornii. V listopadu 2017 se jim narodila dcera Mabel Jane Grace.

Topher Grace, rodným jménem Christopher John Grace (* 19. července 1978, New York, USA) je americký herec, mezi jeho nejznámější role patří účinkování ve filmu "Spider-Man 3" nebo ve snímku "Predátoři".


Historie.

V místech dnešní stavby se nacházely celkem tři chrámy, které byly zasvěceny Saturnovi. První chrám zde byl podle legendy založen již mezi lety 501 a 497 př. n. l.. Některé prameny uvádějí jako zakladatele posledního římského krále Tarquinia Superba, jiné hovoří o římském konzulovi Titovi Larciovi. O tomto starobylém chrámu však nevíme téměř nic. V roce 42 př. n. l. byla původní budova strhnuta a na jejím místě vyrostl na rozkaz konzula Munatia Planca nový chrám typu "pseudoperipteros". Ten byl postaven na novém, travertinem obloženém podstavci, který měřil 40×22,5 metrů do stran. Samotná budova se nacházela ve výšce 9 metrů nad okolním terénem. Druhý chrám byl zničen mohutným požárem, jehož plameny v roce 283 zničily velkou část Fora Romana. Ihned po ničivém požáru vydal císař Dioklecián pokyn k rekonstrukci, která dala chrámu dnešní podobu.

Architektura.

První chrám byl pravděpodobně vystavěn v etruském stylu. Během Diokleciánovy restaurace získala budova iónskou podobu, což dokazují 11 metrů vysoké sloupy. Zbylo jich celkem osm - šest v hlavním průčelí směrem do Fora Romana a jeden z každé stran. Sloupy, v průčelí jsou vyrobeny z šedé žuly, zatímco zbývající dva po stranách byly vytesány z žuly červené. Zajímavé je, že ačkoliv samotné sloupy, jejichž průměr u základny dosahuje 1,43 metrů, jsou zařazeny do iónského řádu, některé podstavce mají spíše vlastnosti řádu korintského.  Sloupy v průčelí nesou velký mramorový architráv, v němž je ve dvou řadách vyryt nápis:  Na štítě pak byly pravděpodobně vystaveny sochy mořského boha Tritóna s koňmi.

Význam chrámu.

Uvnitř celly byla vystavena pravděpodobně slonovinová nebo dřevěná socha boha, jehož nohy byly spoutány bavlněnými pouty. Každý rok vždy 17. prosince, kdy se konaly slavnosti Saturnálie, byla pouta sundána a na pět dnů nastala po celé říši rovnocennost mezi lidmi.  Budova chrámu nesloužila jen pro náboženské účely, ale měla také funkci státní pokladny. Proto v některé literatuře naleznete stavbu pod názvem Aerarium, což je obecný výraz pro římskou státní pokladnu či státní finance. Pro tyto potřeby byly v podstavci pod nyní již zřícenými schody vybudovány dvě velké místnosti. Uloženy zde byly nejen veškeré římské rezervy ve formě zlata, stříbra a jiných drahých kovů, ale i mnohé říšské dokumenty, smlouvy a zákony. Později byly všechny tyto důležité listiny přesunuty do vedlejšího Tabularia, kde vznikl státní archiv.

Saturnův chrám (italsky: "Tempio di Saturno") je patrně nejstarší římský chrám, jehož kořeny sahají až do samotných prvopočátků římské republiky. Svatyně, která je zasvěcena bohu zemědělství a žní Saturnovi, se nachází na západním konci Fora Romana na úpatí Capitolia vedle Vespasianova chrámu a baziliky Julia.


Události předcházející obsazení Münsteru.

Na přelomu let 1533–1534 bylo obyvatelstvo německého města Münsteru vzrušeno tím, že se neuskutečnila chiliastická proroctví Melchiora Hoffmanna týkající se konce světa, posledního soudu, příchodu Antikrista atp. Münster byl v těchto proroctvích označen za Nový Jeruzalém. Toto chiliastické hnutí bylo reakcí na situaci v Německu po nástupu reformace, vypuknutí řady selských povstání atp.  V té době ve městě začal působit také extrémní novokřtěnecký kazatel Jan Matthys, který se pokusil vysvětlit důvody selhání Melchiorova proroctví nedostatkem shromážděných věřících, kterých mělo být 144 tisíc. Nápravou měla být očista druhým křtem. Datem pro příchod antikrista měly být Velikonoce roku 1534. Matthys prostřednictvím spolupracovníků toto tvrzení podpořil aktivním hlásáním této „zprávy“ po celém Německu. V lednu do Münsteru dorazili další dva významní novokřtěnečtí kazatelé z Nizozemí – Jan z Leidenu a Gert tom Kloister. V té době už měl Jan Matthys v Münsteru jeden a půl tisíce věrných, kteří se na rozdíl od ostatních, výrazně pacifistických novokřtěneckých komunit, nebránili použití zbraní pro „aktivní sebeobranu“.  Münsterský biskup Franz z Waldecku dal město hlídat a příslušníky Matthysovy komunity zatýkat. Vliv novokřtěnců uvnitř města však rostl a byla jim přenechána část moci nad městem. Městskou radou byla vyhlášena absolutní svoboda víry. Díky tomu se do města začaly stěhovat davy novokřtěnců z celého širého okolí, především z Nizozemí, kde byli nejvíce pronásledováni.  Biskup Waldeck začal proti novokřtěncům postupně sbírat vojsko a také sama komunita se začala připravovat na ozbrojený střet. 9. února došlo ke střetu s vojskem místního hejtmana Merveldta. Hrozící porážku však novokřtěnci zažehnali uzavřeným smírem.  Novokřtěnci postupně vytvářeli na obyvatele města, kteří nebyli členy komunity, výrazný tlak. Koncem února „nabídli“ novokřtěnci nečlenům komunity tři možnosti: křest, okamžitý odchod z města nebo smrt. Následně město opustilo několik set lidí, přes 2000 lidí přijalo křest. Biskup Waldeck v té době vydal zákaz vozit do města jakékoli potraviny.

Velikonoční události.

Na Velký pátek, 5. dubna 1534, se v celém Münsteru rozezněly zvony a lidé očekávali konec světa a poslední soud, který však nenastal. Jan Matthys v očekávání apokalyptických událostí vyjel z bran města a byl s několika dalšími lidmi zabit biskupovými vojáky. V té chvíli začal jednat Jan z Leidenu, který pronesl sugestivní kázání a vyhlásil nové proroctví, podle něhož již před týdnem Jan Matthys v prorocké vizi předpověděl tento vývoj událostí a tvrdil, že Münster je předurčen jako místo a zdroj spásy.

Reorganizace města.

6. dubna provedl Jan z Leidenu reorganizaci města. Vytvořil „radu dvanácti“, která nahradila volenou městskou radu. Došlo také k ustavení společného majetku provázenému rozsáhlými konfiskacemi. Byly též zrušeny peníze a začal fungovat směnný systém. Veškeré zásoby a zbraně byly přísně evidovány a uloženy do společného skladu. Byly zrušeny veškeré říšské zákony. Jediným zákoníkem se stala Bible, ovšem vykládaná "Sborem dvanácti". Jan z Leidenu také prověřoval nově příchozí novokřtěnce a organizoval obranu města.  Začalo docházet k tomu, že se jednotliví obyvatelé města začali vzájemně masivně osočovat z nedostatku víry. Obvinění řešil soud, který však velmi často končil vynesením trestu smrti i za značně mírné prohřešky, například za hašteřivost a klevetnictví. Došlo též k propuknutí obrazoborectví.  V květnu 1534 se biskup Waldeck rozhodl k útoku na město. Útok však byl odražen.  Počátkem června byla uzákoněna polygamie, neboť ve městě žilo zhruba pět tisíc žen a pouze dva tisíce mužů. Důvodem byla také snaha maximalizovat porodnost, aby bylo možné dosáhnout počtu 144 000 lidí očekávajících konec světa. Brzy došlo k tomu, že v Münsteru propukl téměř hon na mladé nevěsty. Provdávány byly i dívky, které byly ještě spíše dětmi. V polygamních domácnostech vyvstaly nové spory, které musela jako hlavní problém řešit "Rada dvanácti" během pravidelných soudů.

Posilování moci Jana z Leidenu.

Tyto konflikty byly příčinou neúspěšného červencového povstání proti Janovi z Leidenu. Výsledkem však bylo pouze posílení moci "Rady dvanácti" a velké množství popravených „viníků“.  25. srpna 1534 došlo k novému neúspěšnému útoku biskupových vojsk. To vedlo Jana z Leidenu k zdůraznění svých zásluh. V září roku 1534 se, údajně na boží pokyn skrze proroctví, nechal korunovat jako král Münsteru. Zatímco obležené město chudlo, „panovník“ a jeho dvůr si stále okázaleji užívali luxusu.  V říjnu rozeslal Jan z Leidenu 27 „apoštolů“ šířit novokřtěnectví po německé říši. Existuje přitom předpoklad, že se tímto krokem zbavil svých možných protivníků. „Apoštolové“ byli za hranicemi města zpravidla zatčeni a následně popraveni. Vrátil se z nich jediný, který však nebyl popraven díky slibu, podle nějž měl tajně spolupracovat s biskupem Waldeckem.

Vzrůstající krize.

V obleženém městě začalo docházet k výraznému nedostatku potravin. Biskup Waldeck přitom postupně získával nové síly a pomoc. Jan z Leidenu proto začal vojákům za obranu města platit, přičemž tato nabídka byla adresována i biskupovým, město obléhajícím žoldnéřům. Někteří z nich se dokonce nechali přesvědčit a najmout. Do služby se ale také začaly hlásit ženy, ochotné bojovat za svou víru.  Dne 2. ledna 1535 vydal Jan z Leidenu tzv. "soubor artiklů". Dokument upravoval brannou povinnost občanů a především tresty za prohřešky (například neuposlechnutí rozkazu nebo zběhnutí).

Zpřísnění blokády města.

