Abstraktní definice.

Abstraktně je náboj jakýkoli generátor spojité symetrie studovaného fyzikálního systému. Pokud má fyzikální systém symetrii určitého druhu, Teorém Noetherové naznačuje existenci zachovávajícího se proudu. Věc, která „teče“ je „náboj“, a náboj je generátorem (lokální) grupy symetrií. Tento náboj se někdy nazývá náboj Noetherové.  Příkladem je elektrický náboj, který je generátorem symetrie U(1) elektromagnetismu. Zachovávající se proud je zde elektrický proud.  V případě lokální, dynamické symetrie, je ke každému náboji přiřazeno kalibrační pole; pokud je kvantizované, je jeho kvantem kalibrační boson. Náboje dané teorie „vyzařují“ kalibrační pole. Tedy například kalibrační pole elektromagnetismu je elektromagnetické pole; jeho kalibrační boson je foton.  Slovo „náboj“ se často používá jako synonymum jak pro generátor symetrie, tak pro zachovávající se kvantové číslo generátoru (tj. jeho vlastní hodnotu). Pokud tedy označíme generátor velkým písmenem "Q", dostáváme, že generátor komutuje s Hamiltoniánem ["Q", "H"] = 0. Z komutativity vyplývá, že vlastní hodnoty (malá písmena) "q" jsou časově invariantní: formula_2.  Takže když například grupa symetrií je Lieovou grupou, pak nábojové operátory odpovídají jednoduchým kořenům kořenového systému Lieovy algebry; diskrétnost kořenového systému způsobuje kvantizaci náboje. Používají se jednoduché kořeny, protože všechny ostatní kořeny lze získat jako jejich lineární kombinace. Obecné kořeny se často nazývají rostoucí nebo klesající operátory nebo žebříkové operátory.  Nábojová kvantová čísla pak odpovídají vahám modulů nejvyšší váhy dané reprezentace Lieovy algebry. Takže například, pokud částice v kvantové teorii pole podléhá symetrii, znamená to, že se transformuje podle určité reprezentace této symetrie; nábojové kvantové číslo je pak vahou reprezentace.

Příklady.

Různé teorie fyziky částic zavádějí různá nábojová kvantová čísla. Standardní model používá tyto náboje:  Náboje přibližné symetrie:  Hypotetické náboje různých rozšíření Standardního modelu:  V supersymetrii:  V konformní teorii pole:  V gravitaci:

Nábojová konjugace.

Ve formalismu částicové teorie mohou být kvantová čísla odpovídající nábojům invertována operátorem nábojové konjugace, který se označuje písmenem C. Nábojová konjugace znamená, že daná grupa symetrií se objeví ve dvou neekvivalentních (ale stále izomorfních) reprezentacích grupy. Obvykle jsou dvě nábojově konjugované reprezentace konjugovanými funkcemi fundamentální reprezentace Lieovy grupy. Jejích součin pak tvoří adjungovanou reprezentaci grupy.  Tedy obvyklý příklad je, že součin dvou nábojově konjugovaných fundamentálních reprezentací SL(2,C) (spinorů) tvoří adjungovaný rep Lorentzovy grupy SO(3,1); abstraktně zapisujeme  Tj. součin dvou (Lorentzových) spinorů je (Lorentzův) vektor a (Lorentzův) skalár. Pamatujte, že komplexní Lieova algebra sl(2,C) má kompaktní reálný tvar su(2) (ve skutečnosti všechny Lieovy algebry mají jednoznačný kompaktní reálný tvar). Stejný rozklad platí také pro kompaktní tvar: součin dvou spinorů v su(2) je vektor v grupě rotací O(3) a singlet. Rozklad je daný Clebschovými-Gordanovými koeficienty.  Podobný jev se objevuje v kompaktní grupě SU(3), kde existují dvě nábojově konjugované ale neekvivalentní fundamentální reprezentace, označované formula_5 a formula_6, kde číslo 3 udává počet rozměrů reprezentace a s kvarky transformujícími se pod formula_5 a antikvarky transformujícími se pod formula_6. Jejich Kroneckerův součin dává  Tj. osmirozměrná reprezentace, osmice „osmeré cesty" a singlet. Dekompozici takovéto součinové reprezentace na přímé součty ireducibilních reprezentací lze obecně zapsat  pro reprezentace formula_11. Dimenze reprezentace zachovávají „dimenzionální součtové pravidlo“:  kde formula_13 je počet rozměrů reprezentace formula_11 a celá čísla formula_15 jsou Littlewoodovy-Richardsonovy koeficienty. Dekompozice reprezentací je opět dána Clebschovými-Gordanovými koeficienty, tentokrát pro případ obecné Lieovy algebry.

Náboj je ve fyzice jedna z veličin, které jsou spojeny se zachováním kvantových čísel, jako například elektrický náboj v elektromagnetismu nebo barevný náboj v kvantové chromodynamice. Náboje odpovídají časově invariantním generátorům grupy symetrií, konkrétně generátorům, které komutují s Hamiltoniánem. Náboje se často značí symbolem "Q", takže invariance náboje odpovídá zániku komutátoru formula_1, kde H je Hamiltonián. Náboje jsou to vlastní čísla "q" generátoru "Q".


Vývoj.

První verze letounu vstoupila do služby v roce 1959 pod označením T2J-1. Tato verze byla přeznačena na T-2A v roce 1962 v rámci sjednocení značení letounů USAF a US Navy. Dvoumístné proudové letadlo bylo poháněno jedním proudovým motorem Westinghouse J34-WE-46/48. Letoun byl následně přepracován a jeden motor byl nahrazen dvěma proudovými motory Pratt & Whitney J60-P-6 pod označením T-2B. Varianta T-2C byla vybavena proudovými motory General Electric J85-GE-4 s tahem 13,1 kN. Varianta T-2D byla exportní verze letounu pro venezuelské letectvo, zatímco varianta T-2E byla prodána řeckému letectvu.  Buckeye byl navržen jako nízkonákladový víceúčelový cvičný letoun. Jeho rovná křídla se podobala křídlům použitým na letounu North American FJ-1 Fury. Jeho kokpit se podobal letounu T-28C. Výkony letounu T-2 se nacházely mezi letounem USAF T-37 Tweet a letounem TA-4J Skyhawk. Ačkoliv letouny T-2 nebyly vybaveny výzbrojí, letoun měl dva závěsníky pod křídly, které bylo možno osadit kulometem 0.50 palce nebo cvičnými bombami či raketami.  Všechny letouny T-2 Buckeye byly vyrobeny společností North American Aviation v závodě Air Force Plant 85, který se nachází na jih od mezinárodního letiště ve městě Columbus, stát Ohio. Bylo zde vyrobeno celkem 273 letounů. Jméno Buckeye (česky „Jírovec“ neboli hovorově „Kaštan“) bylo zvoleno podle státního stromu státu Ohio, kterým je Jírovec lysý ("Aesculus glabra"), stejně tak podle maskota státní univerzity Ohia.  Každý námořní letec a teoreticky i každý námořní letecký důstojník od konce 50. let 20. století do roku 2004 absolvoval výcvik na letounu T-2 Buckeye, který sloužil více než 40 let. V této úloze byl letoun nahrazen těsně podzvukovým letounem T-45 Goshawk (což je varianta letounu BAE Hawk pro US Navy), který je více srovnatelný s výkonnými podzvukovými cvičnými letouny nebo i nadzvukovým cvičným letounem USAF T-38 Talon. Nedávno byly letouny T-2 používány i jako řídicí letoun pro bezpilotní prostředky. Několik letounů T-2 Buckeye má v současné době civilní registraci a pravidelně se objevují na leteckých dnech.

Varianty.

T-2A YT-2B T-2B YT-2C T-2C DT-2B a DT-2C T-2D T-2E  Spojené státy americké

Specifikace (T-2B Buckeye).

"Data pocházejí z oficiálních „Standard Aircraft Characteristics“"."

North American T-2 Buckeye byl cvičný letoun námořnictva USA pro středně pokročilý výcvik, určený pro seznámení nových námořních letců s proudovými letadly. Vstoupil do služby v roce 1959 a byl nahrazen letounem T-45 Goshawk v roce 2008.


Popis problému.

Webový server je počítač, který je připojen k Internetu a má proto svoji vlastní IP adresu. Na počítači je spuštěn speciální program (tzv. démon), který na síťovém rozhraní naslouchá a čeká na požadavky, které přicházejí od klienta (typicky webový prohlížeč). Každý požadavek klienta je vyřízen tak, že jsou mu odeslána nějaká data (webová stránka, obrázek, zvuk...). Žádosti i odpovědi jsou realizovány pomocí protokolu HTTP.  U verze protokolu HTTP 0.9 se předpokládalo, že na jednom počítači budou webové stránky jediného doménového jména. V následující verzi byla do protokolu HTTP přidána podpora tzv "virtuálních serverů", kdy je klient schopen sdělit serveru v rámci protokolu HTTP doménové jméno (v položce "Host:" v záhlaví dotazu) a server tak může odeslat odpověď z požadovaného virtuálního serveru. Tímto způsobem jsou nejen šetřeny IP adresy, ale je možné též ekonomicky sdružovat mnoho webových serverů na jediném počítači a obsluhovat je stejným programem.  Protokol HTTPS přidal možnost šifrování přenášených dat jednoduše tak, že se všechna přenášená data zašifrují pomocí SSL nebo TLS. V tomto okamžiku však vzniká problém, protože připojí-li se klient k webovému serveru pomocí HTTPS, dojde ihned na začátku komunikace mezi klientem a serverem k výměně šifrovacích klíčů, které však obsahují i identifikaci serveru, jako je doménové jméno, majitel, adresa, digitální podpis, atd. (viz digitální certifikát a PKI). Veškerá následující komunikace je tedy již zašifrována, avšak teprve pak je klient pomocí protokolu HTTP schopen serveru sdělit, z jakého virtuálního serveru by chtěl data získat. Šifrované spojení je již však navázáno, klíče není možné změnit a klient musí ohlásit, že se neshodují údaje v certifikátu s doménovým jménem serveru uvedeným v URL požadované stránky.  Proto musí každý webový server, který chce využívat HTTPS, mít svoji vlastní IP adresu. Chceme-li však používat s protokolem HTTPS virtuální webové servery (stejně jako u HTTP), je nutné použít zde popsané SNI (na jediné IP adrese pak mohou být webové servery s různými doménovými jmény).

Historie.

V roce 2005 se zjistilo, že není jednoduchý způsob jak upgradovat SSL v2 na TLS, proto internetové stránky musely aktualizovat svůj software. Mozilla oznámila kompletní ukončení podpory SSL v2 v nové verzi Firefoxu. Společnost Firefox potom přesvědčila majitele zbylých 2000 stránek, aby aktualizovaly jejich servery na SSL v3 nebo TLS v1.  Od roku 2005, Certifikační autorita (CA) začala experimentovat s různými způsoby užívání TLS na virtuálních serverech. Většina experimentů byla dosud ovšem neuspokojivých, nebo velice nepraktických. Například je možné použít Alternativního názvu předmětu pro obsažení více domén v jediném certifikátu, ale jelikož certifikát je jen jeden, znamená to, že všechny domény musí být vlastněny a řízeny jednou osobou. Certifikát musí být potom při každé změně seznamu domén znovu vydán.  V roce 2004 projekt EdelKey vytvořil patch pro TLS/SNI do OpenSSL. Následně v roce 2006 byl tento patch použit ve vývojové větvi OpenSSL a v roce 2007 opět využit pro OpenSSL 0.9.8. EdelKey také začal vyvíjel patch pro Apache HTTP Server a ten dnes TLS/SNI podporuje s moduly gnutls a ssl.

Podpora.

Prohlížeče.

Prohlížeče s podporou TLS server name indication

Nepodporované operační systémy a prohlížeče.

Následující kombinace nepodporují SNI

Server Name Indication (zkratka SNI) je v informatice metoda, jak obejít nedostatek v protokolu SSL v2, který neumožňuje při přístupu přes HTTPS vytvářet virtuální webové servery – tj. více různých doménových jmen umístěných na jedné IP adrese (využívá se při webhostingu). Pomocí SNI může klient před výměnou šifrovacích klíčů nejprve sdělit jméno požadovaného webového serveru a server tak může vybrat příslušný šifrovací klíč požadovaného virtuálního serveru.


Historie.

