Převzetí kontroly nad Antiochií.

Když v bitvě s Turky padl mladý antiochijský kníže Bohemund II. z Antiochie, syn zakladatele státu Bohemunda z Tarentu, převzala vládu energická kněžna vdova Alice, dcera jeruzalémského krále Balduina II. Kněžna tvrdě potlačila pokus normanských rytířů o převzetí kontroly nad Antiochií a prohlásila se samovládkyní. Nový jeruzalémský král Fulko z Anjou se rozhodl zjednat pořádek, porazil kněžniny síly a rozhodl se vnutit Alici ženicha. Místo antiochijského knížete poté nabídl Raimondu z Poitiers, který nabídku přijal. Prošel v přestrojení Itálií, Byzancí, až se tajně dostal do Jeruzaléma. Fulko s Raimondem poté vymysleli lest, když král za Raimonda provdal Alicinu malou dceru Konstancii, čímž její matku zbavil moci i dalších nároků na antiochijský trůn, neboť moc nyní spočívala na Konstancii a tím pádem i na Raimondovi, který byl čtyřikrát starší, než jeho nevěsta. Manželství dostalo požehnání od antiochijského patriarchy, ale ne od Raimondovy tchyně Alice, neboť ta žila v přesvědčení, že Raimond coby ženich, je určen pro ni. V prvních letech Raimondovy a Konstanciiny vlády bylo Antiochijské knížectví ve sporu s byzantským císařem Janem II., který přitáhl do oblasti Kilíkie, jejíž jižní část dobyl od arménského krále Lea II. a začal si nárokovat i vládu nad Antiochií. Když vůdcové první křížové výpravy procházeli Konstantinopolí, odpřisáhli tehdejšímu císaři Alexiovi I., že veškerá území, která dobudou na východě předají pod lenní svrchovanost Byzance. Frankové však přísahu nedodrželi a počínali si v křižáckých státech jako suverénní vládci. Alexiův syn Jan II. proto přišel s byzantskou armádou do Sýrie uplatňovat svá práva a antiochijskému knížeti připomenout jeho závazky. Raimond byl donucen složit císaři lenní hold a zavázal se platit obvyklý lenní tribut. Císař se zase zavázal chránit území Antiochijského knížectví před muslimskými státy. Následně císař s Raimondem roku 1138 vytáhl vytáhl na turecké mocenské centrum Aleppo. Když však útočníci spatřili mohutné hradby Aleppa, které bylo plně obsazené Núr ad-Dínovou posádkou, rozhodli se vytáhnout na nedaleké město Šajzar. Raimond však s útokem váhal, neboť se obával, že v případě dobytí Šajzaru a dalších území na východě jej císař vyžene z Antiochie, kde dosadí svého místodržícího a odškodní nejistým, nově dobytým územím. Císař si toho všiml a pochyboval o loajalitě křižáků. Nakonec znechuceně ukončil obléhání a vrátil se do Konstantinopole. Raimond se odebral do Antiochie.

Mocenské zápasy.

Poté následoval spor mezi knížetem Raimondem a antiochijským patriarchou. Raimond byl roztrpčený, protože byl kvůli svému slibu věrnosti z roku 1135 nucen patriarchovi platit tribut. Ale roku 1139 kníže triumfoval a patriarcha byl z úřadu sesazen. O tři roky později se císař Jan II. do Sýrie vrátil, ale Raimond se odmítl nyní znát ke svému poddanství vůči císaři. Jan II., ačkoliv se vypořádal se sousedními Armény, byl neschopný vůči Raimondovi cokoliv podniknout. Když však Raimond požadoval od Janova nástupce na byzantský trůn Manuela podsoupení některých měst v arménské Kilíkii, došlo k boji. Řekové boj vyhráli a císař Manuel Raimonda donutil k ponižující návštěvě Konstantinopole, během které Raimond obnovil svou přísahu lenní závislosti a souhlasil s dosazením řeckého ortodoxního patriarchy do Antiochie. V roce 1148 do Antiochie dorazila druhá křížová výprava v čele s římsko-německým králem Konrádem III. a francouzským králem Ludvíkem VII. S ním dorazila také jeho žena a Raimondova neteř Eleonora Akvitánská. Raimond se snažil Ludvíka přesvědčit, aby mu pomohl dobýt muslimské centrum Aleppo a ztracená území na východ od řeky Orontes. Ludvík však váhal a spíše s nelibostí sledoval, jak si jeho žena Eleonora rozumí se svým strýcem. Francouzský král se nakonec rozhodl táhnout do Jeruzaléma, ale Eleonora odmítla jít s ním. Ludvík ji musel odvést s sebou násilím, čímž se navždy rozkmotřil s antiochijským knížetem.

Smrt.

Poté, co roku 1148 druhá křížová výprava skončila nezdarem, rozhodl se sultán Núr ad-Dín zaútočit na oslabené křižácké státy. Na jaře 1149 sultán vytáhl proti Antiochijskému knížectví. Muslimské síly čítaly až 6 000 jezdců. Raimond měl k dispozici kolem 1 000 pěších vojáků, avšak existují rozpory, kolik mohl postavit do boje rytířů na koních, mohlo to být 400 až dokonce 4 000 Kromě toho se s křižáky spojila mocná muslimská sekta Assassínů.  Raimond z Poitiers zpočátku využil momentu překvapení a Núr ad-Dína zahnal na útěk. Sultán, který neměl přesné informace o počtu protivníka, však brzy skutečnost prohlédl, obrátil a přešel do protiútoku. Raimond se dopustil taktické chyby, když nařídil na noc rozbít tábor na holém prostranství v soutěsce u Fons Murez. Núr ad-Dín jej v noci obklíčil a ráno kníže poznal, jakou předchozího večera udělal chybu. Jedinou jeho nadějí bylo probít se z obklíčení, ale byl ve velké nevýhodě. Jeho rytíři museli útočit do kopce a proti přesile. Všichni Raimondovi vojáci byli muslimy pobiti a padl i sám Raimond. Mrtvému knížeti nechal Núr ad-Dín uříznout hlavu a poslal ji ve stříbrné skříňce Abbásovskému chalífovi do Bagdádu, kde rozšířila po Bohemundu II. jeho sbírku o další exemplář hlavy antiochijského knížete.

Raimond z Poitiers, psán též Raymond či Raimund (francouzsky, narozen někdy kolem roku 1108 – 29. června 1149) byl francouzský šlechtic a v letech 1136–1149 knížetem z Antiochie (jako kníže Raimond I.). Byl synem akvitánského vévody Viléma IX., zvaného "trubadúr" a hraběnky z Toulouse Filipy. Raimond z Poitiers padl v bitvě u Fons Murez, kde se křižáci nechali v noci obklíčit a sultán Núr ad-Dín antiochijskou armádu zcela zničil.


Stručná historie.

V roce 1955 byl USAF zahájen program WS-117L, který měl za úkol vývoj strategického špionážního satelitního systému. Hlavním úkolem programu bylo vyvinout univerzální platformu, která by mohla být vybavena různými typy kamerových a fotografických přístrojů, zároveň by byla vybavena vlastním pohonem a manévrovacími tryskami a mohla být vypuštěna jako horní stupeň v té době vyvíjených raket. Hlavním dodavatelem byl v říjnu 1956 zvolen Lockheed. Stupeň Agena byl v podstatě postaven kolem motoru Bell XLR81, který byl původně vyvinut pro raketový zbraňový systém bombardéru B-58 Hustler (proto jej USAF označuje jako vojenskou střelu: RM-81 Agena). První start v kombinaci s raketou Thor proběhl v lednu 1959 a byl neúspěšný, avšak 28. února téhož roku proběhl další start, tentokrát již úspěšný a na oběžnou dráhu byl umístěn satelit Discoverer 1. Stupeň byl používán na raketách Thor až do konce 60. let a na raketách Atlas jej roku 1966 nahradil stupeň Centaur. Několik stupňů Agena bylo využito v programu Gemini mezi lety 1965 a 1966, kde sloužily pro nácvik přibližovacích a spojovacích manévrů na orbitě.

Popis.

Motor Bell XLR81 (viz Bell 8000) používal jako palivo hydrazin a jako okysličovadlo kyselinu dusičnou. Tryska byla výkyvně zavěšena a umožňovala směrovat vektor výstupních plynů. Tryska byla chlazena regenerativním systémem, ale soustava kanálků nebyla klasické „špagetové“ konstrukce, kde jsou chladicí trubičky připájeny na vnější stranu stěny trysky, ale trysku tvořil pouze hliníkový kužel, v němž byly vyvrtány dělovým vrtákem blízko sebe díry, které tvořily chladicí okruh. Motor mohl být několikrát restartován, protože palivo bylo hypergolické, nebyl potřeba žádný zážehový systém.

Parametry Agena A.

Motor XLR81, firemní značení Bell 8048.

Varianty.

Většina parametrů je stále nezveřejněna, protože podléhá utajení jako všechny programy špionážních satelitů. Každý ze 365 stupňů Agena byl vypuštěn NASA nebo USAF. Poslední start se konal 2. února 1987, jako druhý stupeň rakety Titan 34B.

Agena (RM-81 Agena) byl raketový stupeň široce používaný v 60. a 70. letech 20. století, jako horní stupeň raket Thor, Atlas a Titan. Byl vyvinut americkou společností Lockheed v 50. letech, v rámci programu amerických špionážních satelitů. Agena byl v podstatě první víceúčelový satelit a posloužil jako základ mnohých vojenských i civilních satelitů. Další využití našel i v pilotovaném programu Gemini, kde Agena sloužil jako cílové těleso pro nácvik spojování lodí na orbitě. Celkem bylo do vesmíru vyneseno přibližně 365 stupňů Agena, poslední z nich v roce 1987.


Obecná teorie k algoritmu.

Velikost toku nikdy nepřekročí kapacitu žádného řezu sítě. Toto tvrzení pouze naznačuje, že sítí není možno „protlačit“ vyšší tok než je maximální kapacita řezu sítě (toto je obsaženo v upozornění, že se to týká všech řezů sítě, tzn. i minimálního s jeho „maximální“ kapacitou).  Pro orientovaný graf formula_1 s množinou hran formula_2 a množinou vrcholů formula_3, funkci formula_4 určující kapacitu hran, vrcholy formula_5 a formula_6 grafu formula_1, kde formula_5 je zdroj a formula_6 spotřebič platí: Tvrzení „tok formula_10 je maximálním tokem v síti formula_11“ je ekvivalentní s tvrzením že neexistuje neorientovaná cesta formula_12, formula_13, formula_14 taková, že pro každou dvojici formula_15 platí:  Taková P by se nazývala zlepšující cestou.

Obecná implementace v pseudokódu.

Ford-Fulkerson (S)

Obecný popis implementace metod.

boolean NajdiCestu(Node s) {

Vysvětlení algoritmu.

Tento algoritmus začíná tak, že všem hranám přiřadí tok hodnoty nula, neboli nic sítí na počátku neprotéká. Dále pak začne testovat nalezení zlepšující cesty, jestliže tato cesta bude nalezena tak se tok zvýší. Naopak jestliže cesta nalezená už nebude, to znamená že zlepšující cesta už neexistuje (viz obecná teorie k algoritmu) je nalezen maximální tok.  Funkce NajdiCestu(S) na počátku své implementace přiřadí všem uzlům grafu jako stav uzlu hodnotu FRESH. To znamená, že tyto uzly jsou čisté neboli ještě nepoužité. Uzlu S se přiřadí p[s] směr kterým jde hrana a poté ještě delta s jako nekonečno jelikož je to uzel předaný parametrem a tento uzel se otevře. Poté startuje cyklus který na svém začátku vybere uzel který je otevřený (stav uzlu == otevřeno ) a uzavře ho a poté pro všechny jeho následníky zjistí že jestliže je následník, uzel fresh a jeho tok je nižší než kapacita hrany jež spojuje uzel s tímto následníkem, tak ho otevře, přiřadí mu směr kterým je orientovaná hrana a vypočte pro něj delta. Delta se vypočítává právě pro to aby bylo možné zjistit o kolik se dá navýšit tok v hranách orientovaných směrem od zdroje k spotřebiči a snížit tok na hraně směřující od spotřebiče ke zdroji (bilance zůstává stejná). Když se takto projedou všechny následovníci tak se začnou procházet všichni předchůdci tohoto uzlu. U nich se zjišťuje zda jsou FRESH a zda hrana spojující tyto dva uzly má vyšší tok než nula. Když je tato podmínka splněna nastaví se předchůdce na stav OPEN nastaví se mu orientace hrany a určí delta. A toto celé se opakuje dokud existuje alespoň nějaký otevřený uzel či dokud testovaný uzel u se nebude rovnat spotřebiči. A také na základě této naposledy zmiňované rovnosti bude funkce vracet návratovou hodnotu true nebo false.  Odpověď na otázku jak je možné, že tok může "téci" i proti směru orientace hrany v síti?  Vysvětleme si to například na vodovodním potrubí. Existuje jedna trubka, která bude mít orientaci proti směru vodovodu to znamená od domácnosti do vodárny. Jak je možné, ze by touto trubkou tekla voda proti její orientaci? Fyzicky to možné není, ale hodnota jejího toku tomu může ukazovat. Tuto hodnotu trubka má jen proto, že jestliže my potřebujeme touto opačně orientovanou trubkou poslat například 3 litry směrem vodárna→ domácnost, tak jestliže například 10 litru vody jí proteče ve směru domácnost→vodárna, tak ona svůj průtok zmenši třeba na 7 litrů a ty tři litry nechá protéct někde jinde..jinou trubkou..tím pádem navenek vypadá, že průtok směrem vodárna→ domácnost je 3.

Pro zadání s určeným minimálním tokem.