Rozhodnutí o blokádě města v lednu potvrdil Říšský sněm. Již praktikovaná blokáda byla zpřísněna a nebylo možné ji, jak se to do té doby dělo, obcházet. Ve městě nastal hladomor. Potraviny byly rozdělovány po malých přídělech. Obyvatelé začali jíst maso zabitých koní, psů, koček a dokonce potkanů. Později údajně i maso příbuzných, kteří zemřeli hladem či následkem nemocí.  Ti, kteří se rozhodli z města odejít (nebylo jim v tom již bráněno) byli hned za hradbami obléhateli zatčeni a popraveni. Na konci května muselo město opustit několik set žen a dětí. Biskupova vojska je tehdy sice zadržela, ale nechala žít. Tito uprchlíci navíc Waldeckovi poskytli cenné informace o situaci ve městě, které on využil při plánování útoku.

Dobytí města.

V noci 24. června 1535 Waldeckova vojska zaútočila a město se jim po několikahodinovém boji podařilo dobýt. Hned druhý den byly z města vyhnány přeživší ženy a děti, množství mužů bylo popraveno.  Jan z Leidenu byl popraven až v lednu roku 1536 poté, co byl souzen a také po mnoha městech ukazován pro výstrahu. Na jeho popravu, která se konala v Münsteru, se přijelo podívat množství lidí. Jeho tělo a těla nejvěrnějších spolupracovníků byla vyvěšena v železných klecích (vyrobených speciálně za tímto účelem) a pověšena na věž kostela svatého Lamberta. Tyto klece jsou zde dochovány dodnes.

Obsazení Münsteru (zvané někdy též "Münsterská komuna") se pod vlivem očekávání konce světa odehrálo v letech 1533–1535 v německém městě Münster. To bylo postupně ovládnuto novokřtěnci, vedenými nejprve Janem Matthysem a později Janem z Leidenu. Ten zde vybudoval nejprve čistě novokřtěnecké město s teokratickou vládou, vlastními pravidly, která se opírala o výklady Bible a vedla mj. k zavedení polygamie a zrušení soukromého vlastnictví. Postupně však vedlo také ke stupňujícímu se útisku obyvatel a růstu moci Jana z Leidenu, který se prohlásil králem města. Vlivem mnohaměsíčního obléhání města vojsky biskupa Franze z Waldecku ve městě nakonec nastal hladomor, město bylo dobyto a řada přítomných mužů včetně všech vůdců byla popravena.


Život.

Semjonov promoval na katedře fyziky Petrohradské univerzity (1913-1917), kde studoval u Abama Fjodoroviče Ioffeho. V roce 1918 se přesunul do Samary, kde byl poddůstojníkem Kolčakovy „Bílé armády“ během ruské občanské války.  V roce 1920 se vrátil do Petrohradu a měl na starost laboratoř elektronových fenoménu na Petrohradském fyzikálně-technickém institutu, jehož byl i ředitelem. V roce 1921 se oženil s lingvistkou Marií Boreiše-Livoreskou (studentkou u Žirmunského), která však o dva roky později zemřela. V roce 1923 si vzal Mariinu neteř Natálii Nikolajevnu Burtsevovou, se kterou měl syna Nikolaje a dceru Ludmilu.  Během tohoto těžkého období společně s Pjotrem Kapicou objevili způsob, jak měřit magnetické pole u atomového jádra (1922). Pozdější tento experimentální postup vylepšil Otto Stern a Walther Gerlach a je znám jako Stern-Gerlachův experiment.  V roce 1925 studoval spolu s Jakovem Frenkelem kinetiku kondenzace a adsorpce vodních par. V roce 1927 studoval ionizaci v plynech a vydal významné dílo „Chemie elektronů“. V roce 1928 společně s Vladimirem Fockem vytvořily teorii tepelného průrazu dielektrika.  Přednášel na Petrohradském Polytechnickém institutu, jehož profesorem byl jmenován v roce 1928. V roce 1931 založil Institut chemické fyziky při Akademii věd SSSR (který byl v roce 1943 přesunut do Černologovky) a stal se jeho prvním ředitelem. V roce 1932 se stal členem Akademie věd Sovětského svazu.

Významné práce.

Jeho výjimečná práce na mechanismu chemických transformací zahrnuje důkladnou analýzu aplikace teorie řetězení rozmanitých reakcí (1934-1954) a ještě významněji, procesy spalování. Vytvořil teorii degenerovaného rozkladu, která vedla k lepšímu pochopení úkazů spojených s periodickým přerušením oxidačního procesu.  O své práci napsal dvě důležité knihy. "Цепные реакции" (Řetězové reakce) byla zveřejněna v roce 1934, anglické vydání vyšlo o rok později. To byla první kniha v Sovětském svazu, která rozvíjela detailně teorii nerozvětvených a rozvětvených chemických řetězových reakcí. "О некоторых проблемах химической кинетики и реакционной способности" (O některých problémech chemické kinetiky a reaktivity) – první vydání bylo v roce 1954, zrevidováno v roce 1958; byla vydána v Anglii, USA, Německu i v Číně.

Ocenění.

Ve svých 36 letech (v roce 1932) se stal členem Akademie věd SSSR. V roce 1956 byla jeho práce oceněna Nobelovou cenou za chemii, společně s Cyrilem Normanem Hinshelwoodem). Stal se také dvakrát hrdinou socialistické práce (1966,1976), byla mu udělena dvakrát Stalinova cena (1941, 1949), v roce 1976 Leninova cena, byl členem zahraničních akademií věd, např. v roce 1963 se stal zahraničním členem Národní akademie věd Spojených států amerických a byl nositelem mnoha dalších cen.

Nikolaj Nikolajevič Semjonov, rusky "Никола́й Никола́евич Семёнов" (15. dubna 1896, Saratov – 25. září 1986), byl ruský fyzik a chemik. V roce 1956 se stal nositelem Nobelovy ceny za chemii za práci o mechanismu chemických transformací.


Druhá světová válka.

V listopadu 1937 získal licenci sportovního pilota. Po vypuknutí války se chtěl dostat do francouzského letectva jako bojový pilot, pro nízký věk však přijat nebyl. V březnu 1942 zahajuje zdokonalovací výcvik ve Velké Británii, již jako příslušník Letectva Svobodné Francie. V lednu 1943 je přeřazen k francouzské 341. peruti RAF "Alsasko", vyzbrojené letouny Supermarine Spitfire. 27. července 1943 Clostermann vybojoval svá první vzdušná vítězství - sestřelil hned dva stíhací Focke-Wulf Fw 190. 28. září 1943 odešel k 602. peruti ("City of Glasgow") - spekulovalo se o tom, že se nechal přeřadit kvůli sporům s ostatními piloty, kteří mu údajně kladli za vinu smrt svého velitele René Jean Mouchotta (byl sestřelen 27. srpna), Clostermann byl na osudném letu Mouchottovým číslem, avšak během boje ho opustil - sám Clostermann ve svých vzpomínkách uvádí, že Mouchottova poslední slova byla " I'm Alone - jsem sám..." S 602. se účastnil mnoha bojových akcí, mnohdy proti pozemním cílům, a dosáhl i několika dalších sestřelů. 7. července 1944 pak od perutě odchází a po dovolené nastupuje do štábní funkce na velitelství Letectva Svobodné Francie. Kancelářský život se mu však nelíbil, a proto se snažil dostat zpět k bojové jednotce - to se mu podařilo a v lednu 1945 je poslán do Holandska k 274. peruti létající na letounech Hawker Tempest. Později byl převelen k 56. peruti již jako velitel letky. 8. dubna je opět přeřazen, tentokrát ke 3. peruti., kde rovněž převzal velení letky. 27. srpna 1945 pak byl demobilizován. O celkovém počtu jím dosažených sestřelů se dodnes vedou spory - sám Clostermann uvádí 32 vítězství, existují však rozpory mezi popisem průběhu bojových akcí od něho samotného a jejich popisem v záznamech perutí - u některých sestřelů je uváděno, že šlo o letouny zničené na zemi apod. Podle "Tomáše Poláka" dosáhl Closterman zcela jistě 11 sestřelů a k těm by bylo možno přičíst nanejvýš dalších 7, což by znamenalo, že by se svými 18 sestřely nebyl nejúspěšnějším francouzským stíhačem. Clostermann ovšem patřil také mezi vynikající hloubkové piloty tzv. "kotláře", když zničil 72 lokomotiv. Dále je mu připisováno 225 zničených nepřátelských vozidel, 1 ponorka ve spolupráci, 5 tanků či 2 torpédové čluny.  Po válce vydal slavnou knihu Velký cirkus ("Le grand cirque"), která obsahuje jeho vzpomínky a zápisky z deníku z období, kdy působil jako stíhací pilot.

Pozdější život.

V poválečném období vstoupil do politiky a v letech 1946-1969 byl celkem byl osmkrát zvolen poslancem Národního shromáždění. Současně působil v oblasti leteckého průmyslu, v němž dosáhl postavení obchodního ředitele společnosti Reims Aviation, licenčně vyrábějící letouny Cessna pro evropský trh. V letech 1956-1957 se krátce dobrovolně vrátil do vojenské služby jako pilot pozorovacího letounu MH-1521 Broussard v Alžírské válce. Do zálohy odešel v hodnosti podplukovníka "Francouzského letectva".

Pierre Henri Clostermann (28. února 1921, Curitiba – 22. března 2006) je považován za nejúspěšnějšího francouzského stíhacího pilota, letecké eso ve druhé světové válce.


Životopis.

Osman se narodil roku 1908 v Beledweyne. Své vzdělání získal na státní škole v Mogadišu, které tehdy bylo hlavním městem Italského Somálska. V letech 1929–1941 zastával různá úřednická místa ve správě kolonie. Současně se věnoval vlastním obchodům. V únoru 1944 založil Somálský klub mladých (později byl přejmenován na Somálskou ligu mladých), stal se členem jeho vedení a v roce 1946 byl jmenován tajemníkem sekce této strany v rodném Belet Weyne.  Jako zástupce Somálského klubu mladých (SYL) byl v letech 1951–1956 přerušovaně v Teritoriální radě a v roce 1953 byl jmenován viceprezidentem této rady. V roce 1954 se stal předsedou SYL, úřad zastával do r. 1956. Když byla r. 1956 Teritoriální rada změněna v Zákonodárné shromáždění, byl do něho zvolen ve všeobecných volbách za okres Belet Weyne a shromáždění ho zvolilo svým předsedou. V květnu 1958 byl znovu zvolen do funkce předsedy SYL a tento úřad zastával společně s funkcí předsedy Zákonodárného shromáždění do 1. července 1960. Post předsedy si udržel i poté, co se Zákonodárné shromáždění změnilo ve shromáždění ústavodárné.