První prodejní družstvo bylo založeno roku 1898 21 obchodníky z německé říše. Družstvo tehdy pojmenovali „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ (Družstvo prodejců smíšeného zboží), což zkracovali na EdK. Ze zkratky později vznikl nynější název.  21. října 1907 bylo sjednoceno celkem 23 takových družstev. Později 25. listopadu 1907 bylo založeno „Ústřední nákupní družstvo Asociace německých obchodních družstev“, později Edeka Zentrale AG & Co. (německy „"Zentraleinkaufsgenossenschaft des Verbandes deutscher kaufmännischer Genossenschaften eGmbH"“).  Generálním ředitelem Edeky se v roce 1921 stal spoluzakladatel berlínského Edk Fritz Borrmann. Obrat nyní 430 družstev dosáhl v roce 1931 částky 267 milionů říšských marek. Obchodní oblast Edeky byla rozšířena po spojení oblasti Saar s německou říší v roce 1935 a po připojení Rakouska v roce 1938 k území německé říše.  Po druhé světové válce proběhla rekonstrukce nového sídla v Hamburku. V roce 1951 bylo dosaženo prodeje ve výši 629 milionů DM, o rok později již 727 milionů DM, v roce 1954 začal věk samoobsluhy. V roce 1965 bylo změněno původní logo s nápisem Edeka, kde ocásek písmene E zakroužkovával zbytek slova na modrožlutý kvádr s velkým písmenem E a nápisem Edeka, který se s víceméně malými úpravami zachoval až do teď.  Roku 1991 byla založena společnost CS Edeka, která otevřela několik poboček obchodního řetězce Edeka v České republice.  Německému družstvu byla roku 2001 změněna právní forma na Edeka Central AG & Co. KG, roku 2003 následuje začátek téměř desetileté spolupráce s řetězcem Globus.  Rokem 2005 končí období řetězce Edeka v zahraničí a postupně je uzavíráno okolo 38 prodejen v České republice, především v severních Čechách. Mimo to proběhlo ukončení aktivity též v Rakousku, Polsku a také v Dánsku. Po uzavření všech poboček Edeky v zahraničí se začal řetězec soustředit jen a pouze na německé zákazníky v domovské zemi. České prodejny Edeky si porozdělovalo Tesco a Billa. Některé prodejny v Česku zůstaly natrvalo uzavřeny, při nejmenší v jedné z prodejen nyní sídlí vietnamská tržnice.  Roku 2008 přebírá společnost Edeka taktéž poslední německé prodejny Plus, které byly téhož roku v Česku prodány řetězcům Penny Market a Billa.  Edeka začala roku 2018 spolupracovat s německým Telekomem, přičemž nyní nabízí mobilní služby podobné těm, co v Čechách nabízí Tesco.

Zdceřilé obchodní řetězce.

V Německu se nalézají i podřetězce fungující pod značkou Edeky, ale mají své specifika odlišující se od hlavního řetězce. Mezi tyto podřetězce patří:  Dalšími obchody, které neprovozují svou činnost pod značkou EDEKA, ale jsou její součástí:

Edeka (zkratka z německých slov „"Einkaufsgenossenschaft der Kolonialwarenhändler"“ – „"Nákupní družstvo obchodníků s koloniálním zbožím"“) je obchodní značka řetězce supermarketů provozovaných od roku 2005 jen v Německu a to firmou Edeka Zentrale AG & Co. KG.


Biografie.

Narodil se ve městě Lvov v Haliči, v tehdejším Rakousku-Uhersku, dnes Ukrajina. V roce 1927 přesídlil do dnešního Izraele. Navštěvoval střední školu v Tel Avivu a absolvoval obor filozofie na Hebrejské univerzitě. Kromě toho studoval právo na Jerusalem Law School a získal osvědčení pro výkon profese právníka. V mládí se zapojil do židovských jednotek Hagana. Během války za nezávislost v roce 1948 sloužil v izraelské armádě, kde působil u brigády Ecjoni. Na Hebrejské univerzitě přednášel obchodní právo.

Politická dráha.

Byl aktivní v hnutí Machanot ha-olim a ve straně Miflaga progresivit ("Progresivní strana"). V letech 1960–1963 byl Generálním prokurátorem Státu Izrael (nejvyšší státní zástupce). Byl hlavním žalobcem v procesu s Adolfem Eichmannem. V roce 1969 se stal předsedou správní rady památníku obětí holokaustu Jad vašem.  Poprvé zasedl do Knesetu po volbách v roce 1965, do nichž šel (jako do všech dalších) za stranu Liberalim acma'im. Nastoupil jako člen do parlamentního výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Mandát obhájil ve volbách v roce 1969, po nichž se opětovně stal členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Zvolení se dočkal i po volbách v roce 1973 (stal se členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost), i když v tomto případě na mandát poslance už v březnu 1974 rezignoval. Uspěl i ve volbách v roce 1977. Po nich zasedal coby člen ve výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Kromě toho v letech 1974–1977 zastával post ministra bez portfeje.

Gid'on Hausner (, 26. září 1915 – 15. listopadu 1990) byl izraelský generální prokurátor, politik a poslanec Knesetu za stranu Liberalim acma'im (Nezávislí liberálové).


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2009-10 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2008, ne 2009. Obhájce titulu, Barcelona, získala místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito. Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2009/10:  Oproti minulým ročníkům doznal systém předkol změn podle návrhu Michela Platiniho. Stávající systém by měl zvýhodňovat mistry zemí oproti týmům umístěných na nižších příčkách ligových soutěží.  1. předkolo: (4 týmy)  2. předkolo: (34 týmů)  3. předkolo: (30 týmů) Ve třetím předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (20 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  4. předkolo: (20 týmů) Ve čtvrtém předkole jsou proti sobě nalosováni zvlášť mistři svých lig (10 týmů) a zvlášť týmy umístěné na nižších pozicích (10 týmů).  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce titulu

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. června a 1. července, odvety 7. a 8. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 14. a 15. července, odvety 21. a 22. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 28. a 29. července, zatímco odvety 4. a 5. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do 4. předkola Evropské ligy.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 18. a 19. srpna, odvety 25. a 26. srpna. Poražené týmy z jednotlivých dvojic postupovaly do základních skupin Evropské ligy.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 27. srpna v Monaku. Celkem 32 týmů byly vylosovány do osmi skupin po čtyřech. Týmy byly rozděleny do čtyř košů, založené na jejich klubovém koeficientu. Kluby ze stejné země nemůžou být vylosovány do stejné skupiny.  V každé skupině hrály týmy systémem každý s každým doma a venku. Hrací dny byly 15/16 září, 29/30 září, 20/21 října, 3/4 listopadu, 24/25 listopadu, a 8/9 prosince 2009. Nejlepší dva v každé skupině postoupily do Osmifinále, a třetí umístěný tým se kvalifikoval do Evropské ligy.

Vyřazovací část.

Osmifinále.

Los osmifinále se konal 18. prosince 2009 v sídle UEFA v Nyonu, ve Švýcarsku. V losování byli v prvním koši vítězové osmi skupin, kteří hrají druhý zápas doma, a v druhém koši osm týmů, které se umístily na druhé pozici, s tím omezením, že týmy ze stejné skupiny nebo ze stejné země nemohou být vylosováni. První zápasy se odehrály 16./17. a 23./24. února, zatímco odvety se hrály ve dnech 9./10. a 16./17. března 2010.

Čtvrtfinále.

První zápasy se odehrály 30. a 31. března, zatímco odvety se hrály 6. a 7. dubna 2010.

Semifinále.

První zápasy se odehrály 20. a 21. dubna, zatímco odvety se hrály 27. a 28. dubna 2010.

Finále.

Finále tohoto ročníku se odehrálo na stadioně Estadio Santiago Bernabéu v Madridu, ve Španělsku, dne 22. května 2010 mezi německým týmem FC Bayern Mnichov a italským klubem Inter Milán. Estadio Santiago Bernabéu, stadion Real Madrid, hostil tři předchozí finále PMEZ, předchůdce Ligy mistrů. V letech 1956/57, 1968/69 a 1979/80.  Poprvé se finále Ligy mistrů UEFA odehrálo v sobotu v noci. Hlavním rozhodčím, pro tento zápas, byl zvolen anglický sudí Howard Webb. Oba kluby, hrající finále, vyhrály svoji ligu a ligový pohár, což znamená, že vítěz se stal teprve šestým klubem v Evropě, který dosáhl třech cenných pohárů. Bylo to také podruhé za sebou, jelikož minulý rok se to podařilo také Barceloně.

Statistiky.

Nejlepší střelci.

Nejlepší střelci Ligy mistrů UEFA 2009/10 (počítáno od skupinové fáze) jsou následující:

Sezóna 2009/10 Ligy mistrů byla 55. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl španělský velkoklub Barcelona. Finále tohoto ročníku proběhlo 22. května 2010 na stadionu Estadio Santiago Bernabéu, domácí půdě Realu Madrid, ve Španělsku a bylo první, které se odehrálo v sobotu v noci, a zápasy osmifinálového kola byly rozloženy na čtyři týdny místo dvou. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2010, stejně jako do Superpoháru UEFA 2010.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 192 týmů z 53 členských zemí UEFA. Jednotlivé země měla přidělena účastnická místa na základě národních koeficientů UEFA. Oproti minulým ročníkům Poháru UEFA doznal hrací systém změn podle návrhu předsedy UEFA Michela Platiniho.  1. předkolo: (46 týmů)  2. předkolo: (80 týmů)  3. předkolo: (70 týmů)  4. předkolo: (76 týmů)  Skupinová fáze: (48 týmů)  2. kolo: (32 týmů)

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 22. června 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 2. července, odvety 9. července 2009.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 16. července, odvety 23. července 2009.

3. předkolo.

Los třetího předkola se uskutečnil 17. července 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 30. července, odvety 6. srpna.

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola se uskutečnil 7. srpna 2009 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 20. srpna, odvety 27. srpna.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna v Monaku.

Play off.

Do play off postoupily nejlepší dva celky z každé skupiny (celkem 24 týmů) a týmy na třetích místech základních skupin Ligy mistrů.

2. kolo.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 18., odvety pak 25. února 2010.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 18. prosince 2009. Úvodní zápasy se odehrály 11. března, odvety 18. 2010.

Čtvrtfinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 1. dubna, odvety 8. dubna 2010.

Semifinále.

Los se uskutečnil 19. března 2010. Úvodní zápasy se odehrály 22. dubna, odvety 29. dubna 2010

Sezóna 2009/10 Evropské ligy byla 52. ročníkem klubové soutěže pro evropské fotbalové týmy. Nicméně byla prvním ročníkem pod novým názvem, který nahradil dřívější Pohár UEFA. Obhájcem poháru byl ukrajinský klub FK Šachtar Doněck. Finálový zápas se hrál na hamburském stadionu HSH Nordbank Arena 12. května 2010.


Popis.

Motor RS-68 byl vyvinut společností Rocketdyne Propulsion and Power v Los Angeles v Kalifornii. Hlavním cílem projektu byl jednoduchý a levný motor na jedno použití. Toho bylo dosaženo snížením počtu součástek o 80% oproti několikanásobně použitelnému Space Shuttle Main Engine (SSME). Zjednodušení koncepce však způsobilo značné snížení účinnosti motoru v porovnání s SSME, oproti němuž má o 10% nižší specifický impuls a o 30 % horší poměr tah/hmotnost. Cena jednoho RS-68 je přibližně 14 milionů dolarů oproti 50 mil. za SSME, to z něj činí dobrý motor pro jednorázové nosné rakety jako Delta IV.  Motor spaluje tekutý vodík a tekutý kyslík v poměru 1:6. Dopravu paliva a okysličovadla zajišťují turbočerpadla poháněná malou spalovací turbínou. Chlazení spalovací komory je řešeno systémem "channel-wall". Průkopníkem tohoto systému byl Sovětský svaz (motor RD-120 rakety Eněrgija). Systém sestává z vnitřního a vnějšího pláště a mezi nimi jsou připájeny oddělovací pláty, tím vznikají kanálky, jimiž proudí chladicí médium. Oproti standardní koncepci chlazení, kde jsou kanálky tvořeny stovkami trubiček navinutými a připájenými na stěnu komory, je systém "channel-wall" celkově těžší ale výrobně mnohem jednodušší a levnější. Jako chladicí médium slouží palivo (osvědčená koncepce využívaná již za 2. světové války). Ovládání vektoru výstupních plynů trysky je řešeno podobně jako u ostatních raketových motorů, tedy hydraulicky ovládaným kloubovým závěsem trysky. Tryska je chlazena potahem z ablativního materiálu, který žárem od výstupních plynů postupně odtává a rozptyluje tak teplo do okolí. Hmotnost je oproti regenerativnímu způsobu chlazení používanému u podobných motorů vyšší, výrobní nároky a cena jsou však mnohem nižší.

Rocketdyne RS-68 je raketový motor na kapalné pohonné látky, vyvíjený od poloviny 90. let pro pohon rakety Delta IV. Vyznačuje se jednoduchostí konstrukce, relativně nízkou cenou a spolehlivostí. První start se konal roku 2002. Bylo v plánu využití vylepšené verze RS-68B v programu Constellation zrušeném v říjnu 2010.


Život.

Narodila se 5. ledna 1846 v I'billinu (Abellin), v Palestině na území tehdy ovládaném Osmanskými Turky. Byla v pořadí třinácté dítě svých rodičů, avšak všichni její předchozí sourozenci ještě v dětství zemřeli. Dva roky po jejím narození přišel na svět ještě bratr Bulos. Zůstal naživu jako její jediný bratr. Oba rodiče zakrátko po narození Bulose zemřeli. Malé Miriam se ujal strýc z otcovy strany. Adoptivní rodina ji věnovala velkou lásku a péči. Neposlali ji však do školy. V roce 1854 se rodina přestěhovala do Egypta do okolí Alexandrie. Když Miriam dovršila dvanáct let věku, podle tehdejších zvyklostí o ni jako o nevěstu projevil zájem bratr adoptivní matky. Miriam však nabídku ke sňatku rozhodně odmítla, čímž vyvolala v rodině velký hněv. Atmosféra lásky, ve které děvče dosud žilo, se změnila v prostředí nenávisti a pohrdání. Dívka poznala naprosté ponížení jako otrokyně a služka.

Nedokonané mučednictví.

