Tvary říční sítě.

Celkový tvar a vzhled říční sítě se především odvíjí od geologické stavby povodí. Podle tohoto hlediska můžeme vymezit základní tvary říční sítě.

Stromovitá říční síť.

V angličtině tuto síť nazývají dendritická (z řeckého δενδρίτης, "dendrites", „paralelní se stromem“). Jedná se o nejčastější tvar říční sítě a má relativně symetrický typ, přítoky hlavního toku jsou uspořádány tak, že vytvářejí strukturu podobnou větvím stromu, oboustranné pravidelné a střídavé posilování hlavního toku přívodem vody z přítoků způsobuje rovnoměrný růst jeho vodnosti a přispívá k rovnoměrnějšímu časovému rozložení průtoků. Vyvíjí se tam, kde říční kanál sleduje svah terénu. Stromovité říční sítě se vytvářejí v údolích ve tvaru písmene V; v důsledku toho musí být typy hornin nepropustné a neporézní.

Rovnoběžná říční síť.

Rovnoběžná říční síť nebo také paralelní říční síť je vzor řek způsobený strmými svahy s určitým reliéfem. Kvůli strmým svahům jsou potoky přímé a rychlé, s velkým množstvím velmi malých přítoků, a všechny proudí stejným směrem. Tento systém se vytváří na rovnoměrně svažitých površích, například na řekách protékajících jihovýchodně od pohoří Aberdare v Keni. Typ rovnoběžné říční sítě se také může nacházet v pobřežních nížinách.  Vzor rovnoběžné říční sítě se tvoří tam, kde je výrazný sklon k povrchu. Paralelní vzor se také vyvíjí v oblastech rovnoběžných protáhlých tvarů půdy, jako jsou skalní pásy odolné proti sesuvu. Přítokové proudy mají tendenci se natahovat rovnoběžně po svahu povrchu. Rovnoběžné schéma někdy naznačuje přítomnost závažné chyby, která se protíná přes oblast strmě složeného podloží. Všechny formy přechodů se mohou vyskytovat mezi rovnoběžnými, stromovitými a mřížovými vzory.

Mřížkovitá říční síť.

Geometrie mřížkovité říční sítě je podobná geometrii běžných mříží podél podélného údolí, z příkrých svahů po stranách hor se vlévají menší přítoky. Tyto přítoky vstupují do hlavní řeky v úhlu přibližně 90 stupňů, což způsobuje podobu říčního systému jako mříž. Tvoří se tam, kde tvrdé a měkké kameny existují paralelně k sobě. Toky se sbíhají ve dvou hlavních na sebe kolmých směrech, ale jeden směr je dominantní, vytváří delší vodní tok než druhý.  Mřížkovitá říční síť je charakteristická pro jednoduchá vrásová pohoří jurského typu hory, jako jsou Appalačské hory v Severní Americe a v severní části Trinidadu.

Pravoúhlá říční síť.

Pravoúhlý tvar říční sítě (v angličtině známý jako obdélníkový) se vyvíjí na skalách, které mají přibližně rovnoměrnou odolnost proti erozi a jednotlivé úseky vodních toků spolu navzájem svírají přibližně pravých úhlech. Klouby jsou obvykle méně odolné vůči erozi než objemná vrásová hornina, takže eroze má tendenci přednostně otevírat klouby a dochází tak nakonec k vývoji toku řeky podél kloubů. Výsledkem je říční systém, ve kterém proudy řeky se skládají hlavně z přímých úseků řeky s pravoúhlými ohyby a přítoky spojují větší proudy v pravém úhlu. Může se pak stát, že při ohybech vodních toků pokračuje za rozvodím často ve stejném směru tok patřící do jiného povodí.  Pravoúhlá říční síť je charakteristická pro kerná a vrásno-zlomová pohoří, která můžeme například nalézt u řeky Arun v Nepálu.

Radiální říční síť.

V radiálním říčním systému (též prstencovitý) vodní toky se buď soustředně paprskovitě sbíhají anebo naopak rozbíhají od nebo k centrálnímu bodu. Charakteristické pro vulkanické kužely, které nejlépe vykazují radiální drenáž. Radiální síť lze také najít na vrcholcích hor. K dalším geologickým rysům na kterém radiální říční systém může být viděn je lakolit a kupole. Na těchto vlastnostech může drenáž vykazovat kombinaci radiálních vzorů. Radikální struktura se vyvíjí, když proudy proudí v různých směrech od centrální struktury vrcholu nebo kupole.  V Indii ukazují Amarkantak a kráter Ramgarh nejlepší příklad radiální říční sítě.