Vrchol politické kariéry.

Jako předseda tohoto shromáždění vyhlásil Osman 1. července 1960 nezávislost Somálska a následné sjednocení dřívějšího Italského a Britského Somálska. Národním shromážděním byl na jeden rok zvolen prozatímním prezidentem a následně byl na tu samou funkci zvolen na dalších šest let. Své zájmy zaměřil na legislativu, ekonomiku a sociální oblast. Mluvil italsky, anglicky a arabsky. Hrál důležitou roli v domácí i zahraniční politice.  Osman odstoupil z úřadu po porážce ve volbách r. 1967. Byl první z vůdců mladých afrických zemí, který tak učinil, a zároveň posledním v Somálsku. O dva roky později uchopil moc v zemi Mohamed Siad Barre a udržel si ji až do r. 1991, kdy ho svrhla armáda. To předznamenalo čtrnáctileté období anarchie v zemi, která přetrvává dodnes.  Aden Abdullah Osman zemřel 8. června 2007 ve věku 99 let v nemocnici v keňském Nairobi. Zanechal po sobě osm dětí. Na jeho počest bylo ještě téhož roku přejmenováno mezinárodní letiště Mogadišu na „mezinárodní letiště Adena Abdullaha Osmana“.

Aden Abdullah Osman Daar, známý též jako Aden Adde (1908 Beledweyne, Italské Somálsko – 8. června 2007 Nairobi, Keňa), byl somálský politik, v letech 1960–1967 první prezident Somálska.


Historie.

V roce 1944 začali Maria a Goffredo Bellonci ve svém domě v Římě pořádat literární setkání. Těchto nedělních setkání spisovatelů, umělců a intelektuálů se zúčastňovala řada nejvýznamnějších osobností italského kulturního života. Tato skupina začala být známá jako "Amici della Domenica", neboli „Nedělní přátelé“. V roce 1947 se Bellonciovi, společně s Guido Albertim, majitelem společnosti vyrábějící likér Strega, rozhodli založit cenu za beletrii. Její vítěz měl být volen „Nedělními přáteli“.  Činnost kruhu kolem Bellonciových a ustanovení literární ceny byla vnímána jako počátek obnovy italského kulturního života, poznamenaného léty fašistického režimu, války, okupace a osvobození. Prvním vítězem ceny Strega, zvolený „Nedělními přáteli“, byl Ennio Flaiano. Cenu získal za svůj první a jediný román "Tempo di uccidere" (do češtiny přeložen jako "Čas zabíjet"), zasazený do Afriky během Habešské války.

Postup výběru.

Od smrti Marie Bellonci roku 1986 je cena spravována nadací "Fondazione Maria e Goffredo Bellonci". Dnes tvoří porotu více než 400 osobností italského kulturního života, kteří se stále označují jako „Nedělní přátelé“. K nominaci knihy je potřeba doporučení alespoň dvou „přátel“. Tento dlouhý seznam je pak v prvním kole, které se koná v sídle nadace (byt Bellonciových), zúžen na pět finalistů, tzv. „"cinquina"“. Toto první kolo se koná v červnu. Druhé kolo volby, následované vyhlášením vítěze se koná ve Villa Giulia v Římě během prvního čtvrtku v červenci.

Premio Strega speciale.

V roce 2006, šedesátém výročí ceny Strega, bylo uděleno zvláštní ocenění, a to Ústavě Itálie, která byla vytvořena a schválena během roku 1946, v roce založení ceny Strega. Cenu převzal bývalý prezident Italské republiky Oscar Luigi Scalfaro.

Cena Strega (italsky Premio Strega) je nejprestižnější italská literární cena. Je udělována každoročně od roku 1947 za nejlepší prozaické dílo italského autora, poprvé vydané mezi 1. květnem předchozího roku a 30. dubnem. Mezi držitele ceny patří Cesare Pavese (1950), Alberto Moravia (1952), Giorgio Bassani (1956), Dino Buzzati (1958), Giuseppe Tomasi di Lampedusa (1959), Primo Levi (1979) nebo Umberto Eco (1981).


Popis.

Je to vytrvalá rostlina 60 až 120 cm vysoká. Má přímou lodyhu, hustě prutnatě větvenou a celokrajnými, nedělenými, široce čárkovitými kopinatými přisedlými listy. Květní úbory jsou žlutokvěté, stopkaté. Roste na březích řek jižní a střední Evropy a v západní Americe.

Pěstování.

Estragon se vysévá v dubnu do truhlíčků, pěstuje se i na okenní římse a sazenice se vysazují do záhonu v polovině května na slunné a teplé stanoviště. Daří se jí v humózní a živinami bohaté půdě v teplých a chráněných polohách. Množí se vegetativně dělením starých trsů nebo odnožemi. Při sklizni, kterou můžeme provádět až třikrát do roka, uřezáváme 20 až 30 cm dlouhé vrcholky trsu dříve, než rozvijí poupata. V té době obsahuje nejvíce silice, která dodává koření příjemnou aromatickou vůni a ostrou, slabě nahořklou chuť. Na záhonu vyžaduje vydatnou zálivku, v květináči ale nesnáší přelití. Prospívá mu přihnojení kopřivovým výluhem. Na zimu chráníme rostliny, seřezané asi 6 cm nad zemí, přikrytím slámou nebo listím před vymrzáním.

Sušení.

Sušení musíme provádět co nejrychleji a teplota při tom nesmí přestoupit 35 °C, jinak se ztrácí aroma a rostlina hnědne. Kdo ji má na své zahrádce nebo za oknem, může ji s výhodou používat v čerstvém stavu.

Použití v gastronomii.

Estragon má svůj původ ve střední a jihozápadní Asii, je proto častou součástí pokrmů v kuchyni Turků. Listy estragonu mají jemnou hořkosladkou kořeněnou chuť. Používá se k aromatizování vinných nebo ovocných octů, bylinkových másel, do nádivek, drůbeže, k pečeným a dušeným masům, do omáček, při nakládání zeleniny, k přípravě estragonové hořčice, při nakládání okurek, do čínských a francouzských pokrmů, k rýži a vařeným rybám, do salátů, polévek a marinád. Jako koření se používají čerstvé i sušené listy, často spolu se stonky. Pokrmům dodává pikantně trpkou příchuť.

Použití ve fytoterapii.

Estragon významně podporuje tvorbu žluči, působí mírně močopudně, zvyšuje chuť k jídlu a zlepšuje trávení. Má i prokazatelný vliv antisklerotický a tonizační. Tlumí křečové bolesti při dyspepsii a podobných poruchách trávení. V lidovém léčitelství se používá na střevní parazity (roupy, škrkavky). Používá se v čerstvém i sušeném stavu, ale v malém množství. Lékař a botanik Ibn Baithar, který žil ve 13. století ve Španělsku, uvádí, že čerstvé výhonky estragonu byly vařeny v zelenině a šťáva z estragonu byla užívána k ochucování nápojů; poučuje nás dále, že estragon oslazuje dech, otupuje chuť hořkého léku a napomáhá spánku.  Estragon má mírné anestetické a sedativní vlastnosti. Pokud se používá jako čaj, má uklidňující vlastnosti a používá se jako léčba hyperaktivity. Bylinkáři použijí bylinku jako pomoc při trávení díky své schopnosti štěpit živočišné tuky a bílkoviny. Má být užitečný při léčbě bolesti revmatoidní a artritické léčby.

Zajímavost.

Název "Artemisia" pochází zřejmě od řecké bohyně Artemis – ochránkyně panen, protože některé druhy tohoto rodu mají abortivní účinek. Druhový název dracunculus znamená latinsky malý drak, saň nebo had, pravděpodobně pro čárkovité listy ve tvaru jazyka.

Odkazy.

Externí odkazy.

Pelyněk estragon ("Artemisia dracunculus"), též zvaný pelyněk kozalec, je rostlina z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"). Používá se již od starověku jako léčivá rostlina, dále též jako koření.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Slovinsko – Grónsko 35:21 (17:9)  20. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  20. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (16:00) - Wetzlar  21. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (18:00) - Wetzlar  22. Januar 2007 (20:00) - Wetzlar

Skupina B.

Island – Austrálie 45:20 (26:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  20. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (16:00) - Magdeburg  21. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (18:00) - Magdeburg  22. ledna 2007 (20:00) - Magdeburg

Skupina C (Berlin, Halle/Westfalen).

Německo – Brazílie 27:22 (12:10)  19. ledna 2007 (17:30)  20. ledna 2007 (19:30)  21. ledna 2007 (15:30)  21. ledna 2007 (17:30)  22. ledna 2007 (17:00)  22. ledna 2007 (19:30)

Skupina D.

Česko – Katar 37:23 (18:11)  20. ledna 2007 (15:45) - Brémy  20. ledna 2007 (18:00) - Brémy  21. ledna 2007 (15:45) - Brémy  21. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (18:00) - Brémy  22. ledna 2007 (20:00) - Brémy

Skupina E.

Norsko – Angola 41:13 (21:8)  20. ledna 2007 (18:15) - Kiel  20. ledna 2007 (20:15) - Kiel  21. ledna 2007 (18:15) - Kiel  21. ledna 2007 (20:15) - Kiel  22. ledna 2007 (18:15) - Kiel  22. ledna 2007 (20:15) - Kiel

Skupina F.

Chorvatsko – Maroko 35:22 (16:9)  20. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  20. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (16:00) - Stuttgart  21. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (18:00) - Stuttgart  22. ledna 2007 (20:00) - Stuttgart  Slovinsko – Německo 29:35 (14:17)

Osmifinále.

Skupina A (Halle/Westfalen, Dortmund).

24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (17:30)  24. Ledna 2007 (19:30)  25. Ledna 2007 (16:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  25. Ledna 2007 (20:30)  27. Ledna 2007 (16:30)  27. Ledna 2007 (18:00)  27. Ledna 2007 (20:00)  28. Ledna 2007 (15:30)  28. Ledna 2007 (17:30)  28. Ledna 2007 (19:30)  Česko – Maďarsko 25:28 (10:17)

Skupina B.

24. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  24. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  25. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  27. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (16:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (18:15) - Mannheim  28. Ledna 2007 (20:15) - Mannheim

Play off.