Aby se dostala z těchto nesnází, rozhodla se spojit se svým jedenáctiletým bratrem, který zůstal v Palestině. Tajně nadiktovala dopis a navštívila rodinu jistého muslima, neboť se dověděla, že dotyčný hodlá cestovat do Nazareta. Byla vyslechnuta s velkým porozuměním a soucitem. Její trápení, se kterým se svěřila, vyvolalo u hostitelů nevoli vůči křesťanskému vyznání. Muž ji vyzval, aby konvertovala k islámu. Miriam, však rozhodně odmítla a vyznala svou víru v Krista. Uražený muslim ji rozhořčeně srazil k zemi a prořízl hrdlo. Domnělou mrtvou zabalil do přikrývky a pohodil v temných uličkách. Stalo se tak v noci ze 7. na 8. září 1858. Miriam přišla k sobě, jak sama vyprávěla, v nějaké jeskyni, kde se o ni starala tajemná žena v modrém, jakoby řeholním, oděvu. Nikdy před tím ani potom se s touto ženou nesetkala.

Cesta k řeholnímu životu.

Po uzdravení ji tajemná ošetřovatelka odvedla do františkánského kláštera v Alexandrii. S doporučením od řeholníků se dívka chopila práce služebné postupně v několika rodinách. Poslední z nich rodina jménem Nagiar měla příbuzné ve Francii a Miriamě umožnila cestu do francouzského Marseille. Stalo se tak roku 1863. Osmnáctiletá dívka se v novém prostředí rozhodla pro řeholní život. Nejprve vstoupila do kláštera sester sv. Josefa v La Capelette na předměstí Marseille. Zde strávila dva roky jako postulantka. Do noviciátu však nebyla z vůle většiny kláštera přijatá. Ještě s jednou sestrou opustila tuto komunitu a útočiště nalezla v domě sester Karmelitek v Pau v Aquitanii. Do kláštera přišly 15. června 1867. 2. července vstoupila do noviciátu a přijala jméno Marie od Ukřižovaného Ježíše.

Zakládání klášterů.

Dalším významným mezníkem v životě "malé Arabky" byla v roce 1866 návštěva jistého misionáře z Indie. Požádal sestry o pomoc založit karmelský klášter v Mangalore. S finanční podporou belgického šlechtice Georga Nédonchela se v roce 1870 vypravila skupina šesti řeholnic, mezi nimiž byla i Marie, a tří kněží do Indie. Dlouhá cesta po souši i po moři si vyžádala nečekanou oběť. Tři sestry ze skupiny cestou zemřely. Zbytek skupiny přicestoval do Mangalore 19. listopadu 1870. O rok později 21. listopadu 1871 složila sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše řeholní sliby. Hned na druhý den však došlo k nedorozumění s místním biskupem. Pojal podezření, že mimořádné extáze, které sestru Marii provázely, jsou předstírané. Nakonec pod biskupovým tlakem poslali představení sestru Marii zpět do Pau ve Francii. 5. listopadu 1872 dorazila do svého mateřského kláštera.  Nadšení pro zakládání ji však neopustilo. Po návratu z Indie nepřestala snít o založení kláštera ve své rodné Palestině. Za pomoci vlivných přátel začala svou touhu uskutečňovat. V administrativním procesu schválení nového kláštera hrálo významnou roli vyjádření latinského patriarchy Jeruzaléma. Jeho postoj byl odmítavý a ovlivnil i názor Kongregace pro šíření víry. Jistý kardinál Franchi však odvážně navštívil samotného papeže Pia IX., seznámil jej se záměrem založit v Betlémě klášter Karmelitek. Papež spontánně souhlasil a sestrám i jejich dílu požehnal. Společenství zakladatelů tvořilo sedm sester, jedna novicka, dvě laické sestry, ke kterým patřila i malá Arabka. Pau opustili 20. srpna 1875 aby do Betléma dorazili 11. září 1875. Ubytovali se ve františkánském klášteře Casa Nova. Z okna řeholního domu upozornila sestra Marie na pahorek jako na místo budoucího kláštera. Základní kámen byl položen 24. března 1876. Důležité slovo při vedení stavby měla sestra Marie. Arabština byla jejím rodným jazykem, což velmi usnadnilo komunikaci s dělníky a tím i průběh stavby. 21. listopadu 1876 se sestry stěhovaly do svého nového a trvalého domova.

Konec života v rodné zemi.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše dál sebe samu pokládala za "malé nic". V očích druhých si přála zůstat "malou Arabkou". Přesto byla vnímána místními křesťany jako "Al Kiddisa" – svatá. Marie od Ukřižovaného Ježíše zemřela 26. srpna 1878 necelé dva roky po dobudování kláštera. Její ostatky byly pohřbeny v postranní kapli při vstupu do chóru klášterního kostela. Zemřela v pověsti svatosti. Papež Jan Pavel II. řeholnici blahořečil dne 13. listopadu 1983 v Římě.

Mystička.

Sestra Marie od Ukřižovaného Ježíše, ač nevzdělaná analfabetka, prožívala svůj vztah k Bohu v úrovni mystiky. Navenek se tento fenomén projevoval stigmaty, stavy extáze, levitacemi, prorockými vizemi. Tyto projevy byly nejbližším okolím vnímány velmi kriticky a opatrně. Svědčí o tom i konflikt, který měla s biskupem v Mangalore. Přesto uvedené mimořádné jevy v jejím životě byly nakonec uznány jako objektivně pozorované a dosvědčené.

Mariam Baouardy, : مريم بواردي, řeholním jménem Marie od Ukřižovaného Ježíše přezdívaná též malá Arabka byla řeckokatolická křesťanka melchitského ritu, řeholnice, členka řádu Karmelitek, zakladatelka karmelitánského kláštera v Mangalúru v Indii a v Betlémě v Izraeli, mystička.


Osobní život.

Alex se narodil Peterovi a Isobel Gaskarth. Je původem angličan, narodil se v Essexu ve Spojeném království, ale v sedmi letech se s rodičí přestěhoval do Baltimoru, Maryland v USA. Začal tam navštěvovat základní a později střední školu.  Na střední škole začal chodit s Lisou Ruocco, kterou v roce 2006 pozval na svůj maturitní ples a o deset let později, dne 9. dubna 2016 se stala jeho ženou.

All Time Low.

All Time Low je skupina, se kteou podepsali smlouvu v roce 2004 a vzápětí vydali své první EP album "The Three Words to Remember in Dealing with the End". Kapela později vydala první oficiální album "The Party Scene" a to v červenci 2005.  Před tím, než v roce 2006 maturovali, All Time Low podepsali další smlouvu, tentokrát s Hopeless Records. V jednom rozhovoru kapela říká, že začali brát hudbu vážně až v jejich maturitním ročníku na střední škole, tedy před tím, než vydali své druhé EP "Put Up or Shut Up" v červenci roku 2006. All Time Low se později v roce 2006 vydali na turné na podporu jejich EP. Po turné začala kapela psát materiály na druhé studiové album.

2007–08: So Wrong, It's Right.

All Time Low skupina vydala druhé studiové album "So Wrong, It's Right" v září 2007, a získala s ním šesté místo v žebříčku Indipendent Albums. Druhý singl z desky „Dear Maria, Count Me In“, který byl napsán o striptérce, byl první singl kapely, který dosáhl 86. místa v žebříčku Pop 100. 9. března 2009 dostal singl zlaté ocenění.  Krátce po vydání "So Wrong, It's Right" se All Time Low rychle stali populárními. Objevili se na MTV v pořadu "Discover and Downolad" a v "Music Choice – Fresh Crops" a také byli přidáni do obou playlistů MTV – Big Ten a MTV Hits. 7. března 2008 kapela živě vystupovala v pořadu "Jimmy Kimmel Live!" a následně i v MTV U Woodie Awards. V roce 2008 byli magazínem Alternative Press jmenováni "Kapelou roku".

2009: Nothing Personal.

Ze začátku roku 2009 All Time Low prohlásili v rozhovoru s britským magazínem "Rock Sound", že začali psát materiály na třetí studiové album a že také spolupracují s několika umělci a producenty hned u několika písní.  Přestože ATL stále psali písně, začali již nahrávat na jejich nové album v únoru 2009 a už o měsíc později nahrávání dokončili. Hlavní singl desky, „Weightless“, byl vydán v březnu 2009 a stal se první písní kapely, která byla hrána i ve velkých rádiích, například ve Spojeném království. All Time Low vydali své třetí album "Nothing Personal" v červenci 2009.  Později v listopadu 2009 kapela oznámila, že podepsali smlouvu sInterscope Records a o měsíc později byli oceněni jako „Nejlepší pop punková kapela“ od Top In Rock Awards.

2010– 2011: Dirty Work.

Poté, co v březnu 2010 vydali píseň „Painting Flowers“ na album "Almost Alice", soundtrack k filmu "Alenka v říši divů", začali psát materiály na jejich čtvrté album, které mělo být první album u major labelu Interscope Records.  Dema k nové desce skupiny byly zveřejněny na webových stránkách v srpnu 2010 a později ATL v jednom rozhovoru potvrdili, které nahrávky budou a nebudou na albu. Méně než za rok, v červnu 2011, bylo vydáno čtvrté studiové album "Dirty Work". Deska měla vyjít již v březnu, ale byla vydána později kvůli přechodu k Intercsope. Album je momentálně nejprodávanější album All Time Low a drží se na 13. místě v australských a kanadských žebříčcích, v Británii 20. místo.  V rozhovoru pro Property of Zack, který byl poskytnut 28. října 2011, Alex Gaskarth sdělil, že již připravují písně na další album, které by mělo vyjít spíš dříve než později.

2012–současnost: Don't Panic.

Kapela se vrátila do UK 12. ledna 2012 spolu s kapelami The Maine a We Are The In Crowd a byli a turné až do 4. února. Některé koncerty byly naprosto vyprodané a musely se přidat další. All Time Low také hráli na Warped Tour (červen–srpen 2012) a Reading and Leeds Festival (srpen 2012).  V květu 2012 nás kapela překvapila odchodem od labelu Interscope Records a chvíli se nevědělo, zdali budou vydávat další ohlášené CD sami za sebe nebo si najdou jinou nahrávací společnost. Nikomu neupsáni vydali 1. června první singl z nového alba s názvem „The Reckless And The Brave“ a hned na to oznámili návrat k Hopeless Records. Srpen pak byl ve znamení evropského turné, kdy si dokonce zahráli se svými oblíbenci Green Day a koncertovali v pražském Paláci Akropolis.  24. srpna vypustili mezi fanoušky další píseň For Baltimore, která měla obrovský ohlas a již o tři dny později hráli tento song živě. V tento den také oficiálně potvrdili název alba "Don’t Panic"a datum vydání na 9. října. V září vydali píseň s názvem „Outlines“, kde zpívá i Jason Vena z kapely Acceptance.  Future Hearts  Future Hearts je šesté studiové album All Time Low. Bylo vydáno 3. 4. 2015 a obsahuje 16 písní.  První vydanou písní z alba se stala píseň "Something's Gotta Give".

2017: Last Young Renegade.

All Time Low na začátku roku oznámili odchod z Hopeless Records a následnou spolupráci s Fueled By Ramen, pod kterým vydali jejich první song Dirty Laundry k jejich novému albu Last Young Renegade, které vychází 2.6.2017! Následně k tomuto albu oznámili turné v Americe, které začíná 30.6.

Alexander William Gaskarth (* 14. prosince 1987) je zpěvák, skladatel, kytarista a frontman americké kapely All Time Low. Alexův styl hlasu je tenor. Jeho rozsah je od A2 do C#5.


Historie.

Ve starověkých písemných záznamech Řeků a Římanů jsou četné odkazy na hrušky, ale důraz je kladen na skutečnost, že hrušky byly velmi nekvalitní a mohou být použity pouze na výrobu nápoje. V anglických a amerických zahradnických publikacích v druhé polovině 18. století a začátku 19. století, je velký prostor věnován hruškám, ale vzhledem ke skutečnosti, že spála růžovitých v té době ničí hrušně, jejich význam v ovocnářském průmyslu je omezený. V té době bylo popsáno velké množství odrůd hrušek, některé práce popisují více než sedm set či dokonce více než tisíc odrůd. Mnoho z nich vyhynulo a mnoho dalších, se později pěstovalo v tak malém rozsahu, že jejich použití už ve 20.století bylo prakticky zanedbatelné.  Hruška se pěstuje především pro účely vaření a pro výrobu kvašeného nápoje známého jako perry. Asi v polovině 19. století vzbudilo značný zájem o hrušky zavedení některých vylepšených odrůd. Nicméně, od té doby až do současnosti, spála růžovitých více či méně poškozuje výsadby a to, spolu s různými jinými omezeními, odrazuje mnoho osob od záměru pokusit se zabývat pěstováním hrušek ve velkém.

Poloha.

Hrušeň obecná je stromem mírného pásu. Nejvhodnější jsou oblasti s nadmořskou výškou 200–300 m n. m., průměrnou roční teplotou 8–9 °C a průměrnými srážkami 500–600 mm. V menší míře je možné hrušně pěstovat i do 500 m n. m. s průměrnou teplotou 6,5 °C a srážkami do 700 mm.

Nadmořská výška.