V této variantě je pro každou hranu formula_22 zadáno nejen horní omezení formula_23, ale i minimální požadavek formula_24 na tok. Tok formula_25 je přípustný, pokud každá hrana splňuje formula_26. Úlohou pak může být nalezení maximálního, minimálního, nebo libovolného přípustného toku sítí.  Nejprve se budeme zabývat hledáním libovolného přípustného toku. Úlohu převedeme na hledání maximálního toku v síti formula_27 bez minimálních požadavků, která ze zadané sítě formula_1 vznikne následujícími úpravami:  V síti formula_27 nalezneme maximální tok formula_44. Nejprve uvažujme případ, kdy každá hrana vycházející z formula_29 je nasycena, a tedy i každá hrana vcházející do formula_30 je nasycena. To znamená, že za každou hranu formula_32 původní sítě formula_1 s kladným formula_34 teče tok velikosti formula_34 z formula_51 do formula_30 a z formula_29 do formula_54. Tento tok přesměrujeme, aby tekl hranou formula_39. Hranou formula_39 tak teče tok velikosti formula_57, což nepřekračuje její kapacitu, protože formula_58. Po následném odstranění uzlů a hran nově přidaných do formula_27 dostaneme přípustný tok sítí formula_1. V případě, kdy některá hrana vycházející z formula_29 nasycena není, znamená to, že v formula_1 neexistuje žádný přípustný tok. Pokud by totiž existoval, mohli bychom ho přeměnit na tok sítí formula_27, kde by každá hrana vycházející z formula_29 nasycena byla a tento tok by byl větší než formula_44.  Tento přípustný tok můžeme následně zlepšovat přidáváním, nebo ubíráním toku po zlepšujících cestách. V případě hledání maximálního toku je cesta formula_66, zlepšující, pokud pro každou dvojici formula_67 platí, že formula_67 je hranou formula_1 a formula_70, nebo formula_71 je hranou formula_1 a formula_73. Po této cestě můžeme tok zvětšit. V případě hledání minimálního toku je formula_66, zlepšující, pokud pro každou dvojici formula_67 platí, že formula_67 je hranou formula_1 a formula_78, nebo formula_71 je hranou formula_1 a formula_81. Po této cestě můžeme tok zmenšit.

Časová složitost.

Pokud algoritmus nenaimplementujeme chytrým způsobem, je jeho časová složitost nezávislá na velikosti vstupu – závisí na kapacitách jednotlivých hran:

Fordův-Fulkersonův algoritmus (pojmenovaný podle L. R. Forda, Jr. a D. R. Fulkersona) počítá maximální tok v síti. Název "Ford-Fulkerson" je také často používán pro Edmondsův-Karpův algoritmus, který je specializací Fordova-Fulkersonova algoritmu.


Život.

Slavný francouzský skladatel Pierre Henry byl jedním z mnoha průkopníků, kteří se zasloužili o vytvoření tzv. konkrétní hudby (Musique concrète). Konkrétní hudba je jeden z mnoha druhů, jak lze tvořit hudbu a vznikla především proto, aby sloužila jako prostředek sloužící k rozvoji zvukových charakteristik hudby. V úplných začátcích vývoje konkrétní hudby se jednalo především o zkoumání zvuků přírodních materiálů (špalky ze dřeva a kovu, rachotící zrníčka apod.).  Svoji oslnivou kariéru začal Henry studiem na Pařížské konzervatoři, kde studoval harmonii u Oliviera Messiaena a zároveň skladbu u Nadi Boulangerové. Přesto měl Henry raději experimentování s nehudebními zdroji zvuku, než používání tradičních hudebních nástrojů a je to na jeho tvorbě vidět.  V roce 1949 se Henry připojil k personálu elektronického studia RTF, které založil Pierre Shaeffer pět let zpátky. Dále také roku 1949 jejich spolupráce vyústila v založení uskupení Groupe de recherches musicales (GRM), což je francouzská organizace pro výzkum elektroakustické hudby.  Roku 1952 Henry produkuje svoji první konkrétní hudbu.  Dalším zlomovým rokem je rok 1958, kdy Henry společně se Jeanem Baronnetem zakládá vlastní studio Apsomé, které je vůbec první elektronické studio ve Francii a navazuje tak na spolupráci s choreografem Mauricem Béjartem. Současně také odchází z RTF. Jeho práce se dá označit za jákési očištění prostředků – balet Le Voyage (1962, podle Tibetské knihy mrtvých) a na slavných Variations pour une porte et un soupir (1963). Po té se vrací k baroku, které se snaží napodobit a můžeme to vidět na stylu v Messe de Liverpool (1967-68) a Apocalypse de Jean (1968), Desátá symfonie (1979), dále na obrovské koláži úryvků z devíti Beethovenových symfonií a nebo v díle Chemická svatba (1980), které si sám složil i zrežíroval.  Pierre Henry je považován za jednoho z nejlepších skladatelů elektroakustické hudby současnosti.

Pierre Henry (9. prosince 1927, Paříž – 5. července 2017) byl francouzský hudební skladatel a jeden ze zakladatelů konkrétní hudby.


Život a politická kariéra.

Narodil se v roce 1838. V roce 1863 získal doktorát z práv. Po pádu druhého císařství a nastolení třetí republiky v roce 1870 se stal vytrvalým podporovatelem Léona Gambetty a současně starostou Montélimaru. V roce 1876 byl za Montélimar zvolen do poslanecké sněmovny a rok později byl jako poslanec znovuzvolen – ačkoli v tom samém roce přestal být kvůli sporům s vládou starostou města.  V roce 1885 vstoupil do Senátu. V letech 1887–1888 byl ministrem ve vládě Pierra Tirarda. V roce 1892 jej prezident a současně jeho osobní přítel Sadi Carnot požádal o sestavení nové vlády – tento kabinet však padl už po několika měsících v důsledku tzv. Panamské aféry. Sám Loubet se nicméně stal ministrem vnitra v nové vládě Alexandra Ribota.  Loubetova reputace coby státníka a silného a srozumitelného řečníka postupně rostla, díky čemuž se v roce 1896 stal předsedou Senátu a v roce 1899 dokonce francouzským prezidentem – získal 483 hlasů, zatímco bývalý předseda vlády Jules Méline, jeho jediný vážný soupeř, získal pouhých 279 hlasů. Loubet tak v úřadu nahradil Félixe Faureho.  Počátek jeho prezidentství ovlivňovaly dozvuky Dreyfusovy aféry, jemuž byl v roce 1899 po obnoveném procesu v Rennes uložen nový dlouholetý trest vězení; Loubet však tento trest na návrh ministra války markýza de Gallifet Dreyfusovi prominul. Dalším politickým tématem třetí republiky se stala odluka církve od státu; již v dubnu 1905 byl odvolán francouzský velvyslanec ve Vatikánu a v červenci téhož roku rozluku odhlasovala poslanecká sněmovna.  Loubet zemřel v roce 1929 ve věku 90 let v Montélimaru.

Émile Loubet (30. prosince 1838, Marsanne, Drôme – 20. prosince 1929, Montélimar, Drôme) byl francouzský politik, v roce 1892 několik měsíců předseda vlády a v letech 1899 až 1906 francouzský prezident.


Formule 1.

Roger patřil mezi nejtalentovanější jezdce a byla mu předpovídána velká budoucnost. Po úspěších v nižších kategoriích se v roce 1973 dostal do Formule 1. Svou první Grand Prix jel doma ve Velké Británii. Na trati ale vydržel jen jedno kolo. Jeho vůz byl po nehodě, kterou zavinil Hans-Joachim Stuck, zničen natolik, že nemohl nastoupit do opakovaného startu.  Do nizozemské Grand Prix startoval z 18. místa. V Nizozemsku se závod jet neměl, ale pořadatelé dostali výjimku, protože údajně zlepšili bezpečnost okruhu. Zajímavostí je, že v roce 1970 na tomto okruhu zahynul Piers Courage, jehož tělo po uhašení zaházeli pískem a vyhrabali až po dokončení závodu.

Tragédie v Zandvoortu.

Holandská Grand Prix se konala 29. července 1973. Williamson jel na 13. místě, za ním jel David Purley. Rogerův vůz se po nárazu do svodidel náhle převrátil koly vzhůru, urazil ještě asi 275 metrů a zůstal u svodidel v zatáčce. David Purley hned zastavil a běžel jezdci na pomoc. Traťoví komisaři řídili okolní provoz, ale Williamsona se nesnažili uhasit. Purley se snažil sám vůz převrátit na kola, ale marně. Pak zkoušel marně rozepnout Rogerovy bezpečnostní pásy. Roger nebyl zraněný a stále křičel o pomoc. Purley se ho snažil sám uhasit ale v hasicím přístroji došla náplň. Řidič hasicího vozu se bál vyjet, protože by musel jet asi 200 metrů proti směru trati. Fanoušky, kteří by rádi pomohli, odháněla policie. Purley se snažil zastavit ostatní závodníky, nikdo nezastavil. Po závodě většinou vypovídali, že si mysleli, že je jen upozorňuje na nehodu. Niki Lauda řekl, že je placený za závodění a ne za parkování na trati. Roger se pod svým vozem udusil. Teprve potom byl jeho vůz obrácený zpět na kola. Pořadatelé Williamsonovo tělo přikryli plachtou a nechali u trati až do konce závodu.

Roger Williamson (2. února, 1948 Ashby-de-la-Zouch, Leicestershire – 29. červenec, 1973 Zandvoort Circuit, Nizozemsko) byl automobilový závodník a pilot Formule 1 z Velké Británie. Jeho otec Dodge Williamson závodil na motocyklu.


Z historie vločkového tisku.

Za nejstarší techniku vločkového tisku je považován asi 3000 let starý čínský vynález, podle kterého se nános z gumového klihu na textilii posypával přírodními vlákny. Ve 12. století přimíchávali v jednom klášteře v Norimberku mletá vlákna do malty a vytvořili tak jakési vzorování na omítce zdi.  Ve 20. letech 20. století bylo v USA vyrobeno první brusné plátno s pomocí elektrostatické energie tj technologií podobnou vločkovému tisku. V 50. letech se začalo s vločkovým tiskem na textiliích průmyslovým způsobem. V 60. letech byla vyvinuta technika povrstvování koberců a potahů na vnitřní stěny aut a dalších technických textilií. Teprve později se začaly hromadně tisknout emblémy na sportovní oděvy.  V 21. století se používá zejména vyspělá technika "elektrostatického povločkování" v několika variantách, kterým se vedle zlepšení vzhledu textilií především dodávají různé užitné vlastnosti jako izolační schopnosti, hladkost, drsnost aj.

Techniky povločkování.

K nejpoužívanějším technikám patří: elektrostatické a mechanické povrstvování, sítotisk a tisk přenosem

Elektrostatická metoda.

Vlákna se nanášejí s pomocí silného elektrostatického pole kolmo k povrchu textilie pokrytém pryskyřicí, do které zachycují tak, že po vytvrzení pryskyřice vzniká efekt podobný vlasové tkanině. Vlákna se během nanášení pozitivně nabíjejí a foukají proudem vzduchu na negativně nabíjenou textiii, na které případně roztírají kartáči. Textilie se pohybuje rychlostí 3-6 m/min při povrstvování celých ploch a 6-10 m/min při tvoření vločkových vzorů.

Mechanické nanášení.

Vločky se nanášejí na povrch textilie s pomocí čechradla, textilie během procesu vibruje. Jednotlivá vlákna se zachycují do pojiva v rozdílné hloubce, vlasový povrch nánosu je proto nepravidelný. Kombinací mechanického nanášení s elektrostatickou metodou se dá dosáhnout vyšší hutnost vloček.

Povrstvování sítotiskem.

Vlákenná kaše "plastisol" (viz "snímek vpravo") se protlačuje sítem s hustotou cca 25-45 nití/cm pod tlakem 20 N/cm.

Tisk přenosem.

Metoda se používá zejména pro tisk vícebarevných drobných motivů. Motivy se vystříhnou z povločkované fólie a lisují pod tlakem 0,2-0,3 MPa při teplotě 140-180 °C na textilii.

Materiál a nástroje.

Vlákna na povločkování se stříhají nebo melou nejčastěji z polyamidového nebo viskózového monofilu.  Jako pojivo se používají různé syntetické pryskyřice  Nosič fólie (na tisk přenosem) se vyrábí nejčastěji z alginátu Strojní povločkování textilií v plné šíři se provádí na agregátu pro nepřetržitý proces k nánosu pojiva, povločkování (elektrostaticky nebo sítotiskem), sušení, čištění (kartáčováním) a navíjení hotového zboží.  K povločkování hotových pletenin (většinou triček) se hodí např. tzv. kolotoč s automatickým střídáním barev.  K ručnímu potiskování jsou nutné: kovová deska, zdroj statické elektřiny (generátor) a čerpadlo spojené s povločkovací hlavicí.

Vločkový tisk je technika nánosování textilních vláken o délce 0,1 až 1 mm na plochu textilie (papíru, plastických nebo jiných materiálů).


Historie a popis.

S myšlenkou vytvoření monumentu v závěru apsidy baziliky, který by vyvýšil a oslavil nejvzácnější relikvii Svatopetrské baziliky, přišel papež Alexander VII. V roce 1657 pověřil sochaře a architekta Gian Lorenza Berniniho aby takový monument navrhl. Podle malého umělcova návrhu připravili jeho žáci větší model. Svou původní představu však Bernini na návrh malíře Andrei Sacchiho přepracoval a do nového návrhu zahrnul i okno, které apsidu shora prosvětlovalo. V roce 1666 dotvořil okno namalovanou letící holubicí, symbolem Ducha svatého. Okno též obklopil pozlacenou gloriolou s anděly.

Sochy církevních učitelů.

Berniniho návrh spodní části díla předpokládal umístění soch čtyř církevních učitelů, dvou západních a dvou východních, kteří přidržují trůn. Vpravo vpředu umístil sv. Augustina a za ním sv. Atanáše. Vlevo vpředu předpokládal sochu sv. Ambrože a za ním sv. Jana Zlatoústého. Dva z nich – sv. Augustin a sv. Ambrož – symbolicky zastupují západní křesťanskou církev, sv. Atanáš a sv. Jan Zlatoústý zase východní církev. Sochy byly hotové počátkem roku 1663 a zhotovili je Ferrata, Raggi a Lazzaro Morelli.