Čtvrtfinále.

Německo – Španělsko 27:25 (15:12)  30. Ledna 2007 (17:50) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (20:00) - Kolín nad Rýnem  30. Ledna 2007 (17:30) - Hamburg  30. Ledna 2007 (20:00) - Hamburg

Semifinále.

Německo – Francie 32:31pp (11:12, 21:21)  1. února 2007 (17:30) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (20:00) - Hamburg

Finále.

Německo – Polsko 29:24 (17:13)  4. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 3. místo.

Dánsko – Francie 34:27 (21:15)  4. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 5. – 8. místo.

Chorvatsko – Španělsko 35:27 (16:12)  1. února 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem  1. února 2007 (17:30) - Hamburg

O 5. místo.

Chorvatsko – Rusko 34:25 (18:12)  3. února 2007 (16:30) - Kolín nad Rýnem

O 7. místo.

Španělsko – Island 40:36 (19:13)  3. února 2007 (14:00) - Kolín nad Rýnem

O 9. místo.

Maďarsko – Slovinsko 34:33 (16:16)  30. ledna 2007 (15:00) - Kolín nad Rýnem

O 11. místo.

Tunisko – Česko 25:21 (13:13)  30. ledna 2007 (15:00) - Hamburg

O 13. - 18. místo.

Skupina A.

Kuvajt – Ukrajina 23:33 (10:19)  24. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo

Skupina B.

Egypt – Norsko 18:27 (9:12)  24. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo  25. Ledna 2007 (20:00) - Lemgo  27. Ledna 2007 (18:00) - Lemgo

O 13. místo.

Norsko – Ukrajina 32:22 (12:12)  28. Ledna 2007 (18:00)

O 15. místo.

Jižní Korea – Argentina 38:31 (19:13)  28. Ledna 2007 (15:30)

O 17. místo.

Egypt – Kuvajt 26:22 (12:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

O 19. - 24. místo.

Skupina A (Halle/Westf., Dortmund).

Grónsko – Austrálie 34:25 (16:12)  24. Ledna 2007 (15:30)  25. Ledna 2007 (18:30)  27. Ledna 2007 (14:00)

Skupina B (Halle/Westf., Dortmund).

Katar – Angola 27:33 (14:15)  24. Ledna 2007 (20:00)  25. Ledna 2007 (14:00)  27. Ledna 2007 (18:30)

O 19. místo.

Brazílie – Maroko 36:29 (17:12)  28. Ledna 2007 (20:00)

O 21. místo.

Angola – Grónsko 29:28 (14:12)  28. Ledna 2007 (17:30)

O 23. místo.

Katar – Austrálie 36:22 (15:14)  28. Ledna 2007 (13:00)

20. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 19. 1. – 4. 2. v Německu. Mistrovství se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do osmi čtyřčlenných skupin. První dva týmy postoupily do dvou osmifinálových skupin, týmy z prvního až čtvrtého místa postoupily do play off, ostatní hráli o umístění. Mistrem světa se stalo Německo.


Cesta na francouzský trůn.

Bertrada se narodila jako dcera hraběte Simona z Montfortu a jeho druhé ženy Anežky. Po smrti rodičů roku 1087 se dostala do poručnictví strýce Viléma z Évreux. Ten mladou dívku na základě politických machinací záhy provdal. Snad roku 1089 se tak stala čtvrtou či pátou manželkou postaršího Fulka z Anjou a dala mu syna, budoucího jeruzalémského krále.  Berta údajně utekla manželovi z Tours ke králi v noci 15. května 1092 a snad téhož dne se konala svatba. Král Filip kvůli této ženě zapudil svou choť Bertu Holandskou, s níž měl jediného syna. Kromě "hříšné náklonnosti" ke krásné Bertradě hrála svou roli také potřeba dalšího syna a podle soudobého kronikáře Viléma z Malmesbury prý také to, že zapuzená královna byla příliš tlustá.  Nejostřejší byl konflikt mezi králem a odpůrci jeho sňatku s Bertradou v letech 1093–1096, kdy také reformátor Yves ze Chartres sepsal své dílo "Panormia" pojednávající o manželství. Dne 15. října 1094 v Autunu byl král společností dvaatřiceti biskupů a papežského legáta exkomunikován a totéž se opakovalo o rok později znovu v Clermontu, kde papež Urban II. mimo jiné také svolal první kruciátu. O dva roky později se Filip naoko "cizoložství zřekl" a získal papežské odpuštění. Exkomunikován byl znovu roku 1099 a roku 1104 či 1105 složil Filip společně s Bertradou v Paříži další planou přísahu, že se od sebe odloučí. Po Filipově smrti roku 1108 Bertrada odešla do Anjou, prodala svůj vdovský majetek a založila klášter v Haute-Bruyère. Poté pobývala v klášteře Fontevrault, kde o pár let později také zemřela. Předtím se však dle dobových svědectví pokusila zvrátit manželovo rozhodnutí o nástupnictví na francouzském trůně tím, že chtěla nechat jeho nástupce, syna z prvního manželství s Bertou Holandskou Ludvíka otrávit.

Bertrada z Montfortu (1060 – po 1115, klášter Fontevrault) byla hraběnkou z Anjou a poté francouzskou královnou. Filip I. ji jako vdanou ženu unesl Fulkovi z Anjou a stal se díky své hříšné náklonnosti k Bertradě bigamistou.


Dageš forte.

"Dageš forte" („silné dageš“, "dageš chazak" nebo "dageš kaved") se může vyskytovat v každém konsonantu kromě laryngál (ע ח ה א) a ר, a to pouze v tom případě, že mu předchází vokál (pokud mu předchází šva, jedná se o "dageš lene") a že se nejedná o poslední konsonant ve slově. "Dageš forte" se dělí na tyto typy:  Konsonanty s dageš forte, po nichž následuje šva mohou dageš ztratit, a to zejména v případě konsonantů ק נ מ ל י ו.

Dageš lene.

"Dageš lene" („lehké dageš“, "dageš kal") označuje explozivní výslovnost konsonantů ze skupiny „begadkefat“: (ת פ כ ד ג ב) v následujících případech:

Typografie dageše.

Ačkoli je uvedené rozlišování jednotlivých typů dageše relevantní z hlediska funkce i výslovnosti, v písmu se zpravidla nerozlišuje; rozpoznání správného typu (a tím i správné výslovnosti) pak často vyžaduje u čtenáře navzdory plně vokalizaci textu znalost příslušného slova a jeho výslovnosti, popřípadě příslušného gramatického jevu. Výjimkou jsou některá vydání modlitebních knih a jiných náboženských textů, kde může dageš forte a dageš lene být rozlišen např. tučnější sazbou nebo zvláštní značkou připojenou k písmenu. Ustálený typografický postup však pro takové případy neexistuje.  U textů vokalizovaných pouze částečně (ne zcela důsledně) se dageš forte často vypouští; někdy se vypouští i dageš lene u písmen ג, ד, ת, u nichž moderní hebrejština rozdíl mezi plozivní a frikativní výslovností stírá. Naopak se dageš lene většinou ponechává u písmen ב, כ, פ, kde se dvojí výslovnost stále rozlišuje.  Absence dageše u písmene může být označena nebo zvýrazněna značkou "rafe" (U+05BF).  Unicode má kromě kombinačního znaku pro dageš i kódy pro jednotlivá písmena s dagešem v oblasti U+FB30 až U+FB4A.

Mapik a šuruk.

Některé gramatiky hovoří o "dageš mapik", jiné jen o "mapik" „pocházejícím z dageš“. Jedná se o graficky stejný znak jako dageš a vkládá se do písmene ה, aby se zdůraznila plnohodnotnost tohoto konsonantu. Konsonant pak neslouží jako nevyslovovaná "mater lectionis" (naznačení vokálu), nýbrž se vyslovuje: "arcah" „její země“. Graficky shodným znakem s dagešem je i šuruk. Písmeno vav s šurukem se vyslovuje jako samohláska (v moderní hebrejštině jako [u], v některých aškenázských dialektech ale jako [ɪ]).  Mapik a šuruk jsou nejen graficky zcela identické s dagešem, ale nemají ani přidělenu samostatnou pozici v Unicodu.

Dageš ( „zostřující“) je znaménko, jež bylo zavedeno spolu s vokalizací hebrejštiny a které označuje explozivní výslovnost konsonantů ze skupiny „begadkefat“: ת פ כ ד ג ב ("dageš lene"), případně také prodloužení či důraznou výslovnost konsonantu ("dageš forte", v moderní hebrejštině dageš tuto vlastnost ztratilo). Značí se tečkou uprostřed konsonantu.


Biografie.

Původ a mládí.

Erik se narodil jako syn dánského krále Kryštofa I. a jeho manželky Markéty Sambiria.  V roce 1259, když bylo Erikovi deset let, zemřel nečekaně jeho otec (patrně byl zavražděn) a Erik vstoupit na dánský trůn; kvůli jeho nízkému věku za něj fakticky do roku 1264 vládla jeho matka.

Boj o trůn.