Bylo by možné tvrdit, že existuje určitá nadmořská výška, ve které se hrušním bude dařit lépe než v jakékoliv jiné. V oblastech okolo Skalnatých hor, zejména v Utahu a Colorado, se ovšem hrušně úspěšně pěstují v nadmořské výšce až 1 219,2 metrů nad mořem, v zemích na pobřeží Pacifiku se daří nejlépe, pokud jsou pěstovány v nadmořské výšce menší než 600 m n. m. Na Středozápadě a v oblastech na východě USA je většina komerčních sadů v poměrně nízké nadmořské výšce, v mnoha jižních státech se vyšší nadmořské výšky zdají být pro hrušně lepší než nižší nadmořské výšky. Z těchto informací je zřejmé, že nejlepší nadmořská výška pro hrušně se liší podle lokality. Vše nasvědčuje tomu, že hrušně, alespoň některé odrůdy, nebudou dobře prosperovat v tak vysokých nadmořských výškách kde se daří ještě jabloním. Výběr vhodné nadmořské výšky samozřejmě musí být spojen také s ohledem na vhodný terén (jinak působí chráněné stanoviště, jižní svahy a mrazové kotliny), okolní výsadbu a především vhodnost odrůdy do daného prostředí.

Vhodné půdy.

Druh půdy vhodný pro hrušně do značné míry závisí na regionu a na odrůdě, která má být pěstována. Ve státě New York se hrušním daří nejlépe na hlinitých půdách a v Pensylvánii plodí velmi dobře zejména na aluviálních půdách. V Marylandu, kde se pěstuje velké množství hrušní odrůdy ́Kieffer ́, se hrušním dobře daří na písčitých půdách a v některých případech na jílovitých půdách. Pěstitelé ve většině jižních států dávají přednost poněkud chudým půdám. Hrušně na chudých jílovitých půdách nemají takové přírůstky jako na živných půdách, a tím mají být méně náchylné spálu. V Indianě, se hrušním daří nejlépe na hlinitých půdách a trpí méně spálou, pokud je půda chudá. Pěstitelé v Michiganu dávají rovněž přednost hliněným půdám. V Illinois se ale hrušním daří zdá se nejlépe na bohaté černozemi, ale na takových půdách, že je pravděpodobné, že budou napadeny spálou. V Oregonu se hrušně úspěšně pěstují na různých půdách. V lokalitách, kde deště jsou v létě jen mírné a kde voda není k dispozici pro zavlažování, by však nebylo moudré založit ovocný sad na půdách, které se nedrží dobře vlhkost.  Hrušně často dobře rostou na půdách, kde podloží je tuhý jíl nebo skála, za předpokladu, že podloží je překryto nejméně metrem vhodné půdy. V případě, že vrstva půdy je příliš tenká, podloží tohoto charakteru je pro hrušně nevhodné.

Množení pro ovocnářské účely.

Ušlechtilé odrůdy hrušně jsou šířeny roubováním nebo očkováním na podnože. Před začátkem 20. století byly prakticky všechny sazenice hrušní použité v USA byly pěstovány ve Francii. V mnoha případech byly shromážděny semena v této zemi a poslán do Francie k výrobě sazenic, které byly následně importovány do Ameriky. Jedním z důvodů bylo to, že američtí školkaři měli velké potíže s chorobami listů a dalšími nemocemi, které napadaly sazenice. Dalším důvodem bylo to, že sazenice byly vyráběny ve Francii levněji než v Americe.  Pro odběr materiálu k rozmnožování jsou vybrány zdravé stromy. Semena jsou stratifikována na podzim a vysévají se na jaře, když se země dostatečně ohřeje na výsadbu semena. Je důležité, aby byla půda vlhká, jinak semena nebudou klíčit. Semenáče tvoří dlouhý hlavní kořen s nemnoha postranními kořeny. Z tohoto důvodu jsou obvykle vyorány na podzim a kořeny zakráceny. Poté jsou stromy opětovně vysazovány. Na jaře se stromy se přesazují na nové stanoviště. Do následujícího srpna mohou být naočkovány. V jižních státech USA lze očkování provést v průběhu července. Očkování se provádí v mnohem větší míře než roubování. Očkování nebo roubování může být provedeno stejným způsobem jako u jabloní.

Podnože.

Ve velkovýsadbách se obvykle jako podnož využívá semenáč, při zahradní výsadbě je preferována kdouloň. Ta však nemá optimální afinitu k některým odrůdám, což se řeší pomocí mezištěpování.  Podnož je třeba volit i s ohledem na hladinu podzemní vody a obsah vápna v půdě. Generativní podnož koření velice hluboko, takže v místech s vyšší hladinou podzemní vody je vhodnější využít mělčeji kořenící kdouloň. Naproti tomu kdouloň nesnáší vysoký obsah vápna v půdě.  U druhů se špatnou afinitou se doporučuje použít mezištěpování některé z odrůd s dobrou afinitou.

Hrušňový semenáč.

Semenáč koření do hloubky až 5 metrů, postranní kořeny se vytvářejí v 15–20 centimetrech pod povrchem. Z toho vyplývá vyšší odolnost proti mrazu oproti kdouloni, na druhou stranu nižší tolerance k hladině podzemní vody.

Opylování.

Pro účinné opylení je vyžadovaný pyl odlišné odrůdy. U hrušní je možné pozorovat jev zvaný partenokarpie, díky němuž je hrušeň schopna tvořit plody (bez jader) i bez opylení. Pozitivní přínos spočívá v existenci alespoň menšího množství plodů i v letech, kdy dojde k namrznutí blizen.

Odrůdy.

Pro okrasné účely je používána například "Pyrus communis" varieta 'cordata' a varieta 'pyraster'.

Mulčování.

Pokud jsou hrušky vysazeny na velmi těžkých půdách je mulčování často velmi výhodné. Například, na pobřeží Tichého oceánu, kde jsou hrušky často pěstované v těžkých půdách, je v mnoha případech mulčování velmi efektivní a ekonomický způsob hospodaření s půdou. Nicméně, před použitím mulčování by pěstitel by měl vyzkoušet výsledek na malé části svého sadu, aby se přesvědčil, zda je systém vyhovující.

Řez.

Mezi principy, které jsou základem prořezáván hrušní nejsou podstatně odlišné od těch, které jsou základem pro řez jabloní. V případě vztahu vývoje pupenů na plodnost je téměř totožný s principem pěstování silného, robustního stromu v prvních pár letech. Panuje obecně víra, že hrušně nevyžadují tolik prořezávání jako jabloně, mnoho osob je přesvědčeno, že hrušně by neměly být řezány vůbec. Je rovněž pravda, že pro vybarvení není tak důležité u hrušní na rozdíl od některých odrůd jabloní, aby byla prořezávána hrušeň pro přijímání slunečního světla.  Bez ohledu na tyto skutečnosti by nemělo být řečeno je méně důležité prořezávat hrušeň, než řezat jabloně. Stromy odrůd, jako je Anjou vyžadují poměrně silný řez, a to zejména v prvních letech po zahájení plodnosti. Stromy odrůd, jako Winter Nelis a Boscova lahvice je obtížné prořezávat během jejich počátečního růstu, protože rostou velmi křivé a nepravidelně.

Doba řezu.

Ve většině lokalit se hrušně prořezávají v pozdní zimě nebo brzy na jaře. V některých částech Kalifornie a v některých jižních státech, se nicméně, prořezávání provádí na podzim bez jakýchkoliv špatných vlivů. V regionech, kde se vyskytují chladné období, je vhodné, aby v případě mladých stromů byl proveden řez na jaře poté, co začaly růst.  Správný čas na letní řez je uváděn od poloviny července do poloviny srpna. Výzkumy v Experiment Station Oregon zjistily při časově omezených testech, že nejlepší čas pro letní prořezávání hrušek, kromě odrůdy Bartlett, je pozdě v sezóně, kdy stromy ukončují vegetativní růst. Nejlepší čas pro letní řez odrůdy Bartlett je v červnu.

Metody.

Většina pěstitelů preferuje zákrsky. U zákrsků jsou obvyklé dvě pěstební formy koruny. Pyramidální s terminálem a otevřená koruna. Většina pěstitelů rovněž preferuje otevřené koruny, pyramidální koruny je obtížné udržovat v případě, že jsou napadeny spálou růžovitých. Prořezávání hrušní by mělo být zahájeno v okamžiku vysázení seřezáním mladých stromů.  Když hrušně dosáhnou plodného věku, měly by být prořezány tak, aby koruna nebyla příliš vytáhlá a hustá. Když stromy mají tendenci stát se štíhlými, růst terminálu by měl být snížena na silné boční větve. Pokud bude proveden tento způsob prořezávání, bude menší pravděpodobnost vyrašení letorostů a zahuštění koruny. Má-li strom tendenci být příliš hustý, některé slabší výhony by měly být prořezány. Nejlepší možnost je prořezávat hrušně mírně každý rok, takže nebude nutné nadměrné prořezávání. Je také výhodné, když stromy rostou příliš mnoho na úkor ovoce,provést řez na jaře a poté znovu v létě během vegetace, čímž může být intenzita růstu značně snížena a zvýšena plodnost. V létě má být prořezáváním v souladu s obvyklou praxí odstraněna z asi jedna třetinu až jednu polovina letošního výhonu tvořícího terminál.

Hnojení.

Malá pozornost byla věnována ovocnáři hnojení hruška sadů, protože hruška, zpravidla je příliš rychle roste i bez hnojiv. Ve výjimečných případech se může stát, že v důsledku nějaké neobvyklého stavu půdy, stromy nemají uspokojivý růst nebo neprodukují dobré plody. V takových případech může být zapotřebí hnojiva k odstranění poruchy. Nicméně, před použitím buď stájových hnojiv nebo průmyslových hnojiv v hrušňovém sadu by měl být proveden test, který zjistí hodnoty živin v půdě. Doba a způsob použití hnojiv u hrušní jsou stejné jako v případě jabloní.

Probírka.

Je chybou dovolit hrušni nadúrodu, protože plody budou malé a stromy budou pravděpodobně rozvíjet tendenci k střídavé plodnosti. Všechny deformované menší a hmyzem poškozené plody, stejně jako jinak dokonalé plody, které jsou blízko sobě na větvích, by měly být odstraněny. Probírka se obvykle provádí v červnu nebo do začátku července. Pokud je provedena probírka hrušní, zbývající ovoce vyroste mnohem větší, než by bylo jinak, a v době sklizně pěstitelé zjistí, že bude na stromech více ovoce první jakosti, než kdyby nebyla provedena probírka. Kromě toho budou stromy ušetřeny nadměrné zátěže a budou s větší pravděpodobností nést úrodu v příštím roce.

Renovace zanedbaných výsadeb hrušní.

Pokud zanedbané hrušně nejsou příliš staré a ještě mají zdravé kmeny, mohou často být uvedeny do stavu ziskových výsadeb. V případě, že sad nebyl orán po dobu několika let je pochybné, zda by bylo vhodné, aby byla provedena kultivace půdy, protože by kořeny stromů pravděpodobně byly vážně zraněny. Obecně lze říci, že v případě ovocného sadu, kde je obtížné získat dostatečnou vlhkost, je třeba sad zorat, ale jinak by měla být použita mulčovací kultura.  Vrcholy zanedbaných stromů by neměly být prořezány příliš silně, protože to by mělo za následek silný růst letorostů, které by byly nepříznivé pro produkci ovoce. Nejlepší plán je vyřezat všechno slabé a nemocné dřevo a podpořit růst terminálu mírným letním řezem. Pokud jsou stromy příliš vysoké, větve by měly být seřezány. V případě, že stromy jsou nežádoucích druhů, mohou být přeroubovány na vhodné odrůdy.

Léčivé účinky.

Dříve se věřilo, že na hrušeň může člověk převést svoji nemoc. V současnosti není oficiálně považovaná za léčivou rostlinu, ale vařené hrušky jsou vhodným pokrmem při srdečních a oběhových chorobách, vysokém tlaku, nemocích močového měchýře a pro posílení žaludku.

Dřevo.

Dřevo hrušně se vyznačuje tzv. roztroušeně pórovitou stavbou, jeho hustota se pohybuje mezi 600–740 kg/m3, celkově je tvrdé (v rámci ovocných stromů patří hrušňové dřevo k nejtvrdším) a houževnaté, pevné, nebortí se, hodí se k soustružení, dřevořezbám, na výrobu hudebních nástrojů, používalo se k výrobě dřevěných závitů (svěráky, lisy), geometrických pomůcek a v xylografii. Hrušeň je možné použít i k uzení, ale vzhledem ke kvalitě dřeva a široké využitelnosti je jeho pálení neekonomické.

Památné stromy.

Hrušeň se oproti ostatním ovocným stromům dožívá vyššího věku, zhruba až 200 let. Z toho důvodu je oproti ostatním výrazněji zastoupena mezi památnými stromy. Mezi nejznámější patří:

Choroby a škůdci.

Bakteriální spála růžovitých.