Křeslo.

Ústředním místem celého díla je bronzové křeslo. Jde vlastně o kovovou schránku, ve které je uložen jako relikvie původní Petrův biskupský trůn. Dlouho se uvažovalo o jeho původu. Od nepaměti se věřilo v pravost relikvie. Pravděpodobně ho dostal darem papež Jan VIII. roku 875. Teprve v roce 1867 nařídil papež Pius IX. schránku otevřít a dřevěný trůn veřejně vystavit. Příležitost relikvii prozkoumat dostali i vědci, kteří došli k závěru, že dílo je mnohem mladší a pochází pravděpodobně z karolinské éry, tedy ze středověku.  Další možnost výzkumu se vědcům naskytla při druhém otevření schránky během pontifikátu Pavla VI. Dendrologickým výzkumem se potvrdilo, že dřevo katedry pochází ze stromů pokácených ve třicátých letech 9. století. V podstatě se tak potvrdily domněnky předchozího bádání, tedy že trůn pochází z období franckého krále Karla Holého, jehož postava je ostatně vyřezaná na sedadle.  Na vrcholu trůnu je papežská mitra, které se dotýkají dva andělíčci. Nad trůnem, obklopené bronzovou a štukovou výzdobou (převážně andělé) je oválné okno s holoubkem (z českého křišťálu), zpodobňující Svatého Ducha. Při průchodu slunečních paprsků oknem vzniká působivý efekt.

Cathedra Petri, italsky "La Cattedra di San Pietro", česky Petrův trůn či stolec, je náboženská relikvie v bazilice svatého Petra. Jde o pozlacený dřevěný trůn, který podle náboženské tradice patřil prvnímu papeži svatému Petrovi.


Život.

Narodila se jako "hraběnka z Zeltschach" v urozené rodině Peilensteinů, dnešního slovinského rodu Pilštanjů. Ti byli příbuzensky spjatí s bavorskými Liutpoldovci a tudíž s císařem Jindřichem II. Vyrůstala u císařského dvora v Bambergu u císařovny Svaté Kunhuty. Vdala se za hraběte Viléma z Friesachu a Sanngau, s nímž měla dva syny, Hertvíka a Viléma. Oba její synové i manžel byli zavražděni, manžel zřejmě v roce 1036. Ema se po jeho smrti stala díky dědictví bohatou.  Své velké jmění používala ve prospěch chudých a již za svého života byla uctívána jako světice. Následně založila desítku kostelů po celých Korutanech. Roku 1043 založila benediktinský dvojí klášter Gurské opatství, kde strávila poslední roky svého života.  Po její smrti přešlo Gurské opatství pod správu arcibiskupství salcburského, v té době arcibiskupa Gebharda, jenž naopak použil získané prostředky k vytvoření gursko-celovecké diecéze roku 1072. Opatství Admont, jiný benediktinský klášter v Rakousích, byl založen v roce 1074 tímtéž Gebhardem, rovněž díky prostředkům z Emina bohatství.  Od roku 1174 její ostatky spočívají v kryptě gurské katedrály, za jejíž zakladatelku je považována. Blahořečena byla 21. listopadu 1287 a kanonizována 5. ledna 1938 papežem Piem XI. Den jejího svátku se slaví 27. června.  Je patronkou diecéze Gurk-Celovec, jakož i rakouských Korutan. Její přímluva je vyhledávána při porodech a očních nemocech.

Poutníci.

Svatá Ema je uctívána nejen v Rakousku, ale také ve Slovinsko a Štýrsku. Již asi po 300 let zbožní lidé hledající pomoc přicházejí k jejímu hrobu v gurské katedrále (slovinsky Krška katedrala), na cestě do Korutan přes Loibl Pass. Tato pouť se konala každoročně čtvrtou sobotu po Velikonocích, avšak tradice se vytratitla jako důsledek událostí 20. století.  Nicméně v posledních letech, se cesty poutníkům ze Slovinska a Štýrska do Gurku (Krka) znovu postupně otevřely a jsou stále frekventovanější.

Svatá Ema (Emma) z Gurku, ( "Helige Hemma von Gurk") (asi 980 – 27. června 1045, Gurk, Korutany) byla zakladatelka svatostánků v Korutansku. Byla prohlášena katolickou církví za svatou.


Život.

Mládí a první roky vlády.

Narodil se jako nejstarší syn flanderského hraběte Roberta I. a Gertrudy Saské. Robert I. po smrti svého staršího bratra v roce 1070 neuznal nástupnictví svého synovce Arnulfa III. a v únoru 1071 se s ním střetl v bitvě u Casselu. Přestože Arnulfovo vojsko bylo silnější (na jeho straně vystoupil francouzský král Filip I. a dostalo se mu podpory i z Anglie), Robertovi se podařilo v bitvě zvítězit. Arnulf v bitvě padl a nic nebránilo tomu, aby se Robert I. stal flanderským hrabětem. Když v letech 1087–1091 putoval Robert I. do Svaté země, byl po dobu jeho nepřítomnosti regentem hrabství jeho syn Robert II. Po náhlé smrti svého otce v roce 1093 se Robert II. stal flanderským hrabětem. Již dříve, kolem roku 1090, se oženil s Klementinou, dcerou hraběte Viléma Burgundského a sestrou pozdějšího papeže Kalixta II. Z manželství se narodili dva nebo tři synové a možná i dcera. Dospělosti se dožil pouze nejstarší syn Balduin.

Křížová výprava.

Robert Flanderský považoval za svou povinnost udržovat v duchu rodinné tradice vztahy k východu, a proto na výzvu papeže Urbana II. přijal kříž a přidal se s nepříliš početným vojskem k první křížové výpravě. V jeho motivaci převažovaly náboženské důvody. Doprovázelo jej i vojsko z Brabantu vedené hrabětem Balduinem z Gentu.  Spolu s vojsky Roberta Normandského a Štěpána z Blois přešel přes Alpy do Itálie, kde se setkal s papežem Urbanem II. Poté s ostatními pokračoval do jižní Itálie, kde byli přátelsky přijati apulským vévodou a Robertovým švagrem Rogerem Borsou. Zatímco Robert Normandský a Štěpán z Blois se svými vojsky přezimovali v Kalábrii, flanderský hrabě se v zimě přeplavil přes Jadran a pravděpodobně bez problému dorazil do Konstantinopole. O jeho cestě přes Balkán nemáme žádnou zprávu, protože kronikář Fulcher ze Chartres zůstal po rozdělení výpravy s Robertem Normandským. Po příjezdu do Konstantinopole složil lenní přísahu byzantskému císaři Alexiovi.  Spolu s dalšími vůdci první křížové výpravy, jejichž symbolem jednoty se staly látkové kříže přišité na oděvech, pokračoval Robert na cestě k Jeruzalému. První překážkou na cestě bylo město Nikaia, které křižáci v květnu 1097 oblehli. Samotné město bylo obsazeno relativně slabou tureckou posádkou, ale po zprávách o obležení města se turecký sultán Kilič Arslan I. vypravil proti obléhatelům. Dne 21. května 1097 zaútočil na křižáky, ale byl Robertem Flanderským spolu s Raimondem z Toulouse odražen. Nikaia se pak především vlivem byzantských diplomatických jednání vzdala v noci z 18. na 19. června veliteli byzantských oddílů Manuelu Butumitovi.

Obléhání Antiochie.

Během pokračování tažení se křižácké vojsko rozdělilo na dvě skupiny. Robert Flanderský byl spolu s Normany, Štěpánem z Blois a byzantským oddílem v první skupině, zatímco Raimond z Toulouse, Hugo z Vermandois a Godefroy z Bouillonu v druhé. V jednom údolí u Dorylaea na první skupinu zaútočilo ráno 1. července 1097 vojsko Kilič Arslana posílené o jednotky jeho vazala Hasana a také o danišmendské vojsko. Křižáci pod vedením Bohemunda rozbili obranný tábor. Hrozivě vypadající situace se změnila okolo poledne, po příchodu druhé skupiny vedené Raimondem z Toulouse. Křižákům se podařilo zformovat a přejít do protiútoku. Když se pak Adhemaru z Le Puy podařilo vpadnout tureckému vojsku do zad, dali se Turci v panice na útěk.  Při jedné z výprav pro potraviny byl Robert zaskočen tureckým útokem a před pohromou ho zachránila jen včasná pomoc Bohemunda z Tarentu. Křižáci, přestože zvítězili, ztratili tolik mužů, že poražené nepronásledovali. Vyplenili několik vesnic a vrátili se zpátky do tábora před Antiochií s mnohem menším množstvím jídla, než původně očekávali.  Nepřízeň počasí a nedostatek potravin vedly k tomu, že se v křižáckém vojsku rozmáhaly dezerce. Jedním z dezertérů byl i Petr Poustevník, kterého ale později dostihl Tankred a přivedl jej nazpět. Klesající morálku poněkud pozvedlo vítězství nad tureckým vojskem, které na pomoc Antiochii vyslal emír z Aleppa. Důležitější se však ukázaly posily z Itálie a také obléhací stroje s obsluhou, které jim poslal císař Alexios. Teprve poté měli dost sil na úplné obklíčení města. Bohemund z Tarentu navázal kontakt s některými členy obležené městské posádky, kteří byli ochotni v dohodnuté chvíli křižáky vpustit do města. Večer 2. června Bohemund seznámil se svým plánem na obsazení města Adhémara z Le Puy, Raimunda, Godefroye a Roberta Flanderského a v noci na 3. června 1098 byl plán uskutečněn. Celé město s výjimkou citadely padlo do rukou křižáků.  Křižáci se v dobyté Antiochii nestačili ani zotavit a sami se od 7. června stali obleženými, když město oblehla Körbughova armáda. Situaci ztěžovalo zejména to, že Antiochie byla po dlouhém obležení prakticky bez zásob a křižáci nebyli připraveni na dlouhé obléhání. Z tohoto důvodu mnozí křižáci dezertovali před tím, než bylo obležení dokončeno. Byli mezi nimi např. i Bohemundův švagr Vilém Grant-Mesnil a Vilém z Melunu, kteří se později připojili ke Štěpánovi z Blois a vydali se zpátky do Konstantinopole. Křižáci se pokusili s Körbughou vyjednávat, ale po krachu jednání přesvědčil snadno Bohemund ostatní velitele, aby se rozhodli pro bitvu.

Bitva u Antiochie.

Ráno v pondělí 28. června vyvedl vojsko do boje rozdělené do šestí oddílů. Prvnímu složenému z Francouzů a Vlámů veleli Hugo z Vermandois a Robert Flanderský, druhému tvořenému Lotrinčany Godefroy z Bouillonu, třetímu složenému z Normanů z Normandie velel Robert Normandský. Čtvrtý oddíl tvořili Provensálci a vedl je biskup Adhémar z Le Puy, protože Raimund z Toulouse byl nemocný. Pátý a šestý oddíl tvořili Normané z Itálie a veleli jim Bohemund a jeho synovec Tankred. Nemocný Raimund zůstal s asi 200 muži uvnitř města, aby zabránil nebezpečí nepřátelského výpadu z citadely.  Jedním z problémů, se kterým se křesťanské vojsko před bitvou potýkalo, byl nedostatek koní. V době příchodu k Antiochii bylo v křesťanském vojsku asi 1000 koní, což znamenalo, že čtyři z pěti rytířů museli bojovat opěšalí. Během obléhání klesl počet koní na pouhých 100–200. Většina rytířů, a mezi nimi i mnoho slavných a mocných mužů, tak muselo bojovat jako pěšáci, případně byli nuceni osedlat osly a muly. Dokonce i Robert II. Flanderský a Godefroy z Bouillonu byli přinuceni se před bitvou doprošovat o koně. Na muslimské straně navrhoval Körbughův velitel Wassab, aby zničili křesťanské vojsko po jednotlivých částech, ale Körbugha dal přednost tomu, aby je zlikvidoval najednou.  Když se z počátku nevyvíjela bitva podle Körburghových představ, mnoho z emírů opustilo i se svými jednotkami turecké vojsko. Mezi prvními, kteří dezertovali, byl Dukak z Damašku, který už měl informace o fátimovské invazi do Palestiny. Aby získal čas k obnovení pořádku ve svých jednotkách, pokusil se Körburgha zastavit křižácké vojsko zapálením suché trávy, ale mase křižáků se podařilo oheň udusat. Körbugha se vrátil zpět do Mosulu s pouhým zbytkem své armády – jeho prestiž a moc byly zničeny. Po křižáckém vítězství kapitulovala i posádka citadely, jež se ale vzdala výhradně Bohemundovi, který snad už předem s jejími obránci uzavřel tajnou dohodu. Brzy po vítězství utrpěla výprava velkou ztrátu, když 1. srpna na následky epidemie zemřel biskup Adhémar z Le Puy. Po smrti Adhémara Robert spolu s ostatními vůdci výpravy adresovali dopis papeži Urbanovi II., ve kterém jej informovali o dosavadních úspěších a vyzvali jej, aby se sám osobně ujal vedení výpravy. Následující měsíce strávili křižáci spory o vládu nad Antiochií.  V prosinci nabídl Raimond ostatním vůdcům výpravy úplatek za uznání jeho vedoucí role na cestě k Jeruzalému. Godefroyovi a Robertovi Normandskému nabídl každému 10 000 solidů, Robertovi Flanderskému 6000 solidů, Tankredovi 5000 solidů a menší sumy pak i méně významným vůdcům. Jeho nabídka však byla odmítnuta. Pokračující spory mezi Bohemundem a Raimondem o vládu nad Antiochií znechucovaly mnohé křižáky, kteří chtěli pokračovat dále k Jeruzalému. Když pak v prosinci bylo dobyto město Ma'arat an-Numán, prostí křižáci a poutníci zničili hradby dobytého města, aby jej znehodnotili a zabránili sporům o něj. V této situaci se Raimond rozhodl, že už nebude déle ztrácet čas a 13. ledna 1099 se vydal na cestu k Jeruzalému. Připojili se k němu i Robert Normandský s Tankredem, který zde měl nepochybně zastupovat Bohemundovy zájmy. Godefroi s Robertem Flanderským se drželi zpátky, protože jen neradi uznávali Raimondovu vedoucí úlohu.  Na cestě k Jeruzalému nenaráželo křižácké vojsko na vážnější překážky. Většina drobných arabských emírů poskytovala křižákům za příslib dobrých vztahů dostatek zásob. Během tažení se křižákům podařilo lstí získat město Tortosa. Zpráva o tomto úspěchu podnítila i pochod zbývajících vojsk na jih. Spolu s Godefroiem a Robertem Flanderským vytáhl z Antiochie i Bohemund, který se ale brzy vrátil zpět poté, co si uvědomil, že by bylo příliš riskantní nechat Antiochii vystavenou možnosti byzantského útoku. Godefroi i s Robertem na konci března dostihli předsunutou výpravu a připojili se k ní.