Dо roku 1264 vládl pod poručnictvím své matky. V roce 1261 byla králova armáda rozbita spojenými silami Šlesvicka a Holštýnska pod velením biskupa" Jakoba Erlandsena", s nímž bojoval již jeho otec. Erik a jeho matka byli zajati a v letech 1261–1262 byli vězněni v Holštýnsku, posléze pak byli převezeni do Braniborska. V roce 1264 byl Erik po intervenci papeže Urbana IV. a německých knížat osvobozen.  Neustálý boj mezi Erikem a jeho stoupenci na jedné straně a rodinou předešlého krále Аbela na straně druhé přiměla královnu Markétu napsat papeži Urbanovi IV. dopis (kolem 1262/1263) s prosbou o svolení k tomu, aby i žena mohla být dědičkou dánského trůnu, a tedy dát šanci některé ze sester Erikových stát se vládnoucí královnou Dánska v případě smrti mladého krále (v té době neměl ještě děti). Papež souhlasil, ale tento scénář nebyl realizován, neboť nakonec na trůn nastoupil Erikův syn jako Erik VI. Dánský.  Svou vládu započal zapojením se do politiky Švédska, kde o trůn válčili Magnus Birgersson a Valdemar I. Švédský. Erik stál střídavě na straně jednoho i druhého; nakonec se v roce 1277 se svými vojsky pustil hlouběji do Švédska. Byla to nákladná politika a aby ji Erik ufinancoval, devalvoval dánskou měnu (ve středověku byl běžný způsob vládce vylepšit své finance ten, že se zmenšovaly – osekávaly – mince z drahých kovů; jedna z verzí původu jeho přízviska "Klipping" – dánsky "at klippe" = "osekat" – vychází právě z této skutečnosti). Kromě toho se Erik silně zadlužil u církve.  Tato finanční politika vyvolala nespokojenost dánských velmožů a církve, Erik se také pokoušel ovládnout církev i šlechtu; konflikt s nimi skončil Erikovým úspěchem. Po smrti svého bratrance, šlesvického vévody, v roce 1272 získal Erik kontrolu nad Šlesvickem a v roce 1276 vzdor stanovisku šlechty určil svým následníkem svého syna Erika. V roce však 1282 přinutili krále ke každoročnímu jednání (tzv. "danehoffer"), na nichž se společně rozhodovalo o příští politice Dánska. Král také musel podepsat zákon, v důsledku kterého se zřekl části své moci ve prospěch "danehofu"; tento zákon zvaný "Håndfæstning" lze považovat za první formu dánské ústavy.

Erikova smrt.

22. listopadu roku 1286 byl Erik v malé vesničce Finderup u Viborgu zavražděn a poté pohřben v katedrále ve Viborgu. Jeho smrt – byl proboden ve spánku – náleží k záhadám dánského středověku, nikdy nebyla objasněna. Mnozí mocní dvořané v čele s maršálem "Stigem Andersenem Hvidem" byli postaveni mimo zákon, dodnes však není jasné, zda skutečně měli k vraždě nějaký vztah či se na ní nějakým způsobem podíleli. Smrt krále však znamenala, že ztratili téměř všechnu moc a vliv, kterou jim poskytl zákon z roku 1282, neboť nový král tímto zákonem vázán nebyl. Někteří historici uvažovali o vévodovi jižního Jutska jako o možném vrahovi, ale prokázat tuto verzi se nepodařilo.

Manželství a potomci.

1. listopadu roku 1273 se ve Šlesviku oženil s Anežkou Braniborskou, dcerou braniborského markraběte Jana I. (1213–1266) a jeho třetí manželky Juty Saské (oba náleželi askánské dynastii). Novomanželé se znali odedávna, neboť Erik byl v dětství více než tři roky rukojmím na dvoře jejího otce. Jedním z podmínek osvobození mladého krále byl závazek pojmout za manželku - podle tradice bez věna – právě Anežku.  Jejím druhým manželem se v roce 1293 stal holštýnský hrabě "Gerhard II. Slepý" (1252/54-1312).  Z manželství Erika a Anežky se narodili následující potomci:

Erik V. Dánský, zvaný "Klipping (Glipping)" (1249 – 22. listopadu 1286, Finderup u Viborgu) byl dánský král v letech 1259 – 1286.


Pravoslavný chrám svatého Cyrila a Metoděje (Praha)

Stavba.

Budova kostela je dílem barokních architektů Kiliána Ignáce Dientzenhofera a Pavla Ignáce Bayera z let 1730 až 1736. Jde o významnou jednolodní sálovou stavbu s postranními emporami, drobnou věžičkou v průčelí a sedlovou střechou. Původně byl zasvěcen patronu nemocných sv. Karlu Boromejskému. Římsko-katolický chrám byl součástí sousedního ústavního domova pro kněze na penzi, který byl roku 1783 zrušen a proměněn v kasárna a skladiště. V roce 1866 se budova stala součástí ČVUT. Dne 29. září 1935 byl kostel slavnostně zasvěcen sv. Cyrilu a Metodějovi a stal se sídlem pravoslavného biskupa Gorazda (občanským jménem Matěj Pavlík).  Kostel stojí na břidlicové skále, která se dnes jeví jako tři až čtyři metry vyvýšená terasa oproti niveletě ulice a protějším stavbám. Je to důsledek asanace staré Prahy, při níž v 80. až 90. letech 19. století došlo ke sloučení někdejší osady Zderaz s přilehlým Novým Městem odbourání skály a demolici okrsku zrušené státní trestnice (předtím kláštera augustiniánů bosáků) a k terénním úpravám, při nichž byla proražena dnešní Resslova ulice.

Dějiny místa a kostela.

Místo a pověst.

Podle ústní tradice měl na místě dnešního chrámu stát malý kostelík, který dal vystavět kníže Bořivoj I. a zasvětit svému křtiteli, sv. Metodějovi. Ve skutečnosti místní jméno "Na Zderaze" bylo odvozeno z vlastního jména "Zderad" držitele pozemku, velmože a družiníka Přemyslovců, který byl roku 1091 zabit během obléhání Brna. Není jasné,kde přesně byl pochován. Zderadovo jméno se tradovalo i v pozdějších majetkoprávních listinách a přešlo do názvu osady Zderaz a ulice "Na Zderaze", která přímo obklopuje kostel ze západní a jižní strany. Pověst o Cyrilu a Metodějovi byla tradována až do doby barokní.

Středověk.

Od roku 1115 měl osada Zderaz na předměstí Prahy a při dálkové cestě mezi Pražským hradem a Vyšehradem svůj kostel, pravděpodobně patronů svatého Petra a Pavla. Když přešla do majetku bratrů Hrabiše a Slavka z rodu Hrabišiců, povolali před rokem 1188 rytířský řád křižovníků - Strážců Božího hrobu řehole svatého Augustina (se znamením dvojramenného patriaršího kříže), kteří vystavěli Zderazský klášter s raně gotickým konventním kostelem sv. Petra a Pavla (situovaným severovýchodně od kostela sv. Karla Boromejského) a s farním kostelem sv. Václava, dodnes stojícím na původní skále na nároží ulic Resslovy a Dittrichovy. Hrabišův syn Kojata pak svou závětí z roku 1227 odkázal zdejší pozemky klášteru.  Za husitských válek byl Petropavelský kostel vážně poškozen, zachovala se pouze část kůru. Existence svatyně na místě dnešního chrámu sv. Cyrila a Metoděje však nebyla archeologicky prokázána.

Baroko.

Po husitských válkách klášter živořil a rozprodal část pozemků na měšťanské domy. Nový konvent byl zbudován po roce 1642 augustiniány východně od dnešní Resslovy ulice. Ve volné části klášterní zahrady dal roku 1705 pražský arcibiskup Jan Josef Breuner zřídit domov pro emeritní kněze, vedle něhož byl po roce 1730 vystavěn také římsko-katolický kostel sv. Karla Boromejského. Stavba byla zahájena pod vedením projektanta Pavla Ignáce Bayera, avšak po jeho smrti v roce 1733 vedení stavby převzali nejprve architekt a stavitel Kristián Spannbruker, a po něm Kilián Ignác Dientzenhofer, který detaily projektu změnil a budovu roku 1740 dokončil. Kostel byl zasvěcen italskému světci a patronu nemocných a trpících, sv. Karlu Boromejskému, milánskému arcibiskupovi z let 1538–1584. Kamenosochařskou výzdobu vytvořil sochař František Devoty, dochovaly se například alegorické sochy Víry a Spravedlnosti nad hl. vchodem.  Kostel byl spojen s domovem pro vysloužilé římsko-katolické kněze, a jeho patrová podzemní Krypta s výklenky pro hroby plnila funkci kněžského pohřebiště.

Zrušení kostela.

Kostel i domov byly zrušeny 12. ledna 1783 v rámci reforem císaře Josefa II. vnitřní zařízení bylo z velké části rozprodáno. Například hlavní oltář byl přestěhován do kostela v Kozmicích u Benešova. Budovy byly přeměněny roku 1785 na vojenské skladiště a kasárna. Od roku 1869 byl komplex užíván Českou technikou jako České technologické centrum. Uvažovaný projekt na aulu pro matematiky se tehdy neuskutečnil. Roku 1885 byla terénní úroveň Resslovy ulice snížena, což zvýšilo niveau kostela a bylo třeba na zvýšené terase přistavět zídku s mříží.

20. století – pravoslaví.

Když stál biskup Gorazd v roce 1921 u zrodu České pravoslavné církve, začal společně s církevními představiteli hledat vhodný existující, avšak nevyužívaný kostel pro novou katedrálu. 29. července 1933 československá rada ministrů na žádost České pravoslavné eparchie (diecéze) poskytla české církvi k dlouhodobému užívání někdejší římsko-katolický kostel sv. Karla Boromejského na rohu ulic "Resslova" a "Na Zderaze". Dlouhodobý pronájem zahrnoval povinnost četných úprav, které Česká eparchie na kostele provedla, včetně nového vchodu a renovací interiéru.  Obřad vysvěcení prvního pravoslavného chrámu v Praze se konal 28. září 1935 na svátek českého světce sv. Václava. Původní datum 14. října 1934 bylo odloženo z pietních důvodů, neboť tehdy byl spáchán atentát na krále Alexandra I. Karađorđeviće, který patřil mezi významné mecenáše české pravoslavné církve (podílel se materiálně například na výstavbě pražského chrámu Zesnutí Přesvaté Bohorodice na Olšanských hřbitovech). Vysvěcení provedl biskup Gorazd za asistence srbského metropolity Dositeje, zakarpatského biskupa Damaskina a ruského biskupa Sergije. Katedrála byla zasvěcena svatým Cyrilu a Metodějovi, kteří původně přinesli slovanské křesťanství na Velkou Moravu, a od nichž církev v českých zemích vzešla. Ostatky obou svatých, mučedníka sv. Averka a srbského arcibiskupa sv. Arsenije, jsou pohřbené pod oltářem. Jako první obraz byla na severní stěnu lodi umístěna olejomalba "Snímání z kříže" od jihoslovanského malíře Cetkoviće, datovaná letopočtem 1927.  Od svého vysvěcení byla pražskými deníky katedrála sv. Cyrila a Metoděje spojována s minulostí obou byzantských misionářů sv. Cyrila a Metoděje. Zmiňovali, že Metoděj byl přímo na tomto místě, když předsedal bohoslužbě, při níž byl pokřtěn první český kníže Bořivoj I. a jeho žena Ludmila, podle východního církevního ritu. Tisk dále psal, že Česká pravoslavná církev považuje knížete a jeho manželku za členy svých řad, stejně jako svatí Cyril a Metoděj patří k církvi. Prvním knězem pověřený funkcí faráře byl otec Petr Kauer, společně s Vladimírem Petřekem, jeho asistentem. 11. srpna 1937 otec Petr zemřel a byl nahrazen otcem Václavem Čiklem 31. ledna 1938.