Bakteriální spála růžovitých je bakteriální choroba růžovitých způsobená bakterií "Erwinia amylovora". Na rostlinách se projevuje vadnutím a odumíráním květů, listovou spálou, spálou plodů, usycháním a odumíráním vegetačních vrcholů (hákovité ohýbání letorostů) a větví. Za optimálních podmínek, může zničit celý sad, nebo okrasnou školku v jediném vegetačním období. Má mnoho hostitelů, napadá 170 druhů rostlin. Vývoj choroby je rychlý a často není způsob jak postiženou dřevinu zachránit. Napadení vždy končí úhynem rostliny.  Choroba způsobuje velké ekonomické ztráty na rostlinách i produkci. Způsobuje velké epidemie s širokými ohnisky výskytu jednou za několik let. Průběh infekce je velmi rychlý a zcela devastující. V Rakousku bylo zničeno 50% ovocných sadů jabloní a hrušní, škody ve Švýcarsku byly až 50 milionů eur.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hrušeň obecná ("Pyrus communis") je opadavý listnatý strom z čeledi růžovitých. Jde o hybridogenní druh se složitým vývojem. Strom je významný především ovocnářsky kvůli plodům zvaným hrušky, ceněné je však i dřevo a kvetení. Mezi ovocnými stromy, které se běžně vysokého věku nedožívají, patří hrušeň obecná k dlouhověkým. Bývá pravidelně napadána rzí. Během dvacátého století se v Evropě šíří nebezpečná bakterióza spála růžovitých, přednostně poškozující hrušně. Pěstování hrušek ve velkém rozsahu, ačkoliv jde o velmi starou plodinu, je od počátku omezeno mnoha více či méně nepříznivými podmínkami, které odrazují od rozsáhlých výsadeb.


Životopis.

Ernest Fenollosa se narodil v roce 1853 jako syn Manuela Francisco Ciriaco Fenollosy, španělského pianisty a Mary Silsbee. Před studiem filozofie a sociologie na Harvardově univerzitě navštěvoval veřejné školy v rodném městě Salem ve státě Massachusetts. Na Harvardově univerzitě promoval v roce 1874.  Rok studoval na umělecké škole Bostonského muzea výtvarných umění. V té době se oženil s Elizabeth Goodhue Millettovou. V roce 1878 byl pozván do Japonska americkým zoologem a orientalistou Edwardem S. Morsem, aby vyučoval politickou ekonomii a filozofii na Imperial University v Tokiu. Jeho asistentem byl japonský učenec Okakura Kakuzó, se kterým Fenollosa studoval starobylé chrámy, svatyně a japonské umělecké poklady. Během doby strávené v Japonsku, Fenollosa pomohl vytvořit spolu s japonskými umělci Kanó Hógaiem (1828–1888) a Hašimotem Gahó (1835–1908) japonský styl malby zvaný "nihonga". V květnu 1882 vydal přednášku na téma "An Explanation of the Truth of Art" ("Vysvětlení pravdy o umění)", která byla široce rozšířena a citována.  Po osmi letech na univerzitě pomohl založit "Tokyo School of Fine Arts" ("Tokijskou školu výtvarných umění") a Tokijské císařské muzeum, kde v roce 1888 působil jako ředitel. V tomto období pomáhal při návrhu textu zákona na ochranu japonských chrámů a svatyň a jejich uměleckých pokladů.  Hluboce ovlivněný životem v Japonsku, Fenollosa konvertoval k buddhismu a dostal jméno Teishin. Přijal také japonské jméno Kano Eitan Masanobu podle malíře Kano Eitana Masanobu, který byl dvorním malířem šóguna Tokugawy a byl malířem japonské umělecké školy Kanó. Fenollosa také sepsal první inventář národních pokladů Japonska. Výsledkem této činnosti byl objev starých čínských svitků, které v minulých stoletích do Japonska donesli mniši na svých cestách. Zachránil mnoho buddhistických artefaktů, které by jinak byly zničené hnutím Haibutsu kishaku. (Haibutsu kishaku (廃 仏 毀 釈), doslovně "zrušit buddhismus" je idea, která obhajuje vyhnání buddhismu z Japonska a během období Meidži byla provázená ničením buddhistických chrámů, obrazů a textů a zavedla nucený návrat buddhistických mnichů k světskému životu.) Za tyto úspěchy byl Fenollosa vyznamenán japonským císařem období Mejdži řády "Order of the Rising Sun (Řád vycházejícího slunce)" a "Order of the Sacred Treasures" "( Řád posvátných pokladů".)  Fenollosa během svého pobytu v Japonsku shromáždil velkou osobní sbírku japonského umění. V roce 1886 svou sbírku prodal bostonskému lékaři a filantropovi Charlesu Goddardu Weldovi (1857–1911) za podmínky, že sbírku věnuje muzeu výtvarných umění v Bostonu. Dnes má bostonské muzeum jednu z největších sbírek japonského umění, obsahuje kolem 100 000 položek. V roce 1890 se vrátil do Bostonu, kde působil jako kurátor katedry orientálního umění. Fenollosa byl požádám, aby vybral exponáty japonského umění pro Světovou Kolumbijskou výstavu konanou roku 1893 v Chicagu. Také zorganizoval první výstavu čínského malířství v Bostonu v roce 1894. O dva roky později publikoval "Masters of Ukiyoe" ("Mistři ukiyoe"), historický popis japonských obrazů a ukiyo-e tisků vystavených v budově New York Fine Arts.  Fenollosa se rozvedl se svou manželkou a takřka okamžitě se oženil roku 1895 se spisovatelkou Mary McNeill Scott (1865–1954). Puritánská společnost v Bostonu byla velmi pobouřena a Fenollosa byl v roce 1895 z muzea propuštěn.  V roce 1897 se vrátil do Japonska, aby přijal pozici profesora anglické literatury na University of Tsukuba (Tokijské univerzitě). Spisovatel a novinář Lafcadio Hearn považoval Fenollosu za svého přítele; a Hearn téměř věřil, že navštěvuje profesorův domov příliš často.  V roce 1900 se Fenollosa vrátil do Spojených států psát a přednášet o Asii. Jeho práce z roku 1912 se ve dvou svazcích zaměřuje na japonské umění před rokem 1800. Tisky malíře Kacušiky Hokusaie popisoval jako okno krásy, než se japonské umění stalo příliš moderním na jeho vkus: "Hokusai je skvělý designér, tak jako Kipling a Whitman jsou skvělí básníci. Mohl by být zván japonským Dickensem." Arthur Wesley Dow řekl o Fenollosovi, že "byl nadaný, měl brilantní mysl s velkými analytickými schopnostmi, tento vzácný dar mu umožnil nahlédnout do podstaty výtvarného umění tak, jako málokomu."  Po jeho smrti v Londýně v roce 1908, Fenollosova vdova svěřila jeho nepublikované poznámky o čínské poezii a japonském dramatu Nó známému americkému básníkovi Ezra Poundovi a Williamu Butler Yeatsovi. Pound je pak využil pro stimulaci rostoucího zájmu o literaturu dálného východu mezi spisovateli modernisty. Pound následně dokončil Fenollosovu práci s pomocí Arthura Waleye, známého britského sinologa.  Fenollosovo tělo bylo zpopelněno v Londýně. Fenollosa si přál, aby jeho popel byl odeslán k pohřbení v kapli Hōmyō v buddhistickém chrámu Mii-dera (三井 寺, 御 井 寺).

Kritika.

Na přednášce na Harvardově univerzitě z roku 2011 Benjamin Elman odkazoval na Fenllosovu "Epochs of the Chinese and Japanese Art" z roku 1912, kde Fenollosa srovnává "degeneraci" pozdního císařského čínského umění s tím, co se stalo v oblasti byzantského antického umění v Evropě s "nejchudší z byzantských mozaik". Tvrdí, že j"edinou nadějí pro beznadějné je vnímat sebe sama jako beznadějné". Podle Elmana bylo Fenollosovo vnímání ovlivněno politickými a vojenskými porážkami říše Qing.

Ernest Francisco Fenollosa (18. února 1853 – 21. září 1908) byl americký historik umění, profesor filozofie a sociologie, významný pedagog. Během modernizace Japonska v období Meidži se stal nadšeným orientalistou, který učinil mnoho pro zachování tradičního japonského umění. Byl profesorem filosofie a politické ekonomie na Tokijské univerzitě.


Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009

Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupily dva týmy. Také se hrál zápas o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut, případně následovala trestná střílení.  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  Všechny časy jsou místní (UTC-5).

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Kazachstán 0:9 Německo "a" Finsko 5:1 Lotyšsko "se započítávaly ze základní skupiny."  Všechny časy jsou místní (UTC-5).  " Německo a Kazachstán sestoupily do I. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Play off.

Všechny časy jsou místní (UTC-5).

1. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 14. do 20. prosince 2008 v Herisau ve Švýcarsku a turnaj skupiny B od 15. do 21. prosince 2008 v Aalborgu v Dánsku.

Skupina A.

" Švýcarsko postoupilo mezi elitu, zatímco Estonsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Rakousko postoupilo mezi elitu, zatímco Maďarsko sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

2. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 15. do 21. prosince 2008 v Miercureji Ciuci v Rumunsku a turnaj skupiny B od 10. do 15. ledna 2009 v Logroñu ve Španělsku.

Skupina A.

" Japonsko postoupilo do 1. divize, zatímco Rumunsko sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

Skupina B.

" Chorvatsko postoupilo do 1. divize, zatímco Čína sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2010"

3. divize.

Turnaj třetí divize se v roce 2009 z důvodu nenalezení vhodného pořadatele neuskutečnil. Ze druhé divize tak nakonec nikdo nesestoupil.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji se na přelomu let 2008 a 2009 konalo v hlavním městě Kanady – Ottawě.


Život.

Phoebe Tonkin se narodila v australském městě Sydney. Už od svých čtyř let se věnovala tanci, zejména baletu, stepu, hip-hopu a moderním tancům. Odmala ale byla rozhodnuta stát se herečkou, a proto byla obsazována do menších divadelních rolí, ve dvanácti letech se dokonce zúčastnila programu Australian Theatre for Young People (začala tam také například Nicole Kidman či Toni Collette). Phoebe Tonkin odmaturovala na dívčí škole Queenwood school v Balmoralu. Je vegetariánka. Od září 2013 do března 2017 chodila s hercem Paulem Wesleym, známý ze seriálu "Upíří deníky".

Kariéra.

Ve známost vešla zejména díky debutové roli mořské panny Cleo Sertori, kterou ztvárnila v dětském seriálu "" po boku Cariby Heine (Rikki), Claire Holt (Emma) a Indiany Evans (Bella). Tehdy získala velikou popularitu.  S dalším hereckým kolegou z "H2O" – Angusem McLarenem – se rovněž objevila ve vedlejší roli energické barmanky Lexi v australském seriálu "Packed to the Rafters". Jejím následujícím hereckým počinem se stala role Fiony Maxwell v akčním filmu "Tomorrow, When the War Began" a hostovala v seriálu "Home and Away". Kromě několika dalších menších rolí v reklamách působila i jako fotomodelka pro australské i světové obchodní řetězce a její fotografie byly v magazínech jako "Girlfriend" nebo "Dolly". Velkou popularitu získala díky debutové roli mořské panny Cleo Sertori, kterou ztvárnila v seriálu "H2O: Stačí přidat vodu." Objevila se ve vedlejší roli energické barmanky Lexi v australském seriálu "Packed to the Rafters". Jejím následujícím hereckým počinem se stala role Fiony Maxwell v akčním filmu "Tomorrow, When the War Began". Hostovala v seriálu "Home and Away". Zahrála si i několik menších rolí v reklamách a působil i jako fotomodelka pro australské i světové obchodní řetězce. Její fotografie se objevili v magazínech Girlfriend nebo Dolly.  V roce 2008 získala nominaci na cenu AFI (American Film Institute) jako Nejlepší herečka v kategorii TV drama.V roce 2011 se na nějakou dobu přestěhovala do kanadského Vancouveru, kde začala natáčet seriál "The Secret Circle". V něm ztvárnila zápornou postavu, roli čarodějky Faye Chamberlain. Poté obdržela menší roli ve čtvrté sérii úspěšného seriálu "Upíří deníky", kde ztvárnila vlkodlačici Hayley. Od října 2013 hraje ve spin-offu "Upířích deníků" s názvem "The Originals".  Phoebe získala v roce 2008 nominaci na cenu AFI (American Film Institute) v kategorii nejlepší herečka v televizním dramatu.  V roce 2011 se na nějakou dobu přestěhovala do kanadského Vancouveru, kde začala natáčet seriál "Tajemství kruhu". V něm ztvárnila zápornou postavu, roli čarodějky Faye Chamberlain. Seriál měl premiéru 15. září 2011 na stanici The CW.  Poté obdržela menší roli ve čtvrté řadě úspěšné show "Upíří deníky", kde si zahrála roli vlkodlačice Hayley. Od října 2013 ji můžete vidět ve spin-offu s názvem "The Originals". V květnu 2017 bylo oznámeno, že si zahraje v dramatickém seriálu stanice SBS "Safe Harbour". V roce 2018 byla obsazena do seriálu "Bloom".

Phoebe Jane Elizabeth Tonkin (* 12. července 1989, Sydney, Austrálie) je australská herečka a modelka. Její nejznámější role jsou Cleo Sertori v seriálu "" a Hayley Marshall v "The Originals".


Historie.