Dobytí Jeruzaléma.

Po cestě z Antiochie už na křižáky nečekala žádná vážnější překážka a 7. června 1099 stanuli konečně před Jeruzalémem. Zde se opět potýkali s nedostatkem potravin i vody, protože ještě před jejich příchodem nechal egyptský jeruzalémský místodržící zasypat a otrávit studny a odehnat z okolí veškerý dobytek.  Opevněný Jeruzalém byl příliš rozsáhlý na to, aby ho křesťané byli schopní celý oblehnout. Přesto se křesťanská vojska volně rozložila kolem města. Soustředila se především na místa, kde byl nejlepší přístup k hradbám. Robert Normandský zaujal místo na východním konci severní hradby proti "Květinové bráně". Po jeho pravici, proti "Bráně sloupů" (dnes Damašská brána), zaujal pozici Robert Flanderský. Godefroi s pomocí Tankreda oblehl západní konec severní a severní konec západní hradby. Raimond zaujal pozici jižně od nich, ale poté, co zjistil, že je zde nevhodný terén pro přiblížení se k hradbě, přemístil se po dvou dnech k Hoře Sion. V dalších dnech se křižácká vojska několikrát bez úspěchu pokusila o ztečení hradeb.  Situace se zlepšila, když na pomoc dorazili janovští a angličtí námořníci zablokovaní egyptským loďstvem v Jaffě. Význam jejich pomoci nespočíval v množství bojovníků, ale především v přítomnosti tesařů a řemeslníků, kteří pomohli při stavbě obléhacích strojů. Obléhatelé se však stále potýkali s nedostatkem dřeva, a proto se pro něj Robert s Tankredem vydali dokonce až do Samaří. Přitom získali mnoho zajatců, které využili pro dopravu dřeva k Jeruzalému. Po získání dostatečného množství materiálu mohla konečně začít výroba většího množství žebříků, zatímco Raimond a Godefroi stavěli velké dřevěné obléhací věže. Obě velké věže i jedna menší byly dokončeny 10. července. Útok začal v noci z 13. na 14. července a pokračoval během celého následujícího dne.  Konečně v poledne 15. července se z Godefroiovy věže podařilo spustit na hradby most, po kterém se nejdříve dostali do města dva vlámští rytíři Letold a Gilbert z Tournai následováni Godefroiem a dalšími lotrinskými rytíři. Když se podařilo otevřít "Bránu sloupů", bylo o osudu Jeruzaléma rozhodnuto. Brzy po prolomení obrany rezignovali i obránci hory Sion, kteří se po dohodě s Raimondem a po zaplacení výkupného za své životy stáhli do Askalonu. Byli tak pravděpodobně jedinými muslimy, kteří dobytí Jeruzaléma přežili. Přestože dobytí Jeruzaléma znamenalo pozoruhodný úspěch křižáckého vojska, samo o sobě stále ještě nezajišťovalo úspěch výpravy. Z Egypta se totiž blížilo velké vojsko a bylo také zapotřebí dohodnout se na správě dobytého území. Ještě před svým návratem zpět do Evropy se Robert Flanderský spolu s ostatními zúčastnil 12. srpna 1099 bitvy u Askalonu, ve které křižáci porazili vojsko fátimovského Egypta. V samotné bitvě byl spolu s Robertem Normanským a Tankredem součástí středové formace.  Po dobytém vítězství patřil Robert Flanderský spolu s Robertem Normandským k těm, kteří se nehodlali na nově získaných územích usadit a začal se chystat k návratu do Evropy. Spolu s nimi se údajně vracelo do Evropy 20 000 křižáků.  Při tažení domů do Evropy se oběma Robertům podařilo (spolu s Raimondem z Toulouse) zbavit byzantskou Latakii normanského obležení a vděčný byzantský místodržící na Kypru je oba dopravil na lodích do Konstantinopole, odkud pokračovali do Evropy.

Zpátky v Evropě.

Po více než třech letech na křížové výpravě se Robert vrátil na jaře roku 1100 zpět do Flander. Po návratu nechal postavit klášter svatého Ondřeje v Betferkerke v blízkosti Brugg. Domů si také přivezl cennou relikvii, rámě sv. Jiří, dar císaře Alexia. Brzy poté v roce 1101 uzavřel dohodu s anglickým králem Jindřichem. Ten v obavě před invazí ze strany svého staršího bratra normandského vévody Roberta uzavřel v Doveru s Robertem II. Flanderským alianci, která se podobala smlouvám či paktům uzavíraným v jižní Francii. Robert se ve smlouvě zavazoval pomáhat Jindřichovi při obraně anglického království "proti všem lidem, i kdyby ho to mělo stát život" s výjimkou porušení své věrnosti francouzskému králi. Pokud by král Filip chtěl napadnout Anglii, měl se Robert snažit odvrátit jej od úmyslu prosbami, ne úplatky, a pokud by král ve svém úmyslu i přesto vytrval, měl jej Robert provázet jen s tak malým vojskem, aby nemohl být obviněn z porušení lenní povinnosti. Jindřich měl na povolávací výzvu ve lhůtě čtyřiceti dní získat od Roberta 1000 jezdců či rytířů a Robert byl povinen je doprovázet, pokud by mu v tom nebránila těžká nemoc či povinnost vůči francouzskému králi nebo německému císaři. Pokud by byla napadena Normandie, měl Robert poskytnout stejně velkou pomoc a pokud by se jednalo o napadení ze strany francouzského krále, mohl jej Robert provázet s pouhými dvaceti jezdci a zbylých 980 mělo vytrvat ve službách Anglie. Pokud by bylo napadeno hrabství Maine, měl Jindřich zaručenu flanderskou pomoc pouze jedenkrát ročně s pouhými 500 rytíři. Na oplátku se Jindřich ve smlouvě zavazoval ochránit Robertův život, tělo, osvobodit jej v případě zajetí a každoročně mu vyplácet 500 liber.  Brzy poté se znovu rozhořely Robertovy spory s císařem. Už před jeho odchodem do Svaté země německý císař Jindřich IV. vznesl nárok na hrabství Aalst, čtyři další kraje a Zeelandské ostrovy. V zimě 1102 Robert obléhal Cambrai, dokud císař město z obležení nevyprostil. Po prvních úspěších se ale Jindřich IV. z důvodu nastupující zimy stáhl do Lotrinska. Robert však v obavách z toho, že na jaře příštího roku by mohlo být v pokračujících bojích celé hrabství zničeno, hledal cestu k dohodě. Na konci roku 1103 byl v Lutychu uzavřen mír a Robert složil císaři lenní přísahu. V témže čase byl ukončen i jeho spor s Balduinem Henegavským o město Douai, které zůstalo v držení flanderského hraběte. V uzavřené smlouvě se Robert zavázal, že odškodní Balduina částkou odpovídající hodnotě území. Není známo, zda svůj slib splnil.  V dalších letech přešel hrabě Robert z anglické strany na stranu nového francouzského krále Ludvíka VI., kterému v roce 1109 poskytl kontingent 4000 rytířů, jenž se společně s vojáky z Blois, Nevers a Burgundska zúčastnil plenění na území hraběte z Meulan a poté střetu s Angličany u Planches. U Gisorsu byly anglické šiky poraženy a Meulan byl dobyt koncem roku.  Flanderský hrabě zemřel v říjnu roku 1111, když u Meaux bojoval na straně francouzského krále proti Theobaldu z Blois. Společně s dalšími rytíři se mu stalo osudným zřícení padacího mostu, který se propadl pod tíhou obrněnců. Robert spadl z koně a byl pod troskami ušlapán k smrti. Dne 6. října 1111 byl pohřben v opatském kostele sv. Vaasta v Arrasu. Novým flanderským hrabětem se stal jeho syn Balduin VII.

Hodnocení vlády.

Po svém návratu z křížové výpravy byl Robert Flanderský v očích Francouzů ověnčen aureolou velkého hrdiny a jeho prestiž velmi vzrostla. Z ostatních křižáckých vůdců totiž Raimond z Toulouse zůstal ve Svaté zemi, Štěpán z Blois a Hugo z Vermandois byli v nemilosti z důvodu svého předčasného návratu z křížové výpravy od Antiochie a Robert Normandský, bez ohledu na svou statečnost, nepůsobil příliš dobrým dojmem. Svými současníky byl nazván "„Robertem Jeruzalémským“", jeho skutky byly zaznamenány v "„Chanson d'Antioche“" a jeho zbožná statečnost zcela vymazala vzpomínky na otcovo násilné uchvácení Flander. Podle Rudolfa z Caen se Robert v celém svém životě snažil mnohem více předvést jako rytíř a toužil být obdivován především pro své ovládání meče a kopí, než být oceňován jako velitel.

Odraz v umění a literatuře.

Osobnost Roberta Flanderského jako jednoho z vůdců první křížové výpravy je vykreslena ve všech soudobých kronikách. Setkáváme se s ním v dílech kronikářů jako byli Fulcher ze Chartres, Albert z Cách, Robert Mnich, Raimond z Aguilers, Guibert z Nogentu aj. V pozdějších letech pak např. v kronice Viléma z Tyru. Robert je také jednou z postav epické básně "Osvobozený Jeruzalém" Torquata Tassa. Společně s Robertem Normandským byl zachycen jako bojovník se Saracény na nedochovaných vitrážích v bazilice Saint-Denis.  Stal se také jedním z hrdinů čtyřdílného historického románu polské spisovatelky Zofie Kossak-Szczucké "Křižáci". V jeho závěru autorka složila Robertovi hold, kterého se od ní nedočkal žádný z ostatních vůdců první křížové výpravy.  Postava Roberta Flanderského se epizodně objevila i v italsko-německé televizní minisérii "„Crociati“" režiséra Dominique Othenin-Girarda.

Robert II. Flanderský, známý též jako Robert Jeruzalémský (latinsky "Robertus Hierosolimitanus", nizozemsky "Robrecht II van Jeruzalem", francouzsky "Robert le Hiérosolymitain", anglicky "Robert the Jerusalemite"; 1065 – 5. října 1111), byl hrabě flanderský (1093–1111) a jeden z vůdců první křížové výpravy.


Život.

Narodila se v roce 1955 v Itálii jako nejmladší ze čtyř dětí. Její otec byl obchodník a matka byla švadlenou. Její starším bratrem byl Gianni Versace. Vystudovala literaturu na univerzitě ve Florencii.  V polovině roku 1970 následovala svého staršího bratra s cílem pokračovat v úpletu designu ve Florencii. V těchto letech se chtěla původně coby mladá ambiciózní žena pracovat pro svého bratra Gianniho v oddělení pro styk s veřejností, ale spíše se pro něho stala jakousi múzou, inspirativní éterickou bytostí a zároveň bystrým poradcem i kritikem v jeho práci.  Postupně s tím, jak profesně rostla po Giovanniho boku, stala se v módním průmyslu značně proslulou. V osmdesátých letech pro ni Gianni dokonce vytvořil parfém s názvem „Blonde“ a zároveň ji nechal pracovat na její vlastní módní kampani s názvem Versus, která svými prvky nenechá nikoho na pochybách, že pochází ze slavného rodu Versace.

Kariéra.

Donatella je proslulá tím, že pro prezentaci svých modelů ráda využívá známých tváří světových celebrit místo neznámých modelek. Díky svým schopnostem dovedla značku Versace bezkonkurenčně prosadit po celé Evropě a Spojených státech. Její popularita vzrostla, když navrhla slavné Versace zelené šaty, známé také jako "Jungle-Dress", které si oblékla Jennifer Lopez na Grammy v roce 2000.

Úspěchy.

Už rok po smrti Gianniho uvedla svou první couture kolekci v hotelu Ritz v Paříži a na Giovanniho počest dodržela všechny jeho obvyklé show-prvky, jako je skleněné molo nad vodní hladinou hotelového bazénu. Ráda pořádá třpytivé večírky a jejími oblíbenými hosty jsou Lady Gaga, Elton John, Liz Hurley, Kate Moss a dokonce se na jednom z večírků objevil i princ Charles.  Společnost Versace vytvořila velký, luxusní Palazzo Versace středisko na Gold Coast v Austrálii. Dále světově nejvyšší budova Burdž Chalífa, v Dubaji, se může pochlubit širokou kolekcí nábytku a ložního prádla Versace.  V říjnu roku 2002 byl Gianni a Donatella oceněni za mimořádný světový módní úspěch, díky expozici s oblečením značky Versace v historickém Victoria and Albert Museum v Londýně.  V roce 2008 Donatella byla čestným předsedou na Fashion Fringe v Londýně, kde mohla soudit nastávající návrhářské talenty. V roce 2009 Donatellu požádal Christopher Kane, aby oživila kampaň Versus, kterou odstartoval její bratr Gianni. Tento pár úspěšně značku oživil, která je významným hráčem na programu Fashion Weeks.