Druhá světová válka.

Za německé nacistické okupace se chrám sv. Cyrila a Metoděje významně zapsal do novodobých československých dějin. Byl dějištěm posledního odporu skupiny příslušníků československého zahraničního odboje, kteří se podíleli na realizaci atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. Po dokončení "operace Anthropoid" 27. května 1942, ve spolupráci s domácím nekomunistickým odbojem poskytl Jan Sonnevend a jeho pravoslavný farář ThDr. Vladimír Petřek sedmi československým parašutistům úkryt v kryptě pod chrámem. Byli to tito vojáci, hrdinové: Adolf Opálka, Jozef Gabčík, Jan Kubiš, Josef Valčík, Josef Bublík, Jan Hrubý a Jaroslav Švarc.  Původně se zde měla skupina ukrývat jen krátce, ale Karel Čurda, jeden z parašutistů z výsadku Out distance, později konfident gestapa, jejich úkryt prozradil fašistům dříve, než tato skupina mohla uniknout. Dne 18. června byla katedrála obklíčena 800 příslušníky gestapa. Rozkaz zněl dostat parašutisty živé. Tři z nich padli při obraně hlavní lodi katedrály. Poté, co gestapo odhalilo úkryt v kryptě chrámu, následovalo dobývání krypty. Čtyři Češi se nevzdali a bojovali v kryptě až do posledních čtyř nábojů, které si nechali pro sebe. Z vnější strany chrámu i v interiéru (na zábradlí a na podlaze kůru) jsou dodnes patrné zářezy od střel z německých zbraní.  Biskup Gorazd se ještě pokusil o ukončení nacistického teroru, který následoval po atentátu, tím, že se rozhodl pro sebeobětování. Napsal několik dopisů, předsedovi protektorátní vlády, ministrovi školství a do kanceláře říšského protektora, přičemž vzal veškerou odpovědnost za ukrývání parašutistů na sebe a byl připraven podstoupit jakýkoli trest včetně smrti, jen aby zachránil své kolegy. Dne 25. června byl uvězněn a tehdy vyhlášené stanné právo postihlo všechny včetně jeho. Represálie na obyvatelstvu však pokračovaly, byla zničena obec Lidice 10. června 1942, kde všichni muži byli zastřeleni, ženy a děti poslány do koncentračních táborů. Jen 17 dětí bylo deportováno do Říše na převýchovu. Celá vesnice byla vypálena a srovnána se zemí. Čtrnáct dní na to 24. června byla nacisty vypálena obec Ležáky jako odplata za pomoc parašutistům ze skupiny "Silver A" ve složení Alfréd Bartoš, Josef Valčík a Jiří Potůček. Při zásahu v Ležácích nacisté ihned zavraždili 33 obyvatel – 18 žen a 15 mužů. Dalších sedm lidí z osady a víc než třicet spolupracovníků parašutistů zastřelili 25. června a 2. července 1942. Jedenáct ležáckých dětí našlo smrt v plynovém voze v polském Chelmnu 25. července 1942. Přežily jen sestry Šťulíkovy, které byly fašisty poslány do Německa na "převýchovu".  Soud se členy České pravoslavné církve se konal 3. září 1942. Biskup Gorazd, farář Čikl a předseda rady starších Sonnevend byli odsouzeni k trestu smrti zastřelením následujícího dne. Dr. Petřek byl popraven 5. září. Za napomáhání parašutistům bylo tehdy 263 Čechů uvězněno, transportováno do koncentračního tábora Mauthausen a tam 24. října zastřeleno, a to včetně devíti členů katedrální kongregace pravoslavné církve, jimiž byli: Marie Čiklová, manželka děkana, Marie Gruzinnova, sekretářka biskupa Gorazda, Marie Sonnevendová, manželka předsedy rady, Ludmila Rysová, členka sboru, Václav Ornest, kostelník, jeho manželka Františka Ornestová a dcera Miluše Ornestová, členka sboru a sdružení mládeže, dále Karel Louda, člen sboru a Marie Loudová, členka sboru a sdružení mládeže. Pravoslavná církev tehdy ztratila 13 osob.  Říšský protektor pro Čechy a Moravu vydal 27. září 1942 výnos, jímž se s okamžitou platností uzavíraly všechny české pravoslavné kostely a zabavil jejich majetek. Pravoslavní kněží byli odvlečeni na nucené práce do Německa, čímž byla tehdejší česká pravoslavná církev prakticky zničena.

Po roce 1945.

S koncem války v roce 1945 byla zdevastovaná katedrála navrácena zbylým pravoslavným věřícím. První bohoslužba se konala 13. května 1945 na nádvoří před budovou chrámu, na němž započaly rekonstrukční práce. 17. června 1945, při třetím výročí tzv. "heydrichiády", se v přeplněné katedrále konala první komemorativní bohoslužba za oběti teroru. Katedrála byla znovu vysvěcena 5. července 1947, neboť útokem gestapa v roce 1942 byla znesvěcena. Roku 1946 byl byt umučeného kostelníka Václava Ornesta přeměněn v kapli jako památník biskupa Gorazda a byl vysvěcen 12. listopadu 1947. Dne 28. října 1947 byla odhalena bronzová pamětní deska, ozdobená plastikami portrétů parašutistů, kteří zahynuli v katedrále a biskupa Gorazda, umístěná na vnější zdi katedrály. Biskup Gorazd byl 4. září 1987 svatořečen.

Po roce 1989.

Po roce 1989 byla katedrála zrenovována, také díky nové komunitě věřících z Běloruska, Ruska a Ukrajiny. Vnitřek je vyzdoben podle zásad ikonografie pravoslaví, s obnoveným ikonostasem a ikonami. Pravidelně 18. června je každým rokem sloužena vzpomínková bohoslužba na paměť obětí heydrichiády. Roční vzpomínková akce vyvrcholila ve vyhlášení pravoslavné katedrály svatého Cyrila a Metoděje za "Národní památník hrdinů heydrichiády – Místo usmíření". To se uskutečnilo při příležitosti 60. výročí, původního vysvěcení kostela na první českou pravoslavnou katedrálu 28. září 1995.  V roce 1998 proběhla rekonstrukce interiéru chrámu, což připomíná kovová pamětní tabulka s textem: V současnosti funguje jako katedrální chrám pražské eparchie české pravoslavné církve. Bohoslužby se zde konají: večerní – každou sobotu od 17 hodin a nedělní v 9.30 hodin. Kromě toho se konají bohoslužby podle církevního kalendáře.  Dne 26. ledna 2011 byly na nádvoří odhaleny mramorové desky s 294 jmény příslušníků nekomunistického odboje. Jedná se převážně o spolupracovníky a příslušníky rodin.  V květnu 2012 byl částečně nově bíle vymalován interiér chrámu.  Duchovním správcem chrámu je od roku 2016 arcibiskup pražský a českých zemí Michal.

Místo smíření.

Chrám byl také prohlášen za "Místo česko-německého smíření".

Chrám svatého Cyrila a Metoděje (do roku 1783 "kostel svatého Karla Boromejského") je nyní pravoslavný katedrální kostel, hlavní chrám Metropolitní rady České pravoslavné eparchie. Vznikl ve 30. letech 18. století jako barokní římskokatolický kostel sv. Karla Boromejského. Za druhé světové války byl dějištěm posledního odporu českých parašutistů, atentátníků na Reinharda Heydricha. Chrám je situován na rohu ulic "Resslovy" a "Na Zderaze" na Novém Městě pražském. Ze severovýchodu zasahuje na dvůr ČVUT.


Opevnění.

Historické opevnění centra města patří od roku 2004 mezi místa světového kulturního dědictví UNESCO. Na seznam památek chráněných UNESCEM bylo zařazeno jako výjimečný příklad prolnutí marockých a evropských vlivů. Za historicky zvláště významnou stavbu je považována cisterna pitné vody, která byla součástí prvního opevnění vybudovaného Portugalci - tzv. „Castelo Mazagao“, postaveném ještě ve stylu portugalských pozdně středověkých pobřežních pevností.  První stavby zde Portugalci začali stavět na přelomu 15. a 16. století, intenzivní fáze budování renesanční fortifikace města začala urychleně v roce 1541, po dobytí nedaleké portugalské pevnosti Santa Cruz na mysu Gué v oblasti dnešního Agádíru šarífou Abu Abdullahem Muhammadem I. z dynastie Saadů. Král Jan III., syn krále Manuela I. Šťastlivého, rozhodl o vybudování moderní pevnosti v „italském“ stylu a svěřil vedení skupiny nejlepších architektů země svému bratrovi Ludvíkovi (Luísovi, 1506-1555), který byl nadstandardně vzdělán jak v matematice, tak v architektuře.  K renomovaným pevnostním architektům podílejícím se na budování pevnosti patřil Benedetto da Ravenna, jenž předtím působil ve službách Karla V., Joao de Castilho, jeden z nejvýznamnějších stavitelů manuelské éry, Diego de Torralva, patřící k hlavním portugalským renesančním architektům, i budoucí královský stavitel portugalských pevností Miguel de Arruda či Francisco de Holanda, který se právě vrátil ze studijní cesty v Itálii podpořené královským stipendiem.  Pevnost se v této oblasti plánovala postavit přibližně 20 let, uvažovalo se o ní již na sklonku vlády krále Manuela. Až v letech 1541-1542 tu v rekordním čase bylo vybudováno město obklopené na svou dobu jedním z nejmodernějších opevnění. Pevnost má přibližně osmiúhelníkový tvar se čtyřmi dominantními rohovými bastiony.

Dějiny.

V letech 1502 až 1769 bylo město v držení Portugalců pod jménem Mazagão. V roce 1769 jej získal marocký sultán Mohammad III. a tím byla ukončena portugalská přítomnost v severní Africe. Evakuované portugalské obyvatelstvo bylo z velké části přesídleno do Brazílie, kde založilo obec Nova Mazagão (ve státě Amapá).