Stockholm se rozkládá na 14 ostrovech u ústí jezera Mälaren a využívá dopravní sytém ze 60. let 20. století bez výraznějších změn (dobudování vnitřního i vnějšího dopravního okruhu je plánováno na rok 2025).  automobilová doprava před vjezdem do města je zpoplatněna mýtem, což spolu s nedostatkem parkovacích míst ve městě má za následek, že většina dojíždějících za prací dává přednost cestě vlakem. Nedostačující kapacita stávajících železničních mostů vedla ve druhé polovině 20. století k rozhodnutí postavit souběžně se stávajícím mostem Årsta, nový, moderní železniční most. V roce 1994 byla vypsána mezinárodní architektonická soutěž, ve které zvítězil návrh ateliéru Foster + partners ve spolupráci s konstrukční kanceláří Ove Arup. Původní most z roku 1929 je označován jako „východní“ a nový most z roku 2005 jako „západní“.

Východní most.

Nová trasa linky Stockholm-Göteborg přes záliv Årsta byla stanovena kolem roku 1915. To představovalo zisk 787 metrů ve srovnání s předchozí trasou vedoucí přes padací most. Během 1. světové války, projekt stavby mostu začal zhotovením topografické mapy. Mezinárodní architektonická soutěž byla vypsána bezprostředně po skončení války. Soutěž skončila 15. května 1919 přijetím 34 návrhů. Zvítězil projekt Simplicitas architektů Svena Markeliuse a Olofa Lundgrena. Německá skupina MAN, ve spolupráci s výrobcem Arcus AB navrhla vytvoření základů pomocí kesonů. Projekt mostu zahrnuje krátké mostní klenby podobné akvaduktu a nad mořem ocelový oblouk zajišťující průjezd lodí. Po dlouhých diskusích a řadě pozměňovacích návrhů, byla dohoda mezi švédskou železniční společností a městem Stockholm podepsána v roce 1923. Most Årsta byl postaven v letech 1923 až 1929 pod vedením hlavního architekta švédské železnice Folke Zettervalla. Mezi inženýry, kteří se podíleli na budování patří Ernst Nilsson a Salomon Kasarnowsky. Architektem zodpovědným za provedení podrobných plánů byl Cyrillus Johansson.  Celková délka mostu je 753 m, šířka je 9 m. Světlá výška na jižní straně je 26 m, splavná šířka pod obloukem je 75 m. Na severní straně byla před rekonstrukcí světlá výška mostu 32 m. Po rekonstrukci je výška 21,5 m s šířkou 24 m. Mostní věže na obou stranách mostní konstrukce nemají jen architektonický význam, ale umožňují i zvednutí mostovky nad vodní hladinu. V 60. letech bylo zařízení používáno jen několikrát do roka a v roce 1973 byla splavná výška trvale ustavena na stávající hodnotu.  Na pilíři na jižní straně mostu je pamětní deska s nápisem: „tento most byl postaven za vlády krále Gustava V. mezi lety 1925 a 1929“. Most byl slavnostně otevřen dne 23. listopadu 1929 králem Gustavem V. Celkové náklady projektu činily 11 milionů korun.  Od roku 1986 je most památkově chráněnou historickou památkou (byggnadsminne). V roce 1956 se objevil na švédské poštovní známce. V září 2012 byla dokončena rozsáhlá rekonstrukce mostu, kdy zejména klenby byly pokryty novou vrstvu betonu.

Západní most.

Most byl vybudován v letech 2000 – 2005 podle návrhu ateliéru Foster + partners jako železobetonový předpjatý monolit o délce 833 m, výšce 26 m a šířce 19,5 m. Most je dvoukolejný, mezi kolejemi je chodník pro obsluhu a po každé straně mostu chodník pro pěší a cyklisty. Mostovku nese 10 pilířů eliptického průřezu, rozpětí polí je 48 + 9x78 +65 m.  Most má moderní protihlukové vybavení. Kromě speciálních podložek pod pražci jsou na bočních stěnách nosníku a pásu mezi kolejemi umístěny ocelové matrace vyplněné minerální vlnou, které pohlcují hluk.  Beton byl barven ve hmotě barevnými pigmenty v odstínu falunská červeň, ve švédsku tradičně používaném na nátěry staveb. Betonový povrch byl impregnován. Most byl slavnostně otevřen 28. srpna 2005 za přítomnosti švédského krále Karla XVI. Gustava což dokládá pamětní deska umístěná na mostě. Konstrukcí, barvou a výsledným výtvarným dojmem se nový most harmonicky zapojil do okolního prostředí.

Soumostí Årsta Årstabroarna, The Årsta bridges, tvoří dva souběžné železniční mosty spojující ostrov Södermalm přes ostrůvek Årsta s pevninskou částí švédského hlavního města zvanou Årstaviken.


EPPO kód.

Plum pox virus (PPV000)

Původce choroby.

Původce šarky je plum pox virus (PPV) z čeledi "Potyviridae". Jedná se o virus s jednovláknovou RNA s pozitivní polaritou (tvořená mRNA je identická s genomem, může být tedy přímo použita pro syntézu virových proteinů). Většina genomové RNA tvoří jeden dlouhý otevřený čtecí rámec, který kóduje jediný polypeptid obsahující nejméně deset proteinů, mezi nimiž jsou proteázy, které nejdříve vyštěpí samy sebe a pak zbytek proteinů. Tyto proteiny zajišťují množení viru, jeho šíření a způsob, jak unikat protivirovým systémům rostliny. V rámci buňky se virus množí především navázán na endoplasmatické retikulum nebo tonoplast, mezi buňkami je přenášen skrze plasmodesmata.  Mechanismus, jakým virus šarky poškozuje hostitelské stromy, doposud není jasný, pozoruje se vyvolání nerovnováhy v systémech antioxidantů, což vyvolává nadbytek reaktivních kyslíkových radikálů. Původce šarky je schopný unikat protivirové obraně rostlin tím, že blokuje proces RNA silencingu, který jinak zajišťuje zastavení produkce virových proteinů.

Synonyma patogena.

Podle EPPO je pro chorobu šarka a patogena s označením "Plum pox virus" používáno více rozdílných názvů, například Plum pox potyvirus, PPV, Prunus virus 7.

Historie.

Choroba byla poprvé popsána v roce 1917, podle jiných zdrojů 1910 a dalších 1915, případně i 1915 - 1918 v Bulharsku, přibližně však v době první světové války, na nejkvalitnější domácí švestce ("Prunus domestica" L.), odrůdě 'Kjustendilská'. Protože byly silné a charakteristické příznaky šarky na plodech podobné neštovicím, byl zvolen pro vir název Plum pox virus, v překladu virus neštovice švestky. Zdroje, které informují o datu 1910, jako datu kdy byla choroba poprvé popsána, by mohly uvažovat ze zmínek o symptomech choroby z Makedonie, které v té době byly udávány.  Později v roce 1933 bylo v Bulharsku toto onemocnění zjištěno i na meruňce a na začátku šedesátých let na broskvi v Maďarsku.

V ČR.

V ČR byla choroba prokázána v roce 1952, avšak vyskytovala se zde již dříve. Již v roce 1926 byla popsána (Smolák, 1926) v Čechách mozaiková choroba na mirabelce, s největší pravděpodobností šlo o poškození šarkou švestky (Plum pox virus, PPV). Podobně Blattný (1930) zjistil na slívě Prunus insititia poškození odpovídající šarce. Blattný (1931) a Baudyš (1932) u slivoně popsali degeneraci s příznaky šarky.  Profesor Atanasov v první monografii o šarce švestky „"Šarka po sliviť. Edna nova virusna bolesť"“ popisuje, že při své návštěvě Československa v srpnu 1932 viděl na trhu v Brně typické příznaky šarky na plodech švestky, místní odrůdy 'Brňanka'. V dalších publikací je potvrzen výskyt šarky švestky ve 20. a 30. létech 20. století ve středních Čechách a na střední Moravě (Chrudimsko, Plzeňsko).  V 80. a 90. letech 20. století došlo k rychlému rozšíření šarky do vyšších poloh v ČR (400 až 700 m n. m.) Po padesáti letech pomalého šíření choroby v teplých oblastech Čech a Moravy došlo k rychlému rozšíření viru, které je připisováno oteplování klimatu a (přes kontrolu ÚKZÚZ) i šíření infikovaného školkařského materiálu.  Virus se v ČR šíří na odrůdách slivoní, myrobalánu, na keřích trnky, na odrůdách meruňky a broskvoně. V přírodě nebyl v ČR virus prokázán na višni a třešni. Nejnáchylnější odrůdou švestky k napadení šarkou pěstovanou v České republice (ale i jinde v Evropě) je nejkvalitnější odrůda 'Švestka domácí'. Nejrozšířenější variantou viru v ČR je PPV-D, kterým je infikováno 95 % všech infikovaných stromů. Kmeny PPV-M a PPV-Rec se vyskytují v přírodě pouze ojediněle. Výskyt kmenů PPV-C, PPVEA a PPV-W nebyl dosud v přírodních podmínkách ČR prokázán.

Ve světě.

Od roku 1932 do roku 1960 šarka postihla Evropu na jih a sever od Bulharska a Jugoslávie přes Maďarsko, Rumunsko, Albánii, Československo po Německo. Ovocné stromy ve většině Evropy byly napadeny během 70. let 20. století. Hostiteli byly především slivoň švestka a meruňka. V polovině 60. let šarka byla zjištěna v Nizozemsku, Švýcarsku, Řecku, Anglii a Turecku. Ve Francii, Itálii, Belgii bylo toto onemocnění zjištěno na počátku 70. let, a ve Španělsku a Portugalsku na počátku 80. let.  Na konci 90. let se virus šířil v Egyptě a Sýrii ale také na východní polokouli. V Chile byly dřeviny se symptomy nalezeny v roce 1992. Ve Spojených státech byly dřeviny se symptomy nalezeny v Pensylvánii, v roce 1999. Do roku 2006 se choroba rozšířila v New Yorku a Michiganu.  Ve 21. století je mimo severských států choroba rozšířena v celé Evropě, ale šíří se i na dalších kontinentech. Nevyskytuje se na na Novém Zélandu a v Austrálii.

Zeměpisné rozšíření.

Choroba se vyskytuje v Evropě, Jižní Americe, severní Africe a na hranicích mezi USA a Kanadou. Výskyt byl potvrzen i v Asii. Pomocí přísných fytosanitárních opatření se zatím podařilo zabránit rozšíření viru na Novém Zélandu a v Austrálii.  V České republice se vyskytují pouze tři kmeny viru šarky PPV-D, PPV-M a PPV-Rec, z nichž nejrozšířenějším je PPV-D. Tento kmen je podle některých informací nejagresivnější, podle jiných, odborných zdrojů, mírněji patogenní. Kmenem PPV-D je v ČR napadeno v druhé dekádě 21. století 95 % všech infikovaných stromů, tento kmen pochází z Balkánu. V roce 1999 se kmen šarky PPV-D vyskytl v Adams County, v Pensylvánii. Infikované oblasti v Pensylvánii byly v karanténě, aby se zabránilo šíření choroby, a infikované stromy byly zničeny.  Od té doby, v důsledku náhodného mapování výskytu provedeného v roce 2000, se hostitelské rostliny s příznaky rovněž vyskytly v Novém Skotsku a v jižních oblastech Ontaria.

Šíření.

Choroba se přenáší především hmyzími vektory, jako jsou mšice, množitelským materiálem a infikovanými sazenicemi, může být šířena i pracovníky v zemědělství při řezu. Je popsáno, že se může přenášet také semenem (u PPV-M), ale další zdroje tuto možnost nepotvrzují nebo popírají. Fytosanitární opatření EPPO s přenosem semeny nepočítají.  Vektory (přenašeči) viru jsou některé druhy mšic, hlavně mšice švestková, mšice broskvoňová a mšice chmelová. Infekčnost hmyzu trvá asi 45 minut.  Choroba se podle některých zdrojů nepřenáší semenem, pylem a mechanickým kontaktem mezi rostlinami.  Je popsáno šest kmenů viru šarky švestky: PPV-D, PPV-M, PPV-EA, PPV-C, PPV-Rec (rekombinantní) a PPV-W. PPV-M izoláty jsou agresivnější u broskvoní a jsou mšicemi efektivněji šířeny.  Významným zdrojem šíření jsou tolerantní odrůdy (jako jsou odrůdy Čačanská lepotica nebo Čačanská najbolja). Ačkoliv nevykazují vážné poškození nebo ani symptomy, mohou být na stanovišti zdrojem infekce. Dalším významným zdrojem šíření viru jsou stará stromořadí švestky, keře a stromy myrobalánu, rostoucí podél venkovských silnic a cest.  Nejvíce ohroženy infekcí jsou nové výsadby, mladé rostliny jsou k napadení nejvnímavější. Dodržování preventivních opatření je zde velmi vhodné. Citlivé odrůdy starší deseti let jsou většinou již napadeny, byly již infikovány.

Příznaky.

Projevy choroby jsou více či méně zjevné, bývají také velmi variabilní a jejich projev závisí na kmene viru, náchylnosti a kondici hostitele, průběhu povětrnostních podmínek a jiných faktorech. Diagnostika k zjištění napadení se provádí biologickými, sérologickými a molekulárními metodami. Diagnostika choroby vizuálním hodnocením příznaků není podle SRS spolehlivá podobně jako použití bioindikátorů, ačkoliv jiné zdroje považují použití bioindikátorů za spolehlivé. Příznaky jsou však značně variabilní a proto jsou SRS nejčastěji uplatňovány dražší sérologické testy (ELISA). Částka za stanovení potvrzení viru šarky švestky a jeho kmenu pomocí RT–PCR je udávána od 500 do 800 Kč (v r. 2008), cena za jen sérologické vyšetření je 200 - 400 Kč (v r. 2008).