Donatella Versace (* 2. května 1955 Reggio di Calabria) je italská módní návrhářka, současná viceprezidentka skupiny Versace a hlavní návrhářka firmy. Vlastní 20 procent celkového majetku kapitálového trhu Versace. Byla vdaná za amerického modela Paula Becka.


Život.

Narodil se v rodině židovských imigrantů z východní Evropy v New Jersey. Jako ateista se později židovského náboženství zřekl. Vystudoval fyziku a matematiku, bakalářský titul získal na University of California v Los Angeles (1945), magisterský na California Institute of Technology (1948). Poté pracoval pro letecké společnosti a pro RAND Corporation. Zde, ještě v předpočítačové éře, vymyslel systém, který dramaticky zkracoval čas řešení matematických problémů. V Lawrence Livermore Laboratory se podílel jako fyzik též na vývoji jaderných zbraní.  V USA se stal veřejnou osobou roku 1960, poté co vydal svou první knihu "On Thermonuclear War". Zde vyslovil svou základní tezi, že termonukleární válka je reálnou možností, ale nemusí nutně znamenat zničení civilizace. „Existují různé stupně hrůzy“ („There are degrees of awfulness“), byla jeho slavná věta. Chlad, s nímž analyzoval různou míru destrukce, k níž by vedly jaderné konflikty různého typu, či analýzy, jak je třeba atomovou válku vést či ji ospravedlnit před veřejností, šokovaly jistou část intelektuálů a bojovníků za odzbrojení. Kahn se stal dokonce určitým symbolem „válečnické“ ideologie – byl předobrazem hlavního hrdiny černé komedie Stanley Kubricka z roku 1964 "Dr. Divnoláska aneb Jak jsem se naučil nedělat si starosti a mít rád bombu" (dalšími předobrazy dle Kubricka byli John von Neumann, Edward Teller nebo Wernher von Braun).  Jeho kritici tvrdili, že činil jadernou válku přijatelnější. Sám na to reagoval slovy, že je bojovníkem proti „uhlazenému myšlení“ („Fashionable Thinking“).  Po úspěchu své knihy roku 1961 založil a až do své smrti vedl Hudson Institute, soukromou výzkumnou instituci věnující se otázkám národní bezpečnosti a prognózám vývoje světa. Sídlo měla v Croton-on-Hudson. Pro institut se mu podařilo získat sociologa Daniela Bella (autora pojmu postindustriální společnost), politologa Raymonda Arona či spisovatele Ralpha Ellisona.  Sám pokračoval v provokativních analýzách knihami "Thinking About the Unthinkable" (1962) a "On Escalation" (1965). Jeho práce krom jiných podrobili velké kritice environmentalisté, neboť Kahn ve svých pracích odmítal „zelený pesimismus“ v otázkách budoucnosti a tvrdil, že hrozba znečištění či vyčerpání zdrojů není zdaleka tak veliká, jak ekologové s oblibou tvrdí. Podobně Kahn oponoval pesimistickým výhledům Paula Ehrlicha v jeho knize "The Population Bomb" z roku 1968, jež varovala před problémem přelidnění planety, či závěrům tzv. Římského klubu.  Institut i Kahn osobně sehrál velkou úlohu ve strategii americké administrativy ve Vietnamské válce. Sám Kahn měl být autorem pojmu „vietnamizace konfliktu“ a tedy také strategie postupného stažení Američanů z konfliktu. Kahn soudil, že omezená vojenská přítomnost USA ve Vietnamu byla nesmyslná, neboť při protipovstalecké válce má malá armáda smysl jen jako podpora policejních jednotek – přičemž argumentoval britským potlačením povstání v Malajsii a jinými podobnými příklady.  Roku 1967 napsal s Anthony Wienerem knihu "The Year 2000: A Framework for Speculation on the Next Thirty-Three Years", kde se pokusil předpovědět sto klíčových změn, k nimž do roku 2000 dojde. Na prvním místě jmenoval rozvoj technologie laseru a jeho široké využití v průmyslu. K úspěšným předpovědím patřil vznik nového typu finančního podnikání založeného na využití počítačů. Naopak mu nevyšla například předpověď č. 10, že do roku 2000 budou pozemní dopravní prostředky poháněny novým typem zdroje energie.  I později proslul některými úspěšnými prognózami, když například predikoval ekonomické potíže Japonska v době jeho rozkvětu – ty přišly v 90. letech s tzv. deflační krizí. K ještě větším úspěchům patřila jeho předpověď ze 70. let, že Jižní Korea (tehdy nerozvinutá) bude do roku 2000 patřit k deseti největším ekonomikám světa.  Populární se stala i jeho kniha "The Next 200 Years" z roku 1976 (napsaná spolu s Williamem Brownem a Leonem Martelem), kde prezentuje svůj názor, že kapitalismus je systém schopný mimořádné a často nečekané obrody. Jde o velmi optimistický pohled na možnost jeho rozvoje. Kniha počítá též s kolonizací vesmíru, byť v delším výhledu.  Podle New York Times se s ním radili všichni američtí prezidenti od Harry Trumana až po Ronalda Reagana, během jehož prezidentování Kahn zemřel, a jehož politiku Kahn také otevřeně podpořil v jedné ze svých posledních knih "The Coming Boom: Economic, Political, and Social".

Herman Kahn (15. únor 1922, Bayonne – 7. červenec 1983, Chappaqua) byl americký futurolog, který sehrál významnou úlohu v americké jaderné strategii během tzv. studené války. Jako teoretická základna jeho futurologických prací mu sloužila teorie her a teorie systémů.


Historie.

Marqab se nachází na vyhaslém vulkánu v nadmořské výšce přibližně 500 metrů. Zaujímal strategickou pozici na cestě z Tripolisu do Latakie a měl výhled na Středozemní moře. Původní pevnost pochází pravděpodobně již z antických časů, ale zmínky o prvních obráncích hradu pochází z roku 1062, kdy pevnost drželi Arabové, kteří jej udrželi v dobách po první křížové výpravě, kdy se hrad nacházel v blízkosti křižáckého Antiochijského knížectví. Když byli roku 1104 normanští rytíři z Antiochie poraženi v bitvě u Harranu, byzantský císař Alexios I. využil jejich slabosti a dobyl Marqab od muslimů. Byzantinci ho však neudrželi dlouho, když o několik let později byl dobyt křižáckými vojsky antiochijského regenta Tankreda Galilejského, který byl synovcem zakladatele Antiochijského knížectví Bohemunda z Tarentu, který v té době válčil s byzancí na Balkáně. Takred posléze pevnost připojil k Antiochii.  V sedmdesátých letech 12. století pevnost kontroloval Renaud II. Mazoir z Antiochie, vazal tripolského hraběte. Pevnost a k ní přilehlá panství byla tak rozlehlá, že měla dokonce i několik vlastních vazalských panství. Renaudův syn Bernard hrad roku 1186 prodal johanitům, protože správa takového panství byla pro rod Mazoir příliš nákladná. Poté, co hrad prošel pod rukama johanitů částečnou přestavbou a rozšířením, stal se hlavním velitelstvím řádu v Sýrii. Marqab, se svými čtrnácti věžemi a posádkou rytířů sv. Jana Jeruzalémského byl považován za nedobytný. Roku 1188 byl hrad obležen vojsky sultána Saladina. Pevnost však útokům muslimů odolala a stala se tak jedním z mála opěrných bodů, který po katastrofální bitvě u Hattínu a Saladinově tažení, zůstal v křižáckých rukách.  Počátkem 13. století špitálníci ovládali přilehlá území i karavanní trasy, na kterých vybírali poplatky od projíždějících i poutníků. Poté, co v rámci třetí křížové výpravy anglický král Richard Lví srdce dobyl byzantský Kypr a svrhl jeho vládce Izáka Komnena, byl v Marqabu Izák uvězněn. Kolem roku 1240 užil Marqab jako své velitelství i biskup z nedaleké Valenie.  25. dubna roku 1285 oblehl hrad mamlúcký sultán Kalavun a po měsíčním obléhání Marqab, s pomocí razičů, kteří narušili severní zeď, dobyl. Kalavun, který měl respekt k odvaze a houřevnatosti obránců, dovolil johanitům, aby kapitulovali a opustili pevnost, spolu se vším, co mohli odnést. Na rozdíl od jiných křižáckých pevností, které poté, co byly dobyty muslimy byly srovnány se zemí, aby je případně nemohli křižáci dobýt nazpět, Marqab tento osud nepotkal a mamlúci z něj udělali svou vlastní pevnost.

Marqab, či také Margat nebo Magrat (z arabštiny Qalaat al-Marqab, originálně ) je křižácký hrad nacházející se poblíž města Baníjás v dnešní Sýrii. Byl jednou z nejmocnějších pevností rytířského řádu johanitů (či též špitálníků, hospitaliérů či rytířů svatého Jana Jeruzalémského) ve Svaté zemi. Větším hradem řádu už byl jen slavný Krak des Chevaliers, který stojí jižně od Marqabu.


Historie.

Svatý Antonín byl proslulý portugalský světec a kazatel ochránce chudých i všech, kteří stále něco ztrácejí. Narodil se v Lisabonu roku 1195, působil v mnoha místech Evropy a v severní Africe; zemřel v Arcelle poblíže Padovy v roce 1231 a již následujícího roku byl svatořečen.  Bazilika sv. Antonína byla vybudována patrně v letech 1232-1307 a zcela dokončena až roku 1475. Po požáru roku 1749 byla obnovena a prošla ještě několika opravami.

Popis.

Cihlová stavba na půdorysu kříže je 110 m dlouhá a 55 m široká. Chrám nese znaky přechodu mezi románským a gotickým slohem, především je však nápadný množstvím byzantských prvků (křížový půdorys, kupole), podobně jako bazilika svatého Marka v Benátkách. Celé stavbě vévodí 7 kupolí, navýšených v roce 1424, a dvě štíhlé zvonice, podobné minaretům. Zatímco fasáda je poměrně strohá, se sochami hlavních františkánských světců a s freskou A. Mantegni (1452), interiér baziliky je bohatě vyzdoben. Z bohatého zařízení vyniká hlavní oltář s Donatellovými sochami, jen zlomek původního sochařova záměru. Kromě bronzových soch Ukřižování a Panny Marie s anděly jsou zde i jeho reliéfy ze života světce, mramorový reliéf "Kladení do hrobu" a téměř 4 m vysoký bronzový svícen od Riccia (1507-1516).  Sám světec je pohřben pod oltářem honosné kaple po levé straně, vyzdobené renesančními reliéfy (Tulio Lombardo, Jacopo Sansovino ad.). Protější kaple, zasvěcená svatému Jakubovi, se honosí bohatými freskami ze 14. století. V kapli Nejsvětější svátosti po pravé straně je náhrobek Erasma di Narni, proslulého kondotiéra a velitele místní domobrany, přezdívaného Gattamelata („mazaná kočka“). Padova mu roku 1447 věnovala pomník od Donatella, bronzovou jezdeckou sochu, stojící na náměstí před bazilikou. V pokladnici ("Capella del Tesoro") z roku 1690 jsou vystaveny bohoslužebné předměty z 12.-17. století.  Ke kostelu přiléhá budova františkánského kláštera se čtyřmi rajskými dvory z 15. století, z nichž tři jsou volně přístupné a slouží poutníkům. Ke kostelu přiléhá také kaple sv. Jiří s renesančními freskami a "Scuola del Santo", vyzdobená freskami od Tiziana a jeho žáků.

Bazilika svatého Antonína, místními zvaná zkráceně "Il Santo" („Svatý“) je nejvýznamnějším chrámem v severoitalské Padově a jeden z největších chrámů v Itálii vůbec. Jsou zde uloženy ostatky Svatého Antonína Paduánského.


Život.

Jediný syn Harolda Solomona a Flory Benensové se narodil v Londýně. Jeho otec, vojenský úředník, zemřel, když Benensovi bylo 9 let. V šestnácti letech pomáhal se spolužáky založit fond pro děti, které osiřely díky španělské občanské válce.  Před druhou světovou válkou začal studovat Univerzitu v Oxfordu, poté studium přerušil a v letech 1941 až 1945 pracoval v Bletchley Park, britském centru pro „luštění“ šifer. V tomto období poznal i svoji první ženu, Margaret Anderson. Po demobilizaci v roce 1946 začal Benenson praxi jako advokát, stal se členem Labour Party a neúspěšně kandidoval ve volbách. Byl jedním z britských právníků, kteří založili organizaci JUSTICE, která se zabývá lidskými právy a reformou práva. V roce 1958 konvertoval k římskokatolické církvi. Následujícího roku onemocněl a odstěhoval se do Itálie kvůli rekonvalescenci.  V roce 1961 byl Benenson šokován a rozzloben článkem v novinách, ve kterém stálo, že dva portugalští studenti z města Coimbra byli odsouzeni k sedmi letům vězení za to, že si připili na svobodu (to se stalo během diktátorského režimu Antonia de Oliveiry Salazara). Napsal Davidu Astorovi, redaktorovi "Observeru". 28. května vyšel Benensonův článek „Zapomenutí vězni“, který žádal čtenáře, aby psali dopisy vyjadřující podporu studentům. Ke koordinaci takovýchto kampaní psaní dopisů byla založena v červenci v Lucemburku organizace Amnesty International. Na prvním setkání byl Benenson a dalších 6 lidí. Odezva na článek byla ale tak ohromná, že během roku se skupiny píšící dopisy zformovaly ve více než deseti zemích.  Zpočátku byl Benenson jmenován generálním tajemníkem AI. Kvůli zdravotním problémům ale v roce 1964 odstoupil. Poté se stal poradcem prezidenta Mezinárodního výboru. V roce 1966 začal ostatní členy výboru obviňovat, že jejich vedení je nesprávné. Šetření bylo zakončeno v Dánsku v roce 1967; obvinění byla odmítnuta a Benenson vystoupil z AI.  Ačkoli Benenson poté již v organizaci nebyl znovu aktivní, usmířil se osobně s jinými lidmi z výboru. Zemřel v roce 2005 v Oxfordu ve věku 83 let.