Prstencová říční síť.

V prstencovém (též anulární) říčním vzoru proudy sledují zhruba kruhovou nebo soustřednou cestu podél pásu slabé horniny, připomínající v plánu prstencový vzor. To je nejlépe zobrazeno proudy vypouštějícími členěnou strukturální kopulí nebo povodí, kde eroze odhalila okrajové sedimentární vrstvy velmi proměnlivých stupňů tvrdosti, jako v Red Valley, které téměř obklopuje domovou strukturu Black Hills Jižní Dakoty.

Vějířovitá říční síť.

Vějířovitý typ říční sítě je příznačný svým soutokem několika řek rovnocenných délkou i vodností v jednom uzlu situovaném obvykle v rozlehlejších tektonických depresích, v mezihorských kotlinách nebo v centru pánví, výrazně se projevuje při vývoji povodňové vlny na úseku pod soutokem jednotlivých větví řeky. V místě soutoku mohou vrcholit povodně při ústí jednotlivých větví řeky ve stejné době, dochází k střetnutí povodňových vln a pod jejich soutokem vzniká velká povodeň.  Vějířovitá říční síť se nachází například v plzeňské pánvi.

Úhlová říční síť.

Úhlový vzor říční sítě se vytváří tam, kde se klouby a poruchy skalního podloží protínají ve více ostrých úhlech než pravoúhlé říční sítě. Úhel je tedy větší nebo menší než 90 stupňů.

Asymetrická říční síť.

Vzor drenáže je popisován jako nesouhlasný, pokud nekoreluje s topografií a geologií oblasti. Nesouhlasné říční vzory jsou rozděleny do dvou hlavních typů: "antecedentní" a "superponované", zatímco "předběžné" drenážní vzory je kombinují. Při "antecedentní" drenáži se vertikální schopnost řeky shoduje s výškou půdy v důsledku tektonických sil. "Superponovaná" drenáž se vyvíjí jinak: zpočátku se drenážní systém vyvíjí na povrchu složeném z „mladších“ hornin, ale kvůli denudativním činnostem je tento povrch mladších hornin odstraněn a řeka stále teče přes zdánlivě nový povrch, ale ve skutečnosti je vytvořen na skalách staré geologické formace.  Příkladem asymetrické říční sítě je v České republice řeka Křemelná.

Hustota říční sítě.

Hustota říční sítě je poměr délky všech povrchových vodních toků dané oblasti (km) k ploše této oblasti (km2). Hustota říční sítě ukazuje stupeň rozvoje hydrografické sítě na daném území. Zároveň charakterizuje průměrnou vzdálenost mezi sousedními toky.

Říční systémy, také známé jako říční soustavy či říční sítě, jsou v geomorfologii vzory vytvořené potoky, řekami a jezery v konkrétním povodí. Řídí se topografií země, ať už v určité oblasti dominují tvrdé nebo měkké skály, a gradientem země. Geomorfologové a hydrologové často vidí proudy jako součást povodí. Drenážní nádrž je topografická oblast, ze které proud dostává odtok, průtok a tok podzemní vody. Počet, velikost a tvar povodí nalezený v oblasti se liší s velikostí topografické mapy, čím je mapa větší, tím více informací o povodí je k dispozici.


Průběh bitvy o Suchumi.