Bioindikátory.

Spolehlivé testy používají indikátorové rostliny, které reagují na přítomnost viru typickými příznaky:

Plody.

Šarka se projevuje zejména okrouhlými defekty na pecce a na plodech – připomínají nerovnosti, kruhovité vklesliny, dužnina na místech deformací bývá načervenalá, žilnatá, nekrotická, nakyslá a je v některých případech jakoby „přirostlá“ k pecce. Plody jsou znatelně horší chuti a méně cukernaté, nevhodné ke konzumaci. Většina deformovaných plodů opadává v letních měsících. Tyto symptomy se nemusí projevit, někdy pouze dochází k hospodářským ztrátám poklesem plodnosti.  Zejména na peckách meruněk lze dobře pozorovat typické světlejší, odbarvené, chlorotické prstencovité skvrny. Také u broskví se někdy objevují na povrchu plodu mírně nepravidelné skvrny světlejší barvy. Podobné známky onemocnění nalezneme i na dalších částech rostliny, jako jsou třeba listy.  Typický je masivní opad plodů dlouho před sklizní, u švestek během léta, nebo předčasné dozrávání plodů.

Listy.

Světlejší prstencovité skvrny v podobě kroužků a kreseb na listech jsou většinou difúzní, světlé, chlorotické. Mladé listy broskvoní mohou být s ohledem na poškození žilek deformované. U citlivých odrůd mohou skvrny na listech přecházet do žluté až červenohnědé a nekrotizovat. Za vyšších teplot mohou naopak symptomy vymizet. U meruněk a broskvoní se skvrny nacházejí obvykle kolem listových žilek. Na jsou projevy napadení často doprovázeny klejotokem.

Možnost záměny.

Některé jiné viry na peckovinách způsobují podobné příznaky: virus nekrotické kroužkovitosti třešně (PNRSV) nebo například virus chlorotické skvrnitosti listů jabloně (ACLSV). Chlorotické kroužky na listech třešní podobné příznakům PPV způsobuje virus zakrslosti slivoně.

Hostitelské rostliny.

Hostitelskými rostlinami jsou z pěstovaných druhů především odrůdy broskvoně, švestky, slivoní, meruněk a třešní. Je známo více než 30 druhů rodu slivoň ("Prunus)" náchylných k napadení patogenem. I mezi odrůdami je však zřejmá různá míra náchylnosti k napadení a tato náchylnost je různá k různým kmenům viru. Planě rostoucí druhy (např. trnka) a okrasné druhy peckovin jsou i po napadení obvykle bez příznaků.  U tolerantních a citlivých odrůd se virus v rostlině množí i šíří. U rezistentních odrůd je virus v rostlině pouze v nízké koncentraci. U hypersenzitivních odrůd nedochází po napadení k šíření viru v rostlině, jsou zcela prosté nákazy.  V České republice se vyskytují pouze tři kmeny viru šarky PPV-D, PPV-M a PPV-Rec, z nichž nejrozšířenějším je PPV-D. Všechny tři kmeny nenapadají třešně a višně a proto se na třešních a višních v ČR šarka nevyskytuje. Kmen PPV-D ovšem mimo slivoň švestku napadá také broskvoň.  Naopak kmen PPV-M (Marcus) napadá více broskvoně, ale méně švestky. Rekombinantem obou kmenů PPV-D a PPV-M je kmen PPV-Rec (Recombinant), který se vyskytuje nejvíce ve střední a východní Evropě, kde napadá převážně švestky, méně často meruňky a téměř nikdy broskvoně.  Některé pěstované druhy u nichž bylo ověřeno že mohou být hostiteli: Druhy náchylné k napadení: Rostliny mimo rod slivoň, které mohou být hostiteli patogena: Druhy které mohou šířit nebo indikovat virus: "Chenopodium foetidum, Nicotiana benthamina, N. bigelowii, N. clevelandii, N. occidentalis, N. edwardsonii, N. megalosiphon, N. tabacum, N. physalodes," "Pisum sativum" cv. "Colmo"

Hospodářský význam.

Plody napadených rostlin jsou menší, se sníženou cukernatostí, nevhodné na konzumaci, k sušení, konzervování a výrobě destilátů. Sklizně jsou nižší. Často dochází ke ztrátám vlivem předčasného opadu všech plodů. U meruněk a broskví dochází k snížením mrazuvzdornosti a tedy vyššímu riziku dalších poškození.  Produkce švestek v ČR v roce 2009 dosáhla výše 7500 tun a stala se po jablkách druhou nejvýznamnější komoditou ovocnářství.  Šarkou napadené stromy ale produkují nekvalitní ovoce, které dlouho před sklizní silně propadá a může být kromě vzhledových vad i nahořklé. Rostlina ztrácí vitalitu a obvykle postupně uhyne. Celosvětové náklady na zvládnutí šarky v letech 1983 – 2013 byly odhadnuty na více než 10 miliard EUR. V Evropě patogen zničil přes 100 miliónů stromů.  K ochraně rostlin v boji proti chorobě byly pořádány zvláštní mezinárodní sympozia.  Některé zdroje udávají, že šarka způsobuje ztrátu 600 000 000 dolarů ročně u produkce švestek, broskví a meruněk po celém světě (Fuchs et. Al., 2008). Studie z roku 2006 odhaduje ekonomické ztráty ve Spojených státech a Kanadě v minulých letech u broskví z kmene PPV D 4,8 milionu eur. Muselo být odstraněno 264.000 stromů v Kanadě a 190.000 stromů v Pensylvánii (Cambra et al., 2006). Očekává se, že další šíření viru (zejména v USA a Číně) podstatně zvýší náklady na výrobu.

Ochrana rostlin.

Šarka je v 20. a na počátku 21. století nevyléčitelná viróza. Jediným způsobem, kterým dokáže hospodářství napadení čelit, je pěstování tolerantních a rezistentních odrůd.  „"Ve výsadbách se prakticky léčit nedá. Dají se ozdravovat stromy, které se používají k množení zdravého sadbového materiálu. Pokud se ale šarka vyskytne v sadu, nebo na zahradě, jediným řešením je strom vykácet,..."“ (profesor Milan Navrátil z katedry buněčné biologie a genetiky v souvislosti s konferencí Plum Pox Virus)  Přenáší se hmyzími vektory, jako jsou mšice, množitelským materiálem a infikovanými sazenicemi, případně může jako vektor působit i člověk při zemědělských pracích.

Prevence.

Veškeré napadené i nenapadené stromy i ze širokého okolí zničit (vykopat a spálit) a následně po značnou dobu nepěstovat – udává se hranice minimálně 20 let. Teoreticky by bylo třeba skutečně vykopat i kořeny na jejichž výmladcích mohou parazité sát infikovanou mízu. Následně je nutné vysázet bezpečně bezvirózní exempláře stromků. Tímto opatřením lze předcházet chorobě jen do určité míry.  Ve školkách je třeba používat pečlivou ochranu proti savému hmyzu, který je vektorem, ale vzhledem k neperzistentnímu způsobu přenosu viru je v produkčních sadech tento druh ochrany před šarkou již poměrně málo efektivní. V případě, že mšice již má virus na styletech (sací ústrojí) a přilétá z neošetřených stromů může virus přenést dříve, než se projeví působení insekticidu.  Vhodnou prevencí je také používání bezvirózního materiálu, dezinfekce nářadí, odstranění hostitele u nějž jsou projevy choroby (vykopáním a spálením napadené dřeviny). Při prořezávání stromků třeba desinfikovat nástroje mezi použitím u jednotlivých stromů. Podobná pravidla je nutno dodržovat i při roubování, šarku lze přenést nejenom nástrojem ale i roubem (očkem) z nemocné rostliny.  Přestože odstraňováním zdrojů infekce z okolí i z vlastní výsadby v prvních letech pěstování ovocného sadu lze rychlost šíření ve výsadbě zpomalit, nelze napadení zamezit. Výsadba citlivých odrůd starší deseti let už bývá obvykle zcela zamořená šarkou.

Fytosanitární opatření.

Prodej ovocných stromků napadených šarkou není dovolen. Pokud jsou v ovocné školce zjištěny, byť ojediněle, stromky infikované šarkou, musí být odstraněny. Pokud bylo infikováno více než 5 % stromků dané odrůdy, musí být celá daná část (odrůda) výpěstků zničena. Pravděpodobnost, že v ČR koupí zákazník šarkou napadenou ovocnou dřevinu ve školce je rovna nebo menší než 5%. V roce 2009 byla při namátkových kontrolách šarka nalezena jen v 47 případech testovaného množitelského materiálu (asi 3%). V zemích EU musí být prodávané dřeviny bezvirózní.  Virus šarky švestky je regulovaný škodlivý organismus, který je zakázáno zavlékat a rozšiřovat na území EU, pokud se vyskytuje na rostlinách rodu Prunus určených k pěstování, s výjimkou osiva. Rostliny, mimo rostlin vypěstovaných ze semene, musí být buď úředně uznány. Je požadován původ nebo úředně provedené testy za použití vhodných indikátorových rostlin nebo jiných rovnocenných metod.  Při zjištění výskytu PPV ve školkách a na kulturách určených k množení, nebo v jejich bezprostředním okolí nařizuje Státní rostlinolékařská správa mimořádná rostlinolékařská opatření.

Tolerantní a rezistentní odrůdy.

Pěstování rezistentních je v roce 2015 doporučeno v ČR v oblastech se silným výskytem šarky. Tedy v ČR polohy do 400 m n. m. s výjimkou jižní Moravy a jižních Čech. Tolerantní odrůdy jsou významným zdrojem infekce, pokud jsou infikovány a proto nejsou doporučeny do oblastí se silným výskytem šarky.

Slivoň švestka.

Odrůdy rezistentní proti šarce tak, že rostliny by byly schopny potlačit virus, do 21. století neexistovaly. Na přelomu 20 a 21. století byly ale vypěstovány odrůdy, které jsou rezistentní ve smyslu menšího poškození působením viru, tedy do určité míry tolerantní k chorobě. Šarka je napadá, ale u rostliny se neprojevují poškození, nebo výrazné ekonomické ztráty. Tímto způsobem jsou rezistentní proti šarce odrůdy švestek.  Nejvíce z odrůd pěstovaných v ČR je poškozována odrůda 'Švestka domácí'. Odrůdy 'Stanley' nebo 'Wangenheimova' jsou k šarce tolerantní. Na plodech se neprojevují příznaky a nedochází ke škodám způsobeným předčasným opadem plodů. Tolerantní je například Čačanská najbolja'. Plody uvedených odrůd ale nedosahují kvality plodů odrůdy 'Švestka domácí'.  Rezistentní je německá odrůda 'Jojo'. Rezistence je částečně omezena u mutace viru PPV-D, přičemž v ČR je nejvíce rozšířena mutace viru PPV-D. Imunita je dána na základě silné imunitní reakce – hypersenzitivity. Infikované tkáně okamžitě hynou a virus se tak nevyvíjí dále. Ovšem v případě použití roubu infikovaného šarkou by jako hypersenzitivní odumřela, nebo částečně odumřela. Podobně odrůda 'Jojo' reaguje při naočkování nebo naroubování na infikovanou podnož.  V Praze-Ruzyni odborní pracovníci z USA, Francie, Polska, Rumunska, Španělska, Bulharska a České republiky pod vedením docenta Jaroslava Poláka z Výzkumného ústavu rostlinné výroby pracují na žádosti o povolení pěstování této odrůdy na základě klonu C5 v zemích EU. Řízení může trvat několik let, ale jde významný pokrok v ochraně proti šarce.  Odrůdy slivoně švestky s vyšší odolností k šarce, pěstované v České republice podle podrobných testů Výzkumného ústavu rostlinné výroby: Odrůdy slivoně švestky tolerantní k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Čačanská lepotica', 'Čačanská najbolja', 'Gabrovská', 'Stanley', 'Wazonova'  Odrůdy slivoně švestky středně tolerantní k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Čačanská raná', 'Tuleu grass', 'Zimmerova'  Odrůdy slivoně švestky náchylné nebo citlivé k šarce, pěstované v České republice podle údajů sempra.cz: 'Bryská', 'Domácí velkoplodá', 'Vlaška', 'Wangenheimova'

Mirabelky a renklody.

Odrůdy renklód a mirabelek s vyšší odolností k šarce, pěstované v České republice:

Meruňka.

Podle dostupných zdrojů se některé odrůdy jeví velmi odolnými. K šarce je zcela imunní odrůda meruňky 'Harlayne'. Odrůdy 'Stark Early Orange', 'Leronda', 'Harval', 'Marii de Cenad' a některé další, jsou k šarce rezistentní. Tyto odrůdy slouží k dalšímu křížení a poznávání základů rezistence k viru.  K šarce imunní a rezistentní odrůdy meruněk pěstované v České republice:

Broskvoň.

Není známa žádná rezistentní odrůda, pouze několik odrůd středně rezistentních. Proto jsou testováni mezidruhoví kříženci v rámci rodu Prunus. Tedy kříženci broskvoně s mandloní, myrobalánem aj. Vysokou rezistenci k šarce má hybrid GF-677 a dosti vysokou rezistenci v hybridy 'Cadaman' a 'Fire'.  K šarce středně rezistentní odrůdy broskvoní pěstované v České republice:

Rezistence.