Peter James Henry Solomon Benenson (31. července 1921 – 25. února 2005) byl anglický právník a zakladatel lidskoprávní organizace Amnesty International.


Život.

Mládí.

Rod Jungmannů pocházel z Hudlic. Roku 1637 se tam přistěhoval Matěj Jungkmon. Josef Jungmann se narodil jako šesté dítě z deseti v rodině ševce v Hudlicích a byl původně určen k církevní kariéře. Jeho mladší bratr Antonín Jan Jungmann se stal lékařem a univerzitním profesorem gynekologie, další bratr Jan byl knězem a členem Řádu křižovníků s červenou hvězdou.  Josef v letech 1784 až 1788 navštěvoval piaristické gymnasium v Berouně, odkud přešel do Prahy, roku 1792 absolvoval piaristické gymnázium v Panské ulici na Novém Městě. Dále studoval na filozofické fakultě pražské univerzity (1792–1795) filozofii. Později (do roku 1799) studoval také práva, ale studium nedokončil. V této době působil zároveň jako soukromý učitel.

Litoměřice a Praha.

Od r. 1799 vyučoval na gymnáziu v Litoměřicích, od roku 1800 na tamním gymnáziu vyučoval češtinu, za což nepobíral plat, a byl tak prvním učitelem češtiny v Čechách a na Moravě. Jeho nástupcem tam pak byl Jan Jodl. Dnešní litoměřické gymnázium nese Jungmannovo jméno.  Roku 1815 odešel do Prahy, kde se stal ředitelem (prefektem) Akademického gymnázia. Český jazyk Jungmann vyučoval také na filozofické fakultě pražské univerzity, kde se posléze stal rektorem.  Jungmann položil teoretické základy vývoji novodobé češtiny. Byl vůdčí osobností tzv. "2. (preromantické) generace obrozenců".

Rodinný život.

V Litoměřicích, kde vyučoval na gymnáziu, se Josef Jungmann seznámil s Johannou Světeckou z Černčic (1780-1855). Oženil se s ní 18. listopadu 1800 v Litoměřicích. Ženichovi bylo 26 let, nevěstě 19. Manželka pocházela ze staročeského rodu, známého od 15. století. Do rodu patřil i třeboňský archivář Petr Kašpar Světecký. Mateřštinou Anny Světecké byla němčina, česky se však naučila a manželé se dohodli, že jejich děti budou vychovávány česky. Od roku 1816 až do své smrti bydlel s rodinou na pražském Novém Městě v domě čp. 749/II v Široké ulici 32, která byla roku 1878 přejmenována na jeho počest na "Jungmannovu ulici". Manželé měli spolu šest dětí, z nichž se dospělosti dožily čtyři. Nejstarší, jediný syn syn Josef (1801–1833) užíval pro odlišení od otce patronymum Josefovič. Byl předkladatel a otcův spolupracovník.  Josef Jungmann je pochován na Olšanských hřbitovech.

Dílo (výběr, první vydání).

Zasloužil se o založení prvního českého vědeckého časopisu "Krok". Skupinu obrozenců okolo něho se vytvořivší nazýváme dnes tzv. "Jungmannovou básnickou a vědeckou školou" (patřily sem všechny významné osobnosti české vědy a literatury té doby, např. František Palacký, Jan Evangelista Purkyně, František Ladislav Čelakovský atd.) S pomocí této (vědecké) skupiny se mu podařilo vydat své životní dílo: pětidílný Slovník česko-německý (120 000 hesel), který byl (po Dobrovského Zevrubné mluvnici české) druhým základním kamenem pro pozvolné ustanovení normy spisovné češtiny. Císař Ferdinand Dobrotivý mu za vydání Slovníku udělil v roce 1839 Leopoldův řád.  Chtěl sestavit první českou „malou encyklopedii“, která měla obsáhnout hlavní vědní obory. Tento záměr se neuskutečnil.  Po objevení rukopisů královédvorského a zelenohorského obhajoval jejich pravost.

Překlady.

V překladech se snažil o rozvoj češtiny, netvořil však slova bez pravidel (snažil se dodržovat zásady J. Dobrovského), ale vyhledával tato slova z příbuzných slovanských jazyků a ta pak počešťoval. Snažil se o maximální přesnost překladů. Zpravidla k překladům připojoval hesláře slov, které vytvořil, aby zjednodušil četbu a napomohl všeobecnému přijetí novotvarů.

Josef Jungmann, někdy také Josef Jakub Jungmann, (16. července 1773 Hudlice – 14. listopadu 1847 Praha) byl český filolog, lexikograf, spisovatel a překladatel.


Biografie.

Narodil se v Římě 26. března 1958 v rodině váženého a zámožného stavitele Giulia de Angelise, který nebyl jen stavitelem, ale také pětinásobný mistr světa v závodech motorových člunů. Již v útlém mládí prokázal nadání ve hře na piano a stal se z něj skvělý pianista. V roce 1972, ve svých 14 letech začal závodit na motokárách a o dva roky později získal titul italského šampióna ve třídě 100 cm3 a spolu s Riccardo Patresem a Eddie Cheeverem dostal šanci v národním týmu. V roce 1975 se stal vicemistrem světa a o rok později mistrem Evropy, navíc získal i Trofej CSAI ve třídě 100 cm3 a titul národního šampióna ve třídě 125 cm3 Super.  Za podpory svého otce se v roce 1977 dostal do formule 3. Hned ve třetím závodě zvítězil. Nejvíce ve formuli 3 na sebe upozornil v závodě v Monaku, kde nestačil pouze na Didiera Pironiho. V polovině roku dostal od svého otce zcela nový monopost Ralt RT1 a k prvnímu vítězství z Mugella přidal další tři vítězství v Monze, Misanu a Maggiore. V první sezóně formule 3 získal titul italského šampióna a sedmé místo v mistrovství Evropy. Tentýž rok dostal šanci ve formuli 2, kde v týmu Scuderia Everest nahradil Lamberta Leoniho. S vozem Ralt RT1, který poháněl motor Ferrari Dino, zazářil hned v prvním závodě v Misanu, kde v první jízdě na 30 kol po souboji o čelní pozice dojel na čtvrtém místě. Ve druhé jízdě po kolizi s Cheeverem dojel patnáctý a v celkovém součtu obou jízd získal celkově osmé místo. Poslední dva závody sezóny si odbyl v Estorilu a Doningtonu, v prvně jmenovaném musel odstoupit v prvním kole a v Doningtonu si dojel na 10. místě. Koncem roku získal Bronzovou přilbu jako ocenění časopisu Autosprint.  V roce 1978 dostal příležitost testovat vozy Ferrari a za jejich podpory absolvovat celý seriál mistrovství Evropy formule 2. Šasi Chevron však vykazovalo značné výkyvy ve výkonnosti a jeho vůz trpěl poruchami a tak jediným úspěchem bylo třetí místo v předposledním závodě v Misanu. Morální podporou mu bylo vítězství s vozem formule 3 v Monaku, kde si ho všiml Jackie Stewart a představil ho Kenu Tyrrellovi. Koncem roku získal Zlatou přilbu jako ocenění časopisu Autosprint.

Formule 1.

První možnost svézt se s vozem formule 1 dostal během testování motoru Ferrari Dino pro F2, na dráze ve Fioranu si ho všiml jak Gilles Villeneuve tak i Mauro Forghieri, hlavní konstruktér Ferrari. Brzy testoval vůz Ferrari 312T3 s kterým najezdil přes 500 testovacích kilometrů. V časech na jedno kolo zaostával za Villeneuvem o 0,2 s. Ve Ferrari pro něj ale místo nebylo, a tak začal vyjednávat s britskými týmy. Ken Tyrrell mu nabídl smlouvu a slíbil třetí vůz pro Grand Prix Kanady 1978, ale nakonec vůz připraven nebyl. Přes přítele Nikiho Laudu vyjednával s týmem Brabham, ale sponzor Parmalat si přál Nelsona Piqueta. Nakonec si zajistil místo v týmu Shadow. Svůj debut si odbyl v Grand Prix Argentiny 1979, v kvalifikaci porazil nejen svého týmového kolegu Jana Lammerse, ale také Claye Regazzoniho, Laudu a Jamese Hunta. Startoval z 16 místa a do cíle dojel na 7.místě. Sezónu zakončil čtvrtým místem v deštivém Watkins Glen, přesto nebyl spokojený a rozhodl se ze smlouvy u Shadow vyvázat a začal startovat v sérii Procar s vozem BMW M1.

Lotus.

Následující rok mu místo nabídl Colin Chapman v týmu Lotus. Získal tak místo v úspěšném týmu po boku Maria Andrettiho. V prvním závodě s vozem Lotus dojel na 5. místě a v Brazílii na 2. místě. Poprvé dosáhl na stupně vítězů. V této sezóně dokázal ještě několikrát bodovat a překonal zkušenějšího Andrettiho, který dokázal získat jen jeden bod. Rok 1981 byl pro celou stáj neúspěšný. Ze stáje odešel Mario Andretti, de Angelise doplnil v týmu Nigel Mansell. Potíže se nevyhnuli ani novému konceptu Lotus 88, vozu se dvěma šasi, byl prohlášen za ilegální a než byl přepracován, museli jezdci závodit s konkurencí s rok starými vozy. Přesto dokázal s vozem pravidelně bodovat, což mu vyneslo 8. místo v šampionátu.  Rok 1982 začal stávkou jezdců v Kyalami, při které Elio bavil své kolegy klavírním vystupováním. Znovu dokázal pravidelně bodovat a v Grand Prix Rakouska 1982 si připsal své první vítězství. Již v kvalifikaci s motorem bez turba získal 7. místo hned za vozy s turbem. V závodě pak jeho soupeře potkaly technické problémy a tak pět kol před cílem se dostal do vedení, které si pak ohlídal před dotírajícím Rosbergem až do cíle s nejtěsnějším rozdílem 5 setin vtěřiny. V týmu se slavilo, ale Colin Chapman krátce na to podlehl infarktu. Tým Lotus prožíval jedno těžké období a přestože získal přeplňované turbomotory Renault, výsledkově se mu nedařilo. Elio de Angelis dokončil 2 z 15 závodů. Oba jezdci zahájili sezonu se starým typem 91 a 92, od druhého závodu měli být konkurencí s novým motorem Renault. Spásou pro tým byl příchod konstruktéra Gerarda Ducarouge, který přizpůsobil Lotus 91 novému motoru a označil ho jako 94T. S tímto vozem dokázal Elio dojet v Monze na bodovaném místě a Brands Hatch si vyjel pole position, nebýt kolize s Partesem, mohl si připsat i vítězství.  Později se Lotusu podařilo vyřešit všechny potíže a opět se stát konkurenceschopným. V úvodu sezóny 1984 Elio získal druhé pole position a v závodě dojel na třetím místě. Jeho Lotus patřil mezi nejlepší a nestačil jen na dvojici McLarenu. Elio zaznamenal nejúspěšnější sezonu, když získal třetí místo v šampionátu. Na konci sezóny došlo v týmu k neshodám, po které odchášel Nigel Mansell a ani Elio s novým vedením nevycházel. Jeho novým kolegou se mu stal Ayrton Senna. Začátek sezóny mu vyšel fantasticky, po prvních čtyřech závodech byl v čele šampionátu a v Grand Prix San Marina si dojel pro své druhé vítězství. Přesto se veškerá pozornost týmu soustředila na Sennu, a tak Elio musel tým opustit, přesto dokázal v šampionátu dojet pátý.

Brabham.

S podporou firem Olivetti a Armani odešel do týmu Brabham. Brabham BT55 byl nejnižším vozem ve startovním poli, prot i uložení motoru bylo nakloněno. Ale nový koncept konstruktéra Gordona Murraye trpěl řadou nedostatků. Vůz neměl trakci, motor se nedostatečně chladil i mazal a tak v prvním závodě dojel na 8. místě, v dalších třech závodech nedojel. Po Grand Prix Monaka se tým rozjel k testování do Paul Richard. Elio de Angelis byl na trati sám, když mu v rychlosti okolo 300 km/h ulétlo zadní přítlačné křídlo, monopost skončil po sérii kotrmelců o 200 m dál za svodidly koly vzhůru a vzňal se. Zabezpečení okruhu bylo nedostatečné, a tak první, kdo se k němu dostal, byl Alan Jones, Alain Prost a Nigel Mansell. Kvůli ohni se jim nepodařilo rychle obrátit vůz. To se podařilo až po 10 minutách, následně museli čekat dalších 30 minut na záchranný vrtulník. Přestože příčinou jeho smrti bylo poškození mozku následkem nedostatku kyslíku, v oficiální zprávě stálo: „Vážná poranění hlavy a hrudníku“. Elio de Angelis plánoval, že po skončení kariéry ve formuli 1 by se stal hudebním skladatelem.

Kompletní výsledky F1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position

Elio de Angelis (26. března 1958, Řím – 15. května 1986, Marseille) byl italský automobilový závodník. V letech 1979–1986 pilot Formule 1. V mládí se stal mistrem Evropy v motokárách. Kromě automobilových závodů byl také excelentním pianistou.


Popis.

Lyska černá má robustní tělo celé porostlé lesklým černým peřím. Odlišné barvy je pouze bílý zašpičatělý zobák a čelní štítek, červené oči a šedé končetiny, na kterých nemá plovací blány, ale pouze kožní lemy. Mezi pohlavími je slabě vyvinut sexuální dimorfismus. Samec má o něco větší čelní štítek než samice, zbarvením se od sebe neliší. Mladí ptáci jsou barvitější, postrádají čelní štítek a mají bíle zbarvenou přední část hrdla. Čelní štítek bývá navíc o něco větší na jaře než na podzim. Při plavání lyska navíc kývá hlavou střídavě dopředu a dozadu a před potopením provádí jakousi „šipku“.