Podle příměří, jež bylo mezi oběma stranami za pomocí Ruska vyjednáno 27. července 1993 v Soči, mělo gruzínské i abchazské vojsko stáhnout veškerou těžkou vojenskou techniku ze Suchumi a dalekého okolí, v čemž oběma stranám asistovala ruská armáda. 16. září však abchazská strana přestala příměří dodržovat s vysvětlením, že Gruzíni dohodu nedodržují (během 7 týdnů docházelo k přestřelkám ve Šromě a pod palbou se ocitli dokonce i pozorovatelé OSN) a zahájila rozsáhlou operaci, jejímž cílem bylo zmocnit se Suchumi. Během bojů se nad Suchumi údajně objevilo i několik ruských stíhaček MiG-29, které bombardovaly čtvrti obývané Gruzíny, a několik přilehlých gruzínských vsí u řeky Gumisty, a způsobily dle reportáží novináře Dmitrije Cholodova v deníku Moskevský Komsomolec rozsáhlé škody a mnoho mrtvých z řad civilistů.  Abchazové zaútočili 16. září nejen na Suchumi, ale také se pokusili znovu dobýt Očamčyru a uvolnit z gruzínského obležení východoabchazské město Tkvarčeli. Rusové na tuto situaci reagovali vysláním ministra obrany Pavla Gračova, který v Gudautě vyjednával přímo s vůdcem abchazských separatistů Vladislavem Ardzinbou a pak také s gruzínským vůdcem Eduardem Ševardnadzem v Soči. Výsledkem jeho mise bylo odsouzení abchazského útoku ze strany vlády Ruské federace jako porušení příměří, dále kritika gruzínského vedení z neochoty vyjednávat se separatisty, a také návrh na uvalení ekonomických sankcí na obě strany konfliktu. Ruská vláda poté odstřihla Abcházii od elektřiny, přerušila nad územím Abcházie rádiové a televizní vysílání a vypnula též telefonní síť. Situaci Gruzínům, kteří byli v oblasti bez těžkých zbraní, navíc neulehčily ani guerilly v západogruzínském kraji Samegrelo-Zemo Svaneti, kterou zčásti ovládli Zviadisté, přívrženci před více než rokem a půl svrženého gruzínského prezidenta, kteří odmítli bojovat po boku nelegitimní Ševardnadzeho „junty.“  Ve dnech 20. až 21. září se Abchazové a jejich spojenci z Konfederace horských národů Kavkazu, vyzbrojení těžkou technikou, raketomety s naváděnými střelami, kulomety, granátomety a protitankovými střelami, probili přes Gruzíny vyzbrojenými pouze puškami AK-47 a naprosto bezbrannými proti granátům a raketám, až na předměstí Suchumi a město téměř úplně obklíčili. Abchazové nabídli Gruzínům vzdát se a evakuovat se z města zabezpečeným koridorem, což ale gruzínský prapor ve městě odmítnul. Následně proto bylo pro civilisty možné se kvůli nepřetržité střelbě na kraji města evakuovat do Gruzie jedině letecky, avšak Abchazové několik letadel sestřelili. Do přístavu v Suchumi dorazily ruské lodě, aby evakuovaly několik desítek tisíc gruzínských civilistů, další se pokoušeli dostat z města a z Abcházie jiným způsobem: prosmýknout se kolem abchazských jednotek přes Očamčyru a Gali do Mingrelie nebo přes hřebeny Velkého Kavkazu do Ruska. Mnoho gruzínských civilistů však v Abcházii a v Suchumi přesto zůstalo. Mezi zůstavšími byl i gruzínský předseda parlamentu, de facto prezident, Eduard Ševardnadze, jenž se na tiskové konferenci z 24. září snažil uklidnit zbývající obyvatelstvo následujícím prohlášením.

Průběh masakru.