Hospodářství.

Z města probíhá vývoz mandlí, kukuřice, cizrny, ovčí vlny, vosku a vajec. Naopak je dovážena bavlna, cukr, čaj a rýže. Kvalita místních pláží je ovlivněna znečištěním z přístavů a továren u pobřeží.

Džadída (:, berbersky: "ⴰⵍ-ⵊⴰⴷⵉⴷⴰ") --s bývalými jmény al-Breyja (: ), Mazagan (:, berbersky: "ⵎⴰⵣⴰⴳⴰⵏ", Francouzský: "Mazagan", Portugalština: "Mazagão") a al-Mahdouma (: )-- je přístavní město na atlantském pobřeží Maroka, ve kterém žije bezmála 200 000 obyvatel. Patří k stejnojmenné provincii Al-Džadída v regionu Casablanca-Settat. V minulosti bylo součástí portugalské koloniální říše.


Životopis a dílo.

Narozen v rodině montéra a učitelky, od mládí se cítil přitahován literaturou a matematikou. Z matematiky maturoval na Descartesově lyceu v Tours, vykonal zkoušky na universitu v Poitiers a hodlal pokračovat v jejím studiu v Paříži, ale nakonec zvítězila poezie. Už jeho první sbírka vyvolala mimořádnou pozornost, které se jeho dílo těší dodnes. Láska k matematice se u něj projevuje v schopnosti přesné analýzy a formulaci problémů. V Paříži se stýkal a spřátelil s mnoha básníky a malíři, hojně četl filosofické knihy. Po válce cestoval do zámoří a po Evropě, například do Itálie, jejíž renesanční umění na něj mělo zásadní vliv: poznal, že ""vrcholné umění dokáže sevřít, "ztělesnit" (inkarnovat) i konečnost existence, onu "přítomnost", z níž se rozevírá znovu výhled na jednotu bytí"" (Jiří Pelán, 2004). V roce 1967 byl u založení časopisu "L'éphemère". Učil na několika evropských a amerických universitách; v roce 1981 se stal profesorem komparativního studia poezie na Collège de France. V roce 1995 dostal cenu Prix mondial Cino Del Duca a v roce 2007 Cenu Franze Kafky. Kromě básnických sbírek píše i prózu a patří i k předním francouzským esejistům. Ve svém eseji ""Století, jež obětovalo slovo"" se vyjádřil ke známému výroku Theodora Adorna ""Po Osvětimi už nelze psát básně."" takto: ""Rezignovat na poezii po zkušenosti s vyhlazovacími tábory by znamenalo dovést do konce jejich záměr."" V roce 2005 byl hostem 15. ročníku Festivalu spisovatelů Praha.

Eseje (výběr).

Český výběr z esejů vyšel v překladu Jiřího Pelána a Václava Jamka pod názvem "Eseje" (Opus, 2007)

Yves Bonnefoy (24. června 1923 v Tours – 1. července 2016) byl francouzský básník a esejista, jeden z nejvýznamnějších francouzských poválečných tvůrců.


Mládí.

Narodil se ve městě Kunda v Estonské gubernii 22. října 1893. Studoval na Imperátorské moskevské univerzitě (dnes Lomonosovova univerzita). Zde se věnoval studiu menších objektů jako jsou asteroidy, komety a meteory. Doktorská studia absolvoval na Univerzitě v Tartu.

Vědecká kariéra.

V roce 1916 publikoval článek ve vědeckém časopise "The Astrophysical Journal". V článku se zabýval tématem odhadu hustoty optických dvojhvězd. Ve své práci si vzal za příklad bílého trpaslíka ο Eridani B. Jeho hustotu stanovil jako 25000 krát větší než je hustota Slunce, ale dospěl k závěru že konečný výsledek není možný.  V roce 1922 publikoval článek, ve kterém odhadl vzdálenost galaxie Andromeda na 450 kiloparseků (přibližně 1,5 milionu světelných let). Při výpočtu využil nových astrofyzikálních metod založených na pozorování rotační křivky galaxie, která závisí na celkové hmotě, kolem které se hvězdy otáčejí a na předpokladu, že svítivost na jednotku hmotnosti byla stejná jako u galaxie Mléčné dráhy. Jeho metoda je stále široce používána. Ve stejném roce také správně předpověděl existenci a rozmístění kráterů na Marsu mnoho let předtím, než je detekovali vesmírné sondy.  V roce 1932 postuloval teorii o původu komet ve Sluneční soustavě. Domníval se, že pochází z oblaku obíhajícím daleko za oběžnou dráhou Pluta. Tento oblak byl pojmenován jako Oortův oblak (méně často se používá označení Öpik-Oortův oblak).  Od října 1931 do konce července 1933 vedl Öpik spolu s Harlowem Shapleyem a Samuelem L. Boothroydem expedici v Arizoně, která detekovala přibližně 22000 meteoritů.  V roce 1951 publikoval článek o 3-alfa reakci, probíhající v jádrech červených obrů, kdy dochází ke spalování helia -4 (He) na uhlík-12 (C). Ve stejném roce však byl publikován i článek Edwina Salpetera zabývající se stejným tématem, a tak je tato Öpikova práce v anglofonním světě často opomíjena.

Exil.

Öpik ze strachu před postupující Rudou armádou opustil v roce 1944 Estonsko. Poté žil jako uprchlík v Německu. Zde se stal estonským rektorem na Baltské univerzitě v exilu, která fungovala v uprchlických táborech v Německu a po druhé světové válce sloužila ke vzdělávání lidí pocházejících z Estonska, Litvy a Lotyšska. V roce 1948 mu byla nabídnuta pracovní pozice v Armaghu, kde poté zůstával i přes lukrativní nabídky ze Spojených států. Od 60. let 20. století do poloviny 70. let 20. století vyučoval také na Marylandské univerzitě, kterou každoročně navštěvoval. S rozvojem letecké dopravy se pro něho stalo cestování mezi Spojeným královstvím a USA složitější, protože kvůli svému strachu z létání odmítl cestovat letecky. Nakonec od každoročního pobytu ve Spojených státech upustil.

Vyznamenání.

V roce 1960 získal od Národní akademie věd Spojených států amerických Medaili J. Lawrence Smitha. V roce 1975 mu byla udělena Zlatá medaile Královské astronomické společnosti a v roce 1976 pak Medaile Catherine Bruceové.  Na jeho počet byl pojmenován asteroid 2099 Öpik. Byl po něm pojmenován i kráter na měsíci Phobos.

Ernst Julius Öpik (22. října 1893, Kunda, Estonsko – 10. září 1985, Bangor, Severní Irsko) byl estonský astronom a astrofyzik. Věnoval se především studiu meteorů a komet. V letech 1948 až 1981 působil na Armaghské observatoři v Severním Irsku.


Historie a použití.

Architektonický styl REST byl vyvinut souběžně s protokolem HTTP/1.1, na základě stávajícího návrhu HTTP/1.0. REST je druhem softwarové architektury navržený pro „hypermediové“ systémy jako je např. WWW (world wide web). Jako takový není stavěn jen pro webové služby. REST v nejdůslednějším slova smyslu definuje sbírku principů síťové architektury, která popisuje, jak jsou zdroje definovány a adresovány. Ve volnějším slova smyslu je popisován jednoduchým rozhraním, které přenáší doménově specifikovaná data pomocí HTTP protokolu bez přidané zprávové vrstvy jakou je např. SOAP či HTTP cookies. Tyto dva významy mohou být v rozporu a stejně tak se mohou ve svém významu překrývat. Je možné navrhnout síť s REST architekturou bez použití HTTP a bez interakce s WWW, ale také je možné navrhnout jednoduché XML a HTTP rozhraní, které se plně neřídí REST principy, na místo toho sleduje model RPC. Tyto diference mezi použitím termínu REST způsobuje jistý zmatek v technických dokumentacích, proto systémy, které používají principy Fieldingova REST, se označují jako RESTful.

Koncept.

Representational State Transfer (REST) je koncept pro design distribuované architektury. Distribuovaná architektura v tomto smyslu znamená, že části programu běží na různých strojích a pro svoji komunikaci využívají síť. Pod programem si můžete představit například webovou aplikaci, kde internetový prohlížeč komunikuje s webovým serverem, aplikaci pro výměnu dat mezi finančními institucemi, kde dochází k vzájemnému volání mezi servery.

Komunikační protokol.

Existují samozřejmě i další přístupy k řešení distribuované architektury jako Remote Procedure Call (RPC). Obecně můžeme říci, že rozdíl mezi RESTem a RPC je ve dvou rovinách, sémantice operací a tím co se distribuuje. Sémantika operací v RESTu je konečná a tvoří ji pouze CRUD (create, read, update, delete) na daném resourcu. Oproti tomu v RPC sémantika odpovídá metodám, které jsou volány. V RESTU se distribuuje stav (data představovaná resourcem), oproti chování, které se distribuuje v RPC.

Vlastnosti metod.

Následující tabulka ukazuje, jak jsou typicky vlastnosti HTTP implementovány v podobě webové služby:

REST formáty výměny dat.

REST používá pro svou datovou výměnu několik jednoduchých standardizovaných formátů:

REST výhody a nevýhody oproti RPC.

Nevýhody REST konceptu oproti RPC jsou následující..

Chybějící podpora na úrovní middleware je asi největším problémem, protože vede k velkému nepohodlí při práci s RESTem. Samozřejmě existují výjimky jako Google a jeho GData, pomocí kterých je využívání Google služeb přes REST pohodlné. GData mají klientské knihovny pro Java, JavaScript,.NET, PHP, C++ a Python. (3)

Odkazy.

Externí odkazy.

V tomto článku byl použit text z článku A REST na blogu dagblog.cz, který je dostupný pod licencí CC-BY 4.0 International

Representational state transfer (REST) je cesta jak jednoduše vytvořit, číst, editovat nebo smazat informace ze serveru pomocí jednoduchých HTTP volání.


Život.