Chování.

Lyska černá je typickým obyvatelem stojatých vod všeho druhu, v městech ji můžeme spatřit především v zimě, kdy se stěhuje na parková jezírka. Je částečně tažná. Část evropské a asijské populace se stěhuje na jih a západ a opouští již zamrzlé vody.  Potravu vyhledává především ve vodě a tvoří ji různé druhy vodních rostlin, malí vodní živočichové nebo případě části rostlin rostoucích na břehu. Pokud je vyplašena, s cákáním se nejprve rozbíhá po vodě a mohutně plácá křídly. To může navodit dojem, že nejde o dobrého letce, ale opak je pravdou a nejčastěji se prokazuje při jejich mnohdy dlouhých migracích.  Lyska černá patří mezi poměrně hlučné ptáky s bohatou škálou zvuků. Nejvíce se ozývá při hnízdění nebo vyplašení, přičemž se samice ozývá chraptivým „kev“ a samec ostrým „pix“ nebo „psssi“.  Během období rozmnožování se u samců lysky černé projevuje neobvyklá agrese a masivní bránění svého teritoria, které trvá až do konce hnízdění. Ostrůvkovité a kopcovité hnízdo si staví z vodních rostlin, větviček a rákosu a je vždy umístěné v těsné blízkosti s vodou. Mnohdy buduje ještě jedno hnízdo určené k přespání nebo odpočinku dospělých ptáků. Hnízdí od dubna do května a klade 6 až 15 bíločerných vajec. Mláďata se líhnou po 22 dnech a jsou krmena oběma rodiči. Při nedostatku potravy se však u dospělců objevuje neobvyklá agrese v podobě silného klování, které se může vychýlit až k usmrcení několika mláďat. Jedná se o poměrně dlouhověký druh, který se může dožít i více jak 15 let.

Výskyt a početnost v ČR.

V České republice se jedná o běžný druh vyskytující se na 76–80 % území. Počet hnízdících párů se odhaduje na 20–40 tisíc (v roce 1989 to bylo 30–60 tisíc). Je též předmětem "Dohody o ochraně africko-euroasijských stěhovavých vodních ptáků (AEWA)".

Poddruhy.

U lysky černé jsou rozeznávány 4 poddruhy:

Lyska černá ("Fulica atra", syn. "Fulica prior") je středně velký plovavý pták široce rozšířený na velkém území Eurasie, v Indonésii, Austrálii a severní Africe (viz mapka níže).


Vláda.

Její téměř osmiletý vliv na dění v říši nebyl úspěšný, chaotické děje vedly k rozkladu vládních struktur, ztráty vlivu v tradičních vazalských zemích. Politickou situaci v Egyptě na konci 19. a nástup 20. dynastie popisují nápisy na stéle Setnachta nalezené v Elephantině 1971. Významná sdělení rovněž nabízí rozsáhlý text v Harrisově papyrusu.Období od konce vlády Setiho II. až do vlády zakladatele 20. dynastie Setnachta je nazýváno ""prázdná doba"". Centrální vláda se rozpadla, vládu prováděli lokální vládci, ze severu na Egypt útočily kmeny Amoritů. Mocenské postavení Egypta se významně oslabilo. Královna Tausret byla nahrazena zakladatelem 20. dynastie Setnachtem. Přijatá chronologie nenaznačuje, že převzetí moci se odehrálo nenásilně, také se uvádí možnost dobrovolné demise královny.

Palác královny.

Tausret si nechala vybudovat, patrně již za vlády Setiho II., svůj palác (zádušní chrám) v blízkosti chrámu Merenptaha. Prvně jej objevil, identifikoval a podrobně popsal Petrie 1897.V jedné z bočních komor narazil na dosti rozsáhlý depozit,nádoby, glazované destičky, některé s kresbou skaraba. Na řadě předmětů byly kartuše královny. Překvapivý byl nález 23 měděných plátů, dokonce byly nalezeny formy pro odlévání měděných předmětů, tenké pláty mědi určené jako obal dřevěných tyčí, také nástroje ve tvaru dlát na opracování dřeva. Desítky různých zbraní, seker, nožů, prutů. Na pěti pískovcových blocích se nacházel kartuš Tausret. Expedice Arizonské University,prováděná v letech 2004–2011, sumarizovala nálezy Petrieho a dodatečné expedicí nalezené na celkový počet 1942 artefaktů, které jsou roztroušené v různých sbírkách po celém světě. Systematicky jsou shromažďovány v "Petrie Museum" v Londýně. Ve zprávě o expedici je uveden aktuální model paláce Tausret.

Hrobka KV14.

Tausret si dala zbudovat hrobku již ve druhém roce vlády Setihiho II.. Její umístění v Údolí králů, bylo v rámci 19. dynastie zcela ojedinělé a také její konstrukce nekopírovala jiné již zbudované v 18. a 19. dynastii. Hrobka měla několik chodeb a komor podél osy s vyústěním do osmicípé komory s klenutým stropem. Stavba byla po dobu konfliktů mezi Setim a Amenmessem pozastavena a k obnovení došlo až ve druhém roce vlády Siptaha, kdy již vykonávala svoji regentskou vládu. Do hrobky byl vložen žulový sarkofág a hrobka byla bohatě vyzdobena, např. scéna Tausret se Siptahem obětují bohu úrody Geb.Další historie hrobky po smrti Tausret se odehrála za vlády Ramesse III., který si hrobku přivlastnil a věnoval ji památce svého otce Setnachta. Sarkofálag Tausret byl přemístěn do KV13 a později přeznačen pro syna Ramesse III. Amenherkhepeshef

Konec 19. dynastie.

Érou královny Tausret se nepříliš úspěšné období Egyptu uzavřelo. Vrcholné období 19. dynastie dosáhla za vlády Ramesse II., a to zhruba v polovině jeho dlouhé vlády, kdy se smlouvou o míru a vzájemné spolupráci s Chetiti ukončily více jak několik desítek let trvající vzájemné boje o hraniční oblast na severu Egypta, přibližně v oblasti Palestiny. Ramesse II. po sobě zanechal více jak 120 dětí, které přirozeně usilovaly o podíl na dědictví. Následnictví se ujal jeho 13. syn Merenptah, který po celou dobu své vlády bojoval s invazí Libyjců, aby nakonec unaven předal následnictví synovi Seti II. Egypt se rozpadl na sever ovládaný Setim, jih a Núbii usurpoval Amenmesse. Vdova, regentka Siptaha a královna Tausret nebyla připravená ani schopná rozkladu zabránit. Vládnoucí struktury se rozpadly, moc si přivlastnili místní vládci, vojenská moc Egypta neměla potřebné zajištění. Od smrti Ramsesse II. tedy uplynulo jen ~22 let a země byla na počátku kolapsu. Řada znaků již byla naplněna.

Tausret, dcera Merenptaha a jeho druhé ženy Tachat, se stala ženou Setiho II., po jeho smrti ve spojenectvím s vlivným vezírem a kancléřem Bayemdosadili na trůn mladistvého Siptaha, který po necelých 6 letech ve věku asi 16 let zemřel. Tausrat se také, asi v 6. roce vlády Sitptaha, přičinila na odstranění ambiciozního vezíra Baye jeho exekucí. Tausret již za života Siptaha byla vzhledem k jeho mládí a také fyzickým indispozicím jeho regentkou a po jeho smrti se prohlásila za královnu v pozici panujícího faraona. Relativně samostatně vládla ještě dva roky 1192–1191 př.Kr.


Výsledek v testu Euro NCAP.

V nárazových testech Euro NCAP bylo Fiatu Seicento uděleny 3 hvězdičky, což z něj činilo nejméně bezpečný automobil na tehdejším trhu. Nebylo to překvapující, protože Seicento vycházelo z Cinquecenta koncipovaného roku 1991, kdy se ještě žádné nárazové testy neprováděly

Popis.

Výbava.

Při zahájení prodeje bylo Seicento dostupné ve třech úrovních výbavy; základní 'S' s černými nárazníky, spartánským interiérem a italským motorem o objemu 899 cm3, dále verze SX, která byla vybavena barevnými nárazníky, centrálním zamykáním, elektrickými okny a posuvnou střechou a nakonec verze Sporting vybavená silnějším FIRE motorem, ochranným rámem, 14" hliníkovými koly, sportovními sedadly a bodykitem.  Roku 1999 vznikly nové edice Suite (vybavena klimatizací) a Soleil (vybavena elektricky stahovanou střechou).  Roku 2001 dostala verze Sporting přepracovaný bodykit. Nově byly všechny veze standardně vybaveny systémem ABS. Vznikla nová edice 'Michael Schumacher' se sportovním designem na oslavu vítězství Michaela Schumachera ve Formuli 1.  Roku 2004 byla ukončena výroba modelů s řízením napravo. Ukončen prodej v ČR, který byl završen v roce 2005 sérií 150 vozů za cenu 159 000 Kč, což byla tehdy nejatraktivnější cena nového vozu na českém trhu. Výroba modelů s řízením nalevo dále pokračovala až do května 2010 a prošla drobným faceliftem – vznikl nový design ráfků.  Roku 2005 byl název "Seicento" změněn na číselné označení 600 a byly provedeny drobné změny na přídi a v interiéru. Tato změna označení a malé retuše byly jakýmsi připomenutím 50. výročí od zahájení výroby legendárního Fiatu 600. Slovo "Seicento" totiž v italštině znamená právě číslovku "600".

Motory.

Seicento bylo nabízeno se dvěma motory: se starým agregátem 899 cm3 OHV (29 kW / 40 k) – motor používaný prvně v modelech S a SX (stažen z prodeje na západoevropských trzích v důsledku emisních předpisů) a 1108 cm3 FIRE (40 kW / 54 k použit u veze Sporting). Dále byla nabízena verze s elektrickým motorem (30 kW / 41 k). Od roku 2007 do ledna 2010 byl k dostání i s motorem 1242 cm3 (51 kW / 69 k), který byl primárně určen pro retro vozítko – nový Fiat 500.

Tuning.

Německy tuner Novitec vylepšil Fiat Seicento – Přidáním turbodmychadla a šestirychlostní převodovky dokázal vydolovat 101 k (74 kW) ze 1242 cm3 FIRE motoru.

Následník.

Ačkoliv měl Seicento nahradit Fiat Panda II už v roce 2003, nahrazen byl Fiat Seicento v podstatě až v červenci 2007 modelem Fiat 500. Ovšem výroba Seicenta, resp. 600 i tak pokračovala v Polsku až do května 2010.

Fiat Seicento je malý městský automobil vyráběný italskou automobilkou Fiat. Představen byl roku 1997 jako náhrada Fiatu Cinquecento, od kterého se lišil jen pár detaily, například větším rozvorem náprav a pozměněným designem. Podvozek a motor zůstaly zachovány, stejně jako výrobní továrna Fiatu v Bílsku-Bělé, Polsko, ze které vyjížděl již Fiat 126 a Fiat Cinquecento. V letech 1998–2004 zde bylo vyrobeno 1,1 milionů těchto vozů.


Historie výstupů.