Brzy ráno 27. září 1993 Abchazové podnikli závěrečný krok k ovládnutí Suchumi, čímž začala i nejčernější kapitola abchazských dějin. Střetli se se zdejší gruzínskou jednotkou, která však proti dobře vyzbrojené alianci Abchazů, bojovníků Konfederace horských národů Kavkazu, kozáků a ruských žoldnéřů neměla šanci. Separatisté kolem poledne obsadili televizní věž a obsadili všechny mosty ve městě a důležité dopravní uzly. Gruzínští vojáci se proto stáhli do centra do budovy parlamentu Autonomní republiky Abcházie, aby zajistili bezpečnost členům Gruzii loajální abchazské vlády. Separatisté ovládli odpoledne město kompletně, přičemž bylo v bojích zabito kolem tisíce mužů ve zbrani.  Abchazští bojovníci však pod dojmem tohoto vítězství pocítili šanci pomstít se Gruzínům za krvavé události z první bitvy o Suchumi a pustili se do vyvražďování zbylých zhruba 20 tisíc občanů ve městě, kteří se ocitli v pasti, a do etnických čistek. Separatisty v jejich řádění ve městě doplnili jejich spojenci z Konfederace horských národů a hlavně Čečenci, kteří po městě označovali domy podle etnické příslušnosti těch, co ve městě zbyli, a doslova lovili civilisty, shromažďovali je na ulici a zabíjeli je, dospělé i děti, ženy i muže. Často bez ohledu na jejich etnickou příslušnost, mnohdy je zabíjeli přímo v domech a na ulici je vůbec k „popravám“ nepřiváděli. Jiné brali jako rukojmí, aby se pak bavili jejich mučením nebo tím, že je nutili sledovat, jak vraždí jejich příbuzné a přátele, často nechávali děti sledovat, jak umírají jejich rodiče, a jinde se rodiče museli dívat na vraždy svých dětí. Zabíjeni byli i Abchazové a další členové separatistických vojsk, kteří se pokoušeli těmto zvěrstvům zabránit. Největší ukrutnosti se děly v městském parku, na náměstí před budovou parlamentu, jež skončila v plamenech stejně jako abchazský národní archiv, ve školách a v nemocnici. Očití svědkové těchto událostí, kteří zázrakem masakr přežili, tvrdili, že pachatelé mluvili buď rusky, nebo některým ze severokavkazských jazyků. Avšak mezi pachateli poznali i mnoho svých abchazských a arménských sousedů. Později se vedly i spory o tom, kdo separatistům při masakrech velel, a přes mnohá protichůdná svědectví byl zřejmě jedním z hlavních organizátorů masakru čečenský terorista Šamil Basajev, jenž v té době coby náměstek ministra obrany separatistické Abcházie a separatistický „hrdina“ velel podstatné části vojsk.  Abchazové ve městě dopadli členy vlády Autonomní republiky Abcházie (Gurama Gabiskiriju, Raula Ešbu, Mamiju Alasaniju a premiéra Žiuliho Šartavu) a popravili je navzdoru ujištění, že jim bude zaručena bezpečnost. Na fotografiích mrtvých gruzínských civilistů i zabitých politiků byly patrné známky, že byli skutečně před smrtí vystavováni mučení. Zabito bylo i mnoho Gruzínů, kteří po celou dobu konfliktu setrvávali na území, jež ovládali separatisté.  Vůdce Gruzínů Eduard Ševardnadze unikl toho dne zajetí separatisty a smrti jen těsně a ze Suchumi, kde do poslední chvíle burcoval Gruzíny k odvaze, odcestoval spěšně na poslední chvíli do Gruzie. Z Tbilisi pak 28. září odsoudil události ze Suchumi z předešlého dne, označil je za těžkou morální a politickou ránu a nechal se slyšet, že se jednou Gruzie znovu Suchumi zmocní, i kdyby to trvalo celou generaci. Při tom ale bez důkazů obvinil Rusko, že stojí za vzbouřením Abcházie. To ale pouze vedlo k prudkému zhoršení gruzínsko-ruských vztahů, protože Rusové se během tohoto konfliktu vždy snažili hrát roli prostředníků při jednáních o míru, přestože Gruzíni během dřívějších bojů zajali nebo zabili i několik ruských vojáků účastných v konfliktu, avšak nepředložili žádný důkaz, že by tak oni činili na rozkaz ruského velení. Naopak, Rusové během událostí, jež následovaly po 27. září, přispěchali s dalšími loděmi do Suchumi, aby evakuovali přibližně 5 tisíc zoufalých gruzínských civilistů před prakticky jistou smrtí.

Následky masakru.

Krátce po pádu Suchumi, která znamenala totální porážku Gruzie ve válce v Abcházii a krvavou tečku v tomto konfliktu, ovládli Abchazové prakticky bez boje spolu se svými spojenci i zbytek Abcházie, kde docházelo též k vyvražďování obyvatel, převážně Gruzínců, vypalování jejich domů nebo celých vesnic. Jedinou částí Abcházie, kterou Abchazové neovládli, byla soutěska Kodori na severovýchodě, kde se veliteli místní svansko-gruzínské guerilly Emzaru Kvicianimu povedlo náporu Abchazů buď odolat, nebo se s nimi dohodnout. Každopádně k bojům zde docházelo koncem listopadu 1993, kdy Abchazové ovládli po dvou dnech střelby dolní část soutěsky Kodori.  Každopádně konec této války znamenal též etnické čistky Gruzínů z Abcházie. Podle odhadů, kromě zhruba 30 tisíc civilistů zabitých při bojích nebo při masakru v Suchumi a jinde, z Abcházie uprchlo nebo bylo vyhnáno 230 až 250 tisíc obyvatel, převážně gruzínské národnosti, z nichž mnozí, zvláště ti, kteří se rozhodli utéct přes soutěsku Kodori, podléhali nemocem nebo hlady v důsledku nedostatku zásob a špatného podzimního, v horských oblastech již zimního, počasí. Abcházie a hlavně Suchumi zůstalo následkem těchto událostí prakticky vylidněné. Násilnosti v Abcházii, kdy docházelo k vraždám, rabování či zabírání majetku vyhnaných Gruzínů, trvaly ještě během roku 1994, přestože nabyla platnosti Moskevská dohoda, která konečně zajistila klid zbraní, hlavně umístěním mírových sborů SNS na hranici mezi Abcházií a Gruzií podél řeky Inguri. Spojenci Abchazů, zvláště Čečenci, se většinou po skončení bojů v Abcházii přemístili do své domoviny, kde bojovali v právě vypuklé první čečenské válce.