Peter Fendi pochází z rodiny ředitele školy Josepha Fendi a jeho ženy Elisabeth. Byl mimořádně nadaný už jako dítě a ve 13 letech začal studovat na Císařsko-královské akademii u sv. Anny u profesorů Johanna Martina Fischera a Huberta Maurera. Jeho učitelem byl i vynikající portrétista Johann Baptist von Lampi starší. Po smrti Fendiho otce rodina zchudla a Peter nemohl pokračovat ve studiu. Živil se jaku nižší úředník v advokátní kanceláři, když ho objevil sběratel a znalec umění a osobní oční lékař císaře Josefa II. Joseph Barth. Nabídl Fendimu místo kreslíře a kopisty nejprve pro své sbírky a později ho seznámil s ředitelem Akademie, hrabětem Lamberg-Sprinzenstein, který ho pověřil kopírováním sbírky starých váz. Od roku 1816 pak pracoval ve Dvorním kabinetu antik a mincí jako kreslíř. Navštěvoval salon spisovatelky Caroline Pichler, kde se kolem něj vytvořil okruh malířů.  Roku 1821 obdržel zlatou medaili za svůj obraz Vilenice. Roku 1836 byl zvolen jako člen vídeňské Akademie umění.  Fendi v rámci svých pracovních povinností navštívil Slezsko (1818), Benátky (1821), Moravu a Slovensko (1824-1825). Pracoval jako malíř pro šlechtický rod Dietrichsteinů, kteří mu zprostředkovali portrétování dětí z císařské rodiny. Jako učitele kreslení ho zaměstnali Liechtensteinové a Püttlingenové. Stal se vyhledávaným portrétistou. Ke konci života vedl prestižní malířskou školu a věnoval se výuce svých oblíbených žáků.

Dílo.

Peter Fendi byl mimořádně produktivním kreslířem a zanechal soubor více než 2000 kopií nejrůznějších antických památek z veřejných i soukromých sbírek. Jeho kresby slovenských hradů převedl rytec Josef Axmann.  Peter Fendi byl spolu Ferdinandem Georgem Waldmüllerem a Josefem Danhauserem významným zakladatelem žánrové malby Biedermeieru. Jeho práce jsou nesmírně lyrické a okouzlující a odrážejí životní styl Biedermeieru. Zanechal kolem 400 akvarelů, které se staly velmi populární a patří k nejlepším a nejdůležitějším z jejich žánru v rakouském devatenáctém století. Náměty jeho obrazů byly sociálně kritické scény z městského i venkovského života a poněkud sentimentální malby dětí. Později se stal velmi žádaným portrétistou dětí ve šlechtických rodinách. Proslul jako průkopník a experimentátor v technice vícebarevné litografie.  Na objednávku arcikněžny Sophie v letech 1831-1835 vytvořil akvarelové ilustrace k básním Friedricha Schillera. Navrhl a vyryl také bankovky v hodnotě 5, 10 a 100 zlatých, které roku 1841 vydal Rakouský stát.  Kolem roku 1910 vznikl ve Vídni soubor erotických litografií, jejichž autor zůstal anonymní, ale byly mylně připsány Peteru Fendi.

Peter Fendi (4. září 1796, Vídeň – 28. srpna 1842, Vídeň) byl rakouský portrétní a žánrový malíř, grafik a ilustrátor.


Konfigurace.

Počítač je postaven na CPU 80C88 běžícím na 4.9152MHz. Operační systém je variantou MS-DOS pojmenovanou DIP-DOS 2.11. Portfolio má RAM 128K a ROM 256K, ve které je OS a vestavěné programy. Paměť RAM se dělí na systémovou paměť a RAMdisk. LCD zobrazovač má rozlišení 40x8 znaků nebo 240x64 bodů a je monochromatický, nepodsvícený.  Do expazního slotu po pravé straně počítače se dá zasunout paralelní, sériový nebo MIDI interface. K dispozici je také modul s přídavnou RAM 512KB. Z neoriginálního Atari vybavení je asi nejznámější 3,5" disketová jednotka vyvinutá českou firmou.  Jako hlavní medium pro výměnu dat Portfolio používá RAM karty, které jsou dostupné ve velikostech 32, 64 a 128KB. Karty sice nejsou kompatibilní se standardem PC-card, ale jsou stejné jako dřív používala firma Roland ve svých syntezátorech.  Operační systém je standardně ve 3 jazycích (angličtina, francouzština, němčina). Existuje česká lokalizace, spočívající ve výměně ROM a nahrazení francouzštiny češtinou. Takto upravené portfolio používá znakovou sadu Kamenických.  Vestavěné programy jsou textový editor, tabulkový kalkulátor (kompatibilní s Lotus 1-2-3), adresář, plánovací kalendář a jednoduchý komunikační program pro přenos souboru pomocí paralelního rozhraní.  Na Portfolio je bohatá knihovna programů od souborových managerů, přes hry až po např. emulátor terminálu.  Pro Portfolio se stále vyvíjí nový software a hardware. Jedním z doplňků tak může být například čtečka CompactFlash karet, kterou lze používat místo originálních RAM karet.

Zajímavosti.

Atari Portfolio si zahrálo roli ve filmu, kde jej John Connor používá k vyřazení bezpečnostního systému bankomatu a později k otevření dveří laboratoře Cyberdyne Systems.

Atari Portfolio je první palmtop kompatibilní s IBM PC. Počítač nevyvinula přímo firma Atari, ale společnost DIP (Distributed Information Processing), kterou založili bývalí zaměstnanci Psion.


Život.

Ivan Sirko se narodil na stanici Merefa blízko současného Charkova. V roce 1654 přišel na Záporožskou Sič a zúčastnil se povstání organizovaného Bohdanem Chmelnickým. Získal hodnost plukovníka a roku 1659 spolu s ruským princem Alexejem Trubeckým bojoval proti Krymskému chanátu. V roce 1663 se Ivan Sirko stal košovým atamanem Záporožského vojska. Spolu s carským Ruskem bojoval ve více bitvách proti Polákům, Tatarům a hejtmanovi Petru Dorošenkovi. Byl prvním kozáckým atamanem, který do svého vojska přijal i oddíly Kalmyků. Navzdory své proruské orientaci nenáviděl proruského hejtmana Ivana Brjuchoveckého a nevěřil mu. V roce 1668 ho tato rivalita přinutila změnit strany a bojovat na straně Dorošenkova vojska proti moskevským bojarům a vévodům, ale už roku 1670 opět přislíbil věrnost carovi Alexeji Michajloviči. Zanedlouho nato se mu podařilo obsadit osmanskou pevnost Očakov a pustit se do boje s Dorošenkem.  Po smrti Demjana Mnohohrišného v roce 1672 se Sirko pustil do zápasu o hejtmanský titul, ale byl brzy uvězněn a poslán do vyhnanství v sibiřském městě Tobolsk. Po svém návratu na Ukrajinu v roce 1673 bojoval proti Tatarům a Turkům, obsadil pevnost Arslan a opět získal Očakov. V roce 1675 Záporožští kozáci porazili osmanská vojska ve velké bitvě, ale sultán Mehmed IV. od nich i nadále požadoval podvolit se osmanské nadvládě. Kozáci pod Sirkovým velením na tento dopis údajně odpověděli velmi netradičním a nediplomatickým listem plným urážek a vulgarit, známým jako Odpověď Záporožských kozáků.  Zemřel v roce 1680, byl pohřben na Čortomlycké siči, dnes vesnice Kapulivka v Dněpropetrovské oblasti.  Ivan Sirko byl i po smrti jedním z nejznámějších záporožských atamanů, stal se legendou a vzniklo o něm více pověstí a lidových písní.

Ivan Dmytrovyč Sirko (ukrajinsky Іван Дмитрович Сірко, kolem roku 1610 – 7. listopadu 1680) byl kozácký ataman Záporožského vojska a jeden z možných autorů známého listu Odpověď Záporožských kozáků, který inspiroval malíře Ilju Repina k namalování stejnojmenného obrazu.


Historie.

Město, s tehdejším názvem "Gorkij", mělo v 70. letech 20. století již kolem milionu obyvatel. To samozřejmě kladlo i příliš velké nároky na dopravní síť, a tak se zástupci města rozhodli situaci řešit. Mezi rychlodrážní tramvají a podzemní dráhou nakonec metro zvítězilo, stavět se začalo roku 1976.  Výstavba prvního úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 let; ten samotný měřil 7,8 km a měl šest stanic (koncové byly Moskovskaja v centru města a Proletarskaja v jeho jižní části, nedaleko od ní vzniklo i depo. Slavnostní otevření se konalo 20. listopadu 1985, byl to již desátý systém podzemní dráhy zprovozněný v tehdejším SSSR. Přesto však otevření neproběhlo hladce; původně bylo načasováno na výročí Říjnové revoluce, vzhledem ke komplikacím se však celá akce o dva týdny opozdila.  První linka byla dvakrát prodloužena, poprvé roku 1987 do stanice Komsomolskaja a podruhé v roce 1989 do Parku Kultury. Vzhledem k pádu SSSR na počátku 90. let minulého století se město, stejně jako ostatní v bývalém sovětském impériu, dostalo do velmi problematické ekonomické situace; termíny otevírání dalších úseků metra se tak neustále zpožďovaly. Ke konci roku 1993 dopravní podnik úspěšně otevřel ještě první tři stanice dlouhý úsek zcela nové linky metra Sormovskaja, která se s první "Avtozavodskou" ve stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovské lince ještě přibyla stanice Burevěstnik, v současné době se pokračuje na stavbě dalších stanic této linky.  Do budoucna existují plány na rozšíření sítě až na 60 km; obě linky se mají prodloužit a na druhé straně řeky Oka má vzniknout linka třetí. Po výstabě metromostu v letech 2002 až 2012 byla linka č. 1 prodloužena na druhou stranu řeky Oky.  V souvislosti s pořádáním Mistrovství světa ve fotbale 2018 a výstavbou nového stadionu Nižnij Novgorod byla linka č. 2 v roce 2018 prodloužena ke stanici Strelka nedaleko stadionu.

Vozový park.

Vozový park metra v Nižném Novgorodu tvoří vlaky série 81-717/714, produkované Mytiščinským závodem u Moskvy. Jsou provozované ve čtyřvozových soupravách. Napájení je zajištěno třetí přívodní kolejnicí s napětím 825 V.

Metro v Nižném Novgorodu je síť dvou linek podzemní dráhy, vedoucí pod čtvrtým největším městem Ruska, Nižným Novgorodem. Na síti o délce 21,6 km s celkem patnácti stanicemi se denně přepraví okolo 150 tisíc lidí.