Roku 1952 oblast navštívila francouzská expedice, která vystoupila na 5 km vzdálený Fitz Roy. Slavný Lionel Terray (v roce 1947 druhý výstup severní stěnou Eigeru, roku 1950 pomáhal na Annapurně zachraňovat prvovýstupce Herzoga s Lachenalem) po úspěšném prvovýstupu s Guido Magnonem považuje Fitz Roy za jednu z dosud nejtěžších slezených hor a o Cerro Torre prohlašuje, že musí být mnohem náročnější. Vzniká tak mýtus nedosažitelnosti.  Během patagonského léta 1957/1958 se k Cerro Torre vydávají současně dvě italské expedice podporované argentinskými krajany. První expedici, jejímž členem je i Cesare Maestri (tehdy snad nejlepší lezec v Dolomitech), vede Bruno Detassis. Druhé expedice se účastní Walter Bonatti a Carlo Mauri (společně v únoru 1953 přelezli severní stěnu Cima Ovest a severní stěnu Cima Grande). (V Maestrim i Bonattim panuje určitá hořkost kvůli italské expedici na K2 roku 1954. Maestri byl tehdy z expedice vyřazen, údajně kvůli žaludečním problémům. Bonattimu byla na expedici odepřena možnost útoku na vrchol i přes jeho nespornou výkonnostní převahu; navíc byl později neprávem obviňován z neposkytnutí podpory vrcholové dvojici. V srpnu 1955 Bonatti sólo přeleze jihozápadní pilíř Petit Dru.) Maestri s Bonattim se nedohodnou a tak se Bonatti s Maurim přesunují pod západní stěnu, zatímco Maestri s ostatními se chystají z východu. Bohužel pro Maestriho vedoucí expedice Bruno Detassis prohlašuje výstup na Cerro Torre za příliš riskantní a nemožný a zakazuje výstup na Torre. Naopak Bonatti a Mauri vystupují ze západní strany zhruba do poloviny, kde kvůli vysokému riziku a obtížím z hory ustupují, přičemž na cestě zanechávají část výstroje, neboť předpokládají, že tudy vede cesta k vrcholu a že se jednou vrátí. Obě družstva se potkávají 7. února pod vrcholem Cerro Doblado, Masetri je zklamán, že jej Bonatti předběhl na Cerro Adela (2960 m).  Další rok se na Cerro Torre chystají Francouzi v čele s Jeanem Couzym, který se ale na podzim 1958 zabije. Bonatti také odřekl svoji expedici. Velkou hnací silou Cesara Maestriho je argentinský ital Cesarino Fava, který přemlouvá Maestriho k další expedici. Maestri potkává Tonniho Eggera (také jeden z nejlepších v Dolomitech, např. obě severní stěny Cima Ovest a Cima Grande za jeden den; na rozdíl od Maestriho je velmi dobrý i v ledu) a vydávají se pod Torre. Maestri nešetří slovy „vrchol nebo smrt“. Finální útok zahajují Maestri a Egger 28. ledna 1959, Fava je první den doprovází, poté slaňuje dolů a čeká na ně v ledové jeskyni. 3. února nalézá Fava na úpatí hory polomrtvého Maestriho, od kterého se dozvídá, že 31. ledna vystoupili na vrchol a 2. února byl Toni Egger stržen lavinou, stejně tak i Maestriho batoh, neexistuje tak ani vrcholové foto. Ve výpovědích Maestriho a Favy se později nalezne mnoho nesrovnalostí, navíc se v jimi popsané cestě později nedaří najít žádné stopy, kromě prvních 300 metrů, dokonce popis cesty místy neodpovídá stavu hory. V roce 1968 zkouší Angličané vystoupit po jihovýchodním hřebenu.  Roku 1970 se k Cerro Torre vrací Carlo Mauri a „Pavouci z Lecca“, aby zkusili západní úbočí. Expedice se dostane 250 metrů pod vrchol a Mauri veřejně zpochybňuje Maestriho výstup z roku 1959.  Roku 1970 se Maestri o výstup pokusil znovu, tentokrát jihovýchodním hřebenem. Expedici kromě jiných sponzoruje firma Atlas Copco, která Maestrimu poskytuje vrtačku s kompresorem. 18. června 1970 tak Maestri se svými společníky začínají vrtat do skály sérii nýtů. Ustupují 450 metrů pod vrcholem, na jižní polokouli je tou dobou zima. V listopadu 1970 se Maestri vrací, v kompresoru je vyměněn motor a vrtání pokračuje. 2. prosince 1970 se dostal až těsně pod převislou asi 20 metrů vysokou vrcholovou čepici tvořenou zmrzlým sněhem, kterou nezlezl, protože ji "nepovažoval za součást hory". Alpinisté tento styl výstupu příliš neuznávají a cestě se říká "Compressor Route" respektive "Via Compressore".  V listopadu 1973 k Cerro Torre opět přichází „Pavouci z Lecca“, vede je Casimiro Ferrari, který se účastnil již expedice Carla Mauri v roce 1970. 13. ledna 1974 se jim cestou původně započatou Bonattim a Maurim daří vystoupit na vrchol. Jedná se o první nezpochybnitelný výstup. V téže době byly na ledovci nalezeny ostatky Toniho Eggera.  V roce 1976 lezou Jim Donini, John Bragg a Jay Wilson na Cerro Egger, přičemž první část cesty má být společná s Maestriho výstupem na Cerro Torre z roku 1959. Zpochybňují, že tudy Maestri, Egger a Fava stoupali.  Jim Bridwell a Steve Brewer opakují v roce 1978 tzv. Compressor Route z roku 1970.  Velmi hodnotným výkonem je přechod celé skupiny skal (Aguja Standhardt, Punta Herron, Torre Egger a Cerro Torre), který ve dnech 21. až 24. ledna 2008 dokázali Colin Halley a Roland Baribotti.

Film.

V roce 1991 byl uveden film "Cerro Torre: Schrei aus Stein" (anglicky "Scream of Stone", česky "Výkřik z kamene"). Režíroval jej Werner Herzog, v hlavních rolích hráli Vittorio Mezzogiorno, Stefan Glowacz, Donald Sutherland, Mathilda May a Brad Dourif. Dalším známým horolezcem, který se ve filmu objevil (kromě Stefana Glowacze) byl i Hans Kammerlander. Původní námět dodal Reinhold Messner, nicméně scénář byl postupně upravován, že se k filmu příliš nehlásí ani Messner ani Herzog. Reinhold Messner dokonce po uvedení filmu v jedné ze svých knih stručně uvedl i svůj původní námět. Později také napsal knihu "Torre, Schrei aus Stein" (v češtině vydaná pod názvem "Cerro Torre: Tragédie na skalní jehle"), ve které rozebírá okolnosti výstupů na Cerro Torre.

Cerro Torre je hora ležící na území Národního parku Los Glaciares a Národního parku Bernardo O'higgins v Patagonii v blízkosti vsi El Chaltén v Argentině. Hora leží v sektoru, který je vymezen na hranici mezi Argentinou a Chile dle dohody z roku 1998. Vrchol je nejvyšším ze skupiny čtyř vrcholů: Cerro Torre, Torre Egger, Punta Herron, a Cerro Standhart.


Dobytí Kalábrie a Sicílie.

Roger byl nejmladší syn Tankreda z Hauteville a jeho druhé ženy Fredisendy. Do jižní Itálie přišel brzy po roce 1055. Kronikář Geoffrey Malaterra, přirovnává Roberta Guiscarda a jeho bratra k biblickému příběhu Jákobových synů Josefa a Benjamina.  Roger se podílel s Robertem na dobytí Kalábrie a podle dohody z roku 1062 vytvořili jakési „kondominium“, v němž každý z nich vlastnil polovinu každého dobytého hradu a města v Kalábrii.  Po dobytí Kalábrie se Robert rozhodl zaměstnat Rogerova génia na podrobení Sicílie. Sicílii obývali, kromě muslimů, početní řečtí křesťané podrobení arabským princům, kteří se stali postupně zcela nezávislými na tuniském sultánovi. V květnu 1061 bratři překročili úžinu z Reggia a obsadili Messinu. Poté co v lednu 1072 dobyli Palermo, Robert Guiscard, jako lenní pán, jmenoval Rogera hrabětem sicilským. Podržel si však Palermo, polovinu Messiny a severovýchodní část Sicílie (Val Demone). Až do roku 1085 však Roger nepodnikal žádné systematické dobývání.  V březnu 1086 kapitulovaly Syrakusy a když v únoru 1091 padlo i Noto bylo dobytí Sicílie dokončeno. Většina Robertových úspěchů byla podmíněna Rogerovou podporou. Podobně, když vedení rodu Hauteville přešlo na Rogera, podpořil svého synovce vévodu Rogera proti Bohemundovi a dalším rebelům. Na oplátku za tuto pomoc se vévoda roku 1085 vzdal svého podílu na hradech v Kalábrii ve prospěch svého strýce a v roce 1092 i svého dědictví v Palermu. Rogerova vláda na Sicílii byla méně absolutistická než Robertova v Itálii. Při udílení léna v letech 1072 a 1092 nebyla vytvořena žádná celistvá léna, takže jak normanští, tak francouzští a italští vazalové, podléhali dvoru. Tudíž Rogerovi nehrozily žádné kompetenční feudální revolty.

Vláda nad Sicílií.

Aby se Roger vyhnul útokům ze severní Afriky, vytáhl v roce 1091 dobýt Maltu. Jeho lodě dosáhly Malty bez zastávky. Několik obránců na pobřeží kladlo slabý odpor a tak již následující den pochodoval Roger na Mdinu. Prakticky bez boje došlo k dohodě s maltézským kádím. Kádí uznal podřízenost ostrova hraběti s tím, že administrativa Malty zůstane nadále v jeho rukou. Současně byli propuštěni věznění (převážně řečtí) křesťané a kdo chtěl, mohl na Rogerových lodích ostrov opustit. Podle historika Geoffreyho Malaterry byly lodě na zpáteční cestě naplněny tak, že se téměř potápěly.  Kromě politického vrcholu dosáhl hrabě i nejvyšší funkce v církevní hierarchii. Papež Urban II. za odměnu, že zachránil Sicílii od muslimů a Řeků v roce 1098, jmenoval Rogera dědičným papežským legátem ostrova. Roger založil nová latinské biskupství v Syrakusách a Agrigentu a dalších městech a osobně jmenoval biskupy. Vůči Arabům a Řekům projevoval maximální toleranci. Muslimům ve městech zachoval jejich práva, mešity, svobodu vyznání i svobodu obchodu. Na venkově se však muslimové stali nevolníky. Velké množství muslimů sloužilo v jeho armádě. Svatý Anselm z Canterbury, který navštívil Rogera po vítězné bitvě u Capuy v roce 1098 shledal „nespočetně hnědých arabských stanů“. Nicméně latinský element převažoval, zejména poté co se Lombarďané a i další Italové začali hrnout na ostrov. Dobytí Sicílie tak zahájilo postupný úpadek muslimské moci v západním Středomoří.  Roger zemřel 22. června 1101 ve svých 70 letech a byl pohřben v kostele sv. Trojice v Miletu.

Rodina.

Rogerův nejstarší syn byl levoboček Jordan Hauteville, který však zemřel dříve než otec. Jeho druhý syn, Geoffrey (nebo Godfrey), byl buď rovněž levoboček nebo mohl být synem Rogerovy první či druhé manželky. Šance na nástupnictví neměl, neboť byl stižen těžkou chorobou, patrně leprou. Nikdy se neoženil i když byl zasnouben s dcerou Boniface del Vasto. Roger jej velmi miloval a věnoval mu hrabství Ragusa. Uchýlil se do kláštera a zemřel někdy mezi léty 1096 a 1120.  Poprvé se Roger oženil v roce 1061 s Juditou, dcerou Viléma, hraběte z Evreux. Judita zemřela v roce 1076 a porodila mu čtyři dcery.  V roce 1077 se Roger oženil podruhé s Eremburgou z Mortainu. Z jejich svazku vzešlo osm dětí:  Naposledy se Roger oženil v roce 1087. Jeho ženou se stala Adéla del Vasto, neteř Bonifáce del Vasto. Jejich děti byly:

Roger I (1031 – 22. června 1101), zvaný „Bosso“ nebo „Hrabě Veliký“ byl normanský hrabě vládnoucí Sicilskému hrabství v letech 1071 až 1101. Byl posledním z velkých vůdců normanských bojů o jižní Itálii.


Životopis.

Hubbard začal hrát na trumpetu ve školní kapele, později začal studovat konzervatoř a hrát na trumpetu v Indiapolisském symfonickém orchestru. Kromě toho hrál také jazz, příležitostně vystupoval např. s Wesem Montgomerym. Ve dvaceti se přestěhoval do New Yorku, kde začal hrát s nejlepšími jazzovými hráči té doby. Patřili mezi ně i Philly Joe Jones, Sonny Rollins, Slide Hampton, Eric Dolphy, J. J. Johnson nebo Quincy Jones. V roce 1960 nahrál svou první desku "Open Sesame". Zahrál si na ní i saxofonista Tina Brooks, pianista McCoy Tyner a bubeník Clifford Jarvis.  Na konci roku 1960 byl Hubbard pozván k nahrávání dnes už legendární desky "Free Jazz" Ornetta Colemana. Stalo se tak údajně po tom, co Freddieho Hubbarda slyšel Coleman při jednom vystoupením s neméně rozpustilým trumpetistou Donem Cherrym. V květnu 1961 se Hubbard účastnil nahrávání desky "Olé Coltrane". Byla to poslední deska Johna Coltrana pro label Atlantic Records. Společně s Ericem Dolphym hraje ještě Hubbard na coltraneově desce "Africa/Brass".  V srpnu 1961 nahrál Hubbard jednu ze svých nejslavnějších desek "Ready for Freddie". Byla to zároveň jeho první spolupráce se saxofonistou Waynem Shorterem. Na konci roku 1961 nahradil Freddie Hubbard Lee Morgana v Art Blakey’s Jazz Messengers. Hraje na několika blakeyho deskách včetně desek: "Caravan", "Ugetsu", "Mosaic" a "Free for All". Hubbard zůstal s Blakeym až do roku 1966. Pak odešel, aby mohl dát dohromady své vlastní malé ansámbly. V těch si zahrály mezi jinými i pianista Kenny Baron či bubeník Louis Haynes.  Během této doby Hubbard patřičně rozvíjel svůj vlastní způsob hry a distancoval se od dřívějších vlivů Clifforda  Browna a Lee Morgana. Jeden rok dokonce vyhrál cenu objev roku, kterou každoročně vyhlašuje prestižní americký jazzový časopis Downbeat.  V šedesátých letech si jako spoluhráč zahrál na nejdůležitějších jazzových albech této doby. Patřily mezi ně: "The Blues and the Abstract Thruth" od Olivera Nelsona, "Maiden Voyage" Herbieho Hancocka nebo "Speak No Evil" Wayna Shortera. Úctyhodný je také počet alb, která v šedesátých letech nahrával pro Blue Note: 8 alb jako leader a 28 jako sideman. Ačkoli se nikdy nehlásil k freejazzovému hnutí šedesátých let, zahrál si i na dvou velmi důležitých freejazzových albech: "Free Jazz" Ornetta Colemana a "Ascention" Johna Coltranea.  Velký komerční úspěch čekal na Hubbarda až v sedmdesátých letech, kdy nahrál řadu alb pro label CTI Records. Mezi velmi ceněná alba z této doby patří "Red Clay", "First Light", "Straight Life" a "Sky Dive". Album "First Light" dokonce vyhrálo v roce 1972 cenu Grammy. Na desce si s Hubbardem zahráli pianisté Herbie Hancock a Richard Wyands, kytaristé Eric Gale a George Benson, kontrabasista Ron Carter, bubeník Jack DeJohnette a perkusista Airto Moreira.  V roce 1977 se Hubbard připojil k bývalým členům Miles Davis Quintetu Herbie Hancockovi, Tony Williamsovi, Ronu Carterovi a Wayne Shorterovi a odehrál s nimi sérii koncertů. Vznikly tak živé desky "VSOP", "VSOP: The Quintet", "VSOP: Tempest in the Colosseum" – všechny nahrané v roce 1977 a "VSOP: Live Under the Sky" z roku 1979.

Freddie Hubbard (7. dubna 1938 – 29. prosince 2008) byl americký jazzový trumpetista, hrál především bebop, hard bop a post bop. Jeho způsob hry přispěl k novým trendům hry na trumpetu v moderním jazzu.