Klon C5.

Hlavním autorem klonu C5 je Dr. Ralph Scorza z Ovocnářského výzkumného ústavu v Kerneyswille, USA.  Prostřednictvím genetického inženýrství byla odrůda švestky 'Bluebyrd' transformována genem pro obalový protein PPV. Byly tak získány geneticky modifikované klony švestky včetně jednoho klonu C5. Rezistence klonu C5 je založena na mechanismu post transkripčního silencingu (umlčení) genu (PTGS). Klon je vysoce rezistentní k šarce, geneticky modifikované rostliny klonu C5 nebyly při pokusech přirozeně infikovány PPV mšicemi. Tkáně uměle infikovaných rostlin při testech vykazovaly ojediněle velmi slabé příznaky infekce PPV.  Odrůdy získané genovou manipulací jsou naprosto bezpečné a bez jakéhokoli rizika pro zdraví lidí. Odolnost vůči viru šarky je vyšší než u odrůd získaných klasickým křížením.  Ve druhé polovině devadesátých let byly proveden výzkum klonu C5 v INRA Bordeaux a polní pokusy ve Španělsku, Polsku a Rumunsku.  V České republice byla odrůda 'Honey Sweet', klon C5, testována v letech 2002 až 2011. Testy byly zaměřeny na rezistenci k viru šarky švestky (PPV), viru zakrslosti slivoně (PDV) a viru chlorotické skvrnitosti jabloně (ACLSV). Byla prokázána vysoká rezistence cv. ́Honey Sweet ́ k PPV i PDV a ACLSV. Na odrůdu nebyl přenesen virus PPV mšicemi. Odrůda je v USA uvolněna k běžnému pěstování a využití plodů.

Šarka je virové onemocnění rostlin. Napadá peckoviny jako je meruňka, nektarinka, broskev, nejrůznější odrůdy švestek, blum a rynglí, ale i třešeň, višeň a jabloně. Původcem onemocnění je Plum pox virus. Je široce rozšířena a způsobuje vážné hospodářské škody. Choroba není léčitelná a vede přes postupné chřadnutí k úhynu stromu. Velmi rychlé šíření virové šarky v minulosti bylo především umožněno množením infikovaného materiálu, například u výpěstků ovocných školek. Šíření bylo později omezeno vlivem vědeckého poznání. V roce 2009 byla při namátkových kontrolách šarka nalezena jen v 47 případech testovaného množitelského materiálu (asi 3 %).


Informace o filmu.

Film je inspirován skutečnými historickými událostmi z konce 2. světové války, tzv. masakrem u Oradour-sur-Glane, při němž byla nacisty vypálena francouzská vesnice Oradour-sur-Glane a zabito 642 civilistů.  Hlavní roli ve filmu měl původně hrát Lino Ventura, který však tuto roli odmítl, protože se mu ve scénáři nelíbilo násilí.  Při natáčení filmu byly použity dva francouzské zámky – Château de Bonaguil v kantonu Lot-et-Garonne (většina filmu) a Châteaux de Bruniquel v kantonu Tarn-et-Garonne. Množství tajemně vyhlížejících interiérů, které je možné vidět ve filmu, však byly přesto pouze pro film vystavěné kulisy.  Film byl ve Francii vřele divácky přijat – v celé zemi jej vidělo přes 3 miliony diváků a v Paříži téměř milion diváků.  Hudbu k filmu složil François de Roubaix, přičemž šlo o poslední film, pro který složil filmovou hudbu. Skladatel pouze tři měsíce po uvedení filmu zemřel a proto mu César za nejlepší hudbu byl udělen posmrtně. Film se účastnil vůbec prvního ročníku udělování Césarů v roce 1976.

Děj.

Film se odehrává na konci druhé světové války, v atmosféře německého ústupu a prohry. Doktor Julien Dandieu pracuje jako chirurg v nemocnici a současně vypomáhá francouzskému odbojovému hnutí. Po ostrém německém varování vypravuje svou ženu a malou dcerku mimo město, do pokojné vesnice, ve které sám vlastní zanedbaný hrad. Po nějakém čase se vypravuje na návštěvu, po příjezdu však nalézá pouze zničenou vesnici a vyvražděné obyvatelstvo. Když dorazí ke svému hradu, nalézá navíc mrtvé tělo svého dítěte a představuje si, co pravděpodobně musela vytrpět jeho žena. Jeho šok a bolest jsou nezměrné, navzdory tomu však zachová jistou rozvahu, nalézá svou dávno schovanou starou pušku a začíná krutou mstu. Protože doktor Dandieu dokonale zná složitý systém podlaží, chodeb a schodišť na starém hradě, získává před těžce ozbrojenými německými vojáky velkou výhodu. Několikrát se ocitne v nebezpečí, přesto však postupně a trpělivě zvládne zabít všechny, kteří jsou zodpovědni za smrt jeho rodiny. Doktor nakonec přežívá, když je však nadlidský úkol konečně za ním, opět propadá obrovské bolesti nad ztrátou nejbližších.

Stará puška (originální francouzský název "Le Vieux Fusil") je koprodukční francouzsko-německé filmové válečné drama z roku 1975, které režíroval Robert Enrico. Film získal ve třech kategoriích cenu "César" a v dalších šesti kategoriích byl na ní nominován.


Ekologie.

Vysokohorská bylina rostoucí na náhorních pastvinách nebo ve světlých, svažitých lesích v nadmořské výšce nejčastěji od 3000 po 3800 m. Vyskytuje se na lehké písčité, střední hlinité i těžké jílovité půdě, která může být kyselá, neutrální i mírně alkalické. Může růst na plném slunci nebo v polostínů, často tvoří podrost ve světlých vysokohorských březových lesích. Upřednostňuje vlhá stanoviště.  Rostlina raší z dužnatých kořenů s nástupem jara a příchodem zimy její lodyha usychá. Kvete v červenci a srpnu, plody dozrávají v srpnu a září. Ploidie druhu je 2n = 36.

Popis.

Vytrvalá bylina s lodyhou vysokou 1,2 až 2 m rostoucí ze silného, tmavě hnědého, páchnoucího kořene dlouhého až 40 cm a hrubého do 5 cm. Lodyha vyrůstající z listové růžice je pevná, tlustá až 2 cm, jednoduchá nebo rozvětvená, chlupatá a porostlá střídavými, poměrně tenkými listy. Listy v růžici i spodní lodyžní mají křídlatý řapík dlouhý 10 až 40 cm, jsou trojúhelníkovité nebo srdčité, bývají dlouhé 20 až 50 cm a široké 10 až 30 cm, po okraji jsou nepravidelně zubaté a na vrcholu špičaté, naspodu řídce chlupaté a žlázkovitě tečkované. Výše postavené lodyžní listy mají krátké řapíky nebo jsou hluboce přisedlé, jsou dlouhé 10 až 45 cm a široké 5 až 25 cm, jsou trojhranné nebo vejčité, lysé a po obvodě nepravidelně zubaté.  Na konci lodyhy a větví vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až pěti asi 3 cm velké úbory kulovitého tvaru podepřené drobnými, špičatým a nazpět ohnutým listeny. Zákrovní listeny vyrůstají v 7 až 10 řadách a jsou zbarvené purpurově až černě. Oboupohlavné květy úboru mají trubkovitou korunu asi 2 cm dlouhou, barvy je fialově modré nebo téměř černé. V korunní trubce jsou volné tyčinky se špičatými prašníky. Květy jsou opylovány hmyzem.  Plody jsou hnědé, podlouhle, zakřivené, bočně stlačené nažky 8 mm velké. Nažka má po stranách po jednom žebru a na vrcholu je vybavena dvojitým chmýrem 15 mm dlouhým. Rostlina se přirozeně rozšiřuje do větších vzdálenosti semeny (nažkami) roznášenými větrem, po bezprostředním okolí rozrůstáním kořene a kořenovými úlomky při erozi svažité půdy.

Využití.

Bylina je již po staletí využívána v tradiční čínské a indické medicíně. Používá se při problémech s trávicí soustavou nebo střevy, u nechutenství, odstraňuje zvrácením či průjmy, léčí játra, úplavici, dysfunkci jater, žlučníku, sleziny i slinivky, reguluje menstruací, anorexii, využívá se její protizánětlivých, protiplísňových i protinádorových vlastnosti, léčí chronickou bronchitidu i astma. Usměrňuje proudění energie čchi, je teplé povahy, eliminuje bolest a slouží jako analgetikum. Užívá se samostatně, ale pro dosažení lepších účinků se kombinuje s dalšími bylinami, je součásti mnoha tradičních čínských bylinných směsí. Ve formě vykuřovadla má smyslnou vůni a působí jako afrodisiakum, uplatnění nachází i v kosmetice.  Hlavní části, pro kterou je rostlina sbírána, je její hnědý kořen dlouhý až 40 cm, který má jednoduchý mrkvovitý tvar nebo je u vrcholu rozvětven do několika částí. Má silný sladký zápach a hořkou chuť. Sklízí se pozdě na podzim nebo počátkem jara a suší se pro pozdější využití v léčitelství, nebo je z něj za čerstva parní destilací extrahován esenciální olej zvaný "Costus Oil", který bývá používán ve vysoce kvalitních parfémech a léčebných přípravcích. Hlavními účinnými složkami kořene jsou mnohé sesquiterpenové laktony, hlavně costunolid a dehydrocostus. Tyto složité látky vykazující dosud řádně nepopsané biologické aktivity, které jsou zkoumány tamními vědeckými ústavy.

Ohrožení.

Chrpovník lopuchový je sbírán pro léčebné účinky již po tisíciletí a do nedávna se stačil přirozenou cestou obnovovat. Od poloviny 20. století je však vážně ohrožen intenzivním neregulovaným sběrem pro obchod, většina vykopaných kořenů byla oficiálně vyvážena do Číny a Japonska a vysazováním náhrady za zlikvidované rostliny se nikdo nezabýval. Jeho biotopy jsou dále ničeny výstavbou silnic a vojenských zařízení, včetně stále se rozšiřující pastvy jaků, mýcením řídkých horských lesů a stoupajícími rekreačními aktivitami. Nyní je chrpovník lopuchový zařazen do úmluvy CITES I zakazující jeho vývoz, což má nápomoci k jeho záchraně před úplným vymizením z volné přírody. V seznamu IUCN je považován za kriticky ohrožený druh (CR).

Chrpovník lopuchový ("Saussurea costus") je 1 až 2 m vysoká, vytrvalá, robustní léčivá rostlina řazená do širokého rodu chrpovník tvořeného 485 druhy. Je původní druh a endemit rostoucím v blízkosti Himálaje v Nepálu, indických svazových státech Himáčalpradéš a Džammú a Kašmír a v přilehlých pákistánských distriktech Ázád Kašmír a Gilgit-Baltistán.


Historie.

Předchůdcem skupiny Huun-Huur-Tu byl kvartet Kungurtuk, založený v roce 1992 Kaigal-ool Khovalygem, bratry Alexandrem and Sayanem Bapa a Albertem Kuvezinem. Nedlouho poté změnili název na dnešní. Od počátku se zaměřili na interpretaci tradičních tuvanských lidových písní, jež často zachycují tuvanské stepi a koně.  V následujícím roce vydala skupina své první album, nazvané "60 Horses In My Herd" (česky: 60 koní v mém stádu). Bylo nahráváno v Londýně a Kalifornii. Po vydání desky odešel Kuvezin a založil rockověji zaměřenou skupinu Yat-Kha. Ve skupině ho nahradil Anatolij Kuular, který dříve pracoval s Khovalygem a Kongar-ool Ondarem v Tuvanském souboru. V novém složení nahrála skupina album "The Orphan's Lament" (česky: Sirotkův nářek), jež bylo vydáno v roce 1994.  V roce 1995 skupinu opustil Alexander Bapa, aby se mohl na plný úvazek věnovat hudební produkci. Nahradil ho Alexej Sargylar, dříve člen ruského státního orchestru "Sibiřský suvenýr". Následovalo vydání třetího alba nazvaného "If I'd Been Born An Eagle" (česky: Kdybych se narodil jako orel), jež se nahrávalo v Nizozemsku. Na toto album skupina nově zařadila některé novější tuvanské písně, pocházející z druhé poloviny 20. století.  Na počátku roku 1999 bylo vydáno čtvrté album "Where Young Grass Grows" (česky: Kde roste mladá tráva). Na tomto albu se poprvé objevily hudební nástroje nevycházející z tuvinské tradice (harfa, tabla, skotské dudy (host Martyn Bennett) a syntezátor).  Huun-Huur-Tu v roce 2000 spolupracovali také na akci "Music Live" britské stanice BBC. V následujícím roce vydala skupina své první živě nahrávané album. V roce 2003 opustil Kuular skupinu a byl nahrazen Andrejem Mongušem, zkušeným učitelem chöömej a hry na tuvinské nástroje.  Skupina vystupuje poměrně často také v České republice (např. na folkovém festivalu Folkové prázdiny v Náměšti nad Oslavou).

Alba.

Se skupinou The Bulgarian Voices - Angelite:

Huun-Huur-Tu (tuvinsky: Хүн Хүртү Khün Khürtü) je tuvinská hudební skupina, zabývající se interpretací tradičního způsobu alikvotního zpěvu. Název skupiny znamená "Sluneční paprsky" (doslova "Přenašeči slunce").