Masakr v Suchumi je jednou z bitev a tragédií, jež se udály během války v Abcházii dne 27. září 1993. Jednalo se fakticky o druhou bitvu o hlavní město Abcházie Suchumi, a také o poslední velkou bitvu v této válce. Tentokrát na město zaútočili abchazští separatisté s vydatnou podporou dobrovolníků a žoldnéřů z Konfederace horských národů Kavkazu, aby vyhnali gruzínský prapor, jenž držel město pod kontrolou. Hlavní část událostí však byla zaměřena proti gruzínským civilistům, z nichž mnoho bylo povražděno a na 50 tisíc jich opustilo Suchumi a uprchlo do Gruzie nebo do Ruska. Tato událost byla ze strany Abchazů jasným porušením příměří, jež nařídila OSN, a na jehož dodržení mělo dohlížet Rusko.


Biografie.

Avraham Suckever se narodil v polské Smorgoni (dnešní Bělorusko). Během první světové války jeho rodina uprchla na Sibiř, kde nějakou dobu žila, a v roce 1922 se přestěhovala do Vilna (Vilnius), kde Avraham studoval v chederu a navštěvoval gymnázium. Od roku 1930 chodil do skautu – oddíl se jmenoval Di bin (včela).  Suckever, byl jednou z nejslavnějších postav literárního hnutí Jung Vilne (Mladé Vilno). Svoji první báseň vydal v roce 1934 v literárním časopise.  Za nacistické okupace, která začala v červnu 1941, přežil první období násilné perzekuce Židů litevskou milicí (spočívající v intenzivním zatýkání a popravování), a od 25. června do 20. července byl ukrytý v komíně svého vlastního domu. Později o těchto dnech napsal báseň. Rukopis básně byl ukrytý v tomto domě až do roku 1990.  Téhož roku byl, společně s ostatními Židy z města, internován v ghettu Vilno. Dne 12. září 1943 utekl, spolu se svou manželkou a přítelem Shmerkem Kaczerginskym, a bojoval proti nacistům jako partyzán. Během nacistické éry Suckever napsal přes 80 básní, jejichž rukopisy se mu podařilo uchovat k pozdějšímu vydání.  Po válce žil v Moskvě a Lodži. Dne 27. února 1946 se zúčastnil Norimberských procesů, kde hovořil o holokaustu ve Vilně a o Franzi Murerovi, vrahovi jeho matky a jeho syna. V roce 1947 emigroval do Izraele. V roce 1948 založil jidiš časopis Di goldene kejt (Zlatý řetěz). Zemřel 19. ledna 2010 v Tel Avivu ve věku 96 let.  V roce 1985 mu byla udělena Izraelská cena za jidiš literaturu. Byl rovněž nominován na Nobelovu cenu za literaturu.

Avraham Suckever (:, :, : Abraham Sutzkever, přepisován též jako Avrom; 15. července 1913 – 19. ledna 2010) byl židovský básník a spisovatel píšící v jidiš a polštině a partyzán druhé světové války.


Život.

Mládí a výcvik.

Na texaské univerzitě University of Texas at Austin ukončil v roce 1960 studium leteckého a kosmonautického inženýrství. Téhož roku absolvoval letecký výcvik u námořnoctva a nastoupil jako stíhací pilot na letadlové lodi Independence,kde sloužil do roku 1964. Pak následovala škola zkušebních pilotů na letecké základně Edwards.

Kosmonautem.

V roce 1966 byl vybrán pro vojenský program MOL, tehdy pod letectvem Spojených států amerických. Po jeho zrušení se roku 1969 stal členem oddílu kosmonautů u NASA. Byl jmenován velitelem "". Později byl jmenován do záložních posádek Skylab 2, Skylab 3 a Skylab 4 a Sojuz-Apollo. Po ukončení programu Apollo se zacvičil v hodnosti kapitána vojenského námořnictva pro lety na raketoplánech. Oženil se a měl tři děti.

Lety do vesmíru.

V letech 1981–1984 absolvoval čtyři lety na raketoplánech Columbia a Challenger. Byl 102. člověk, který se dostal do vesmíru a strávil v něm 23 dní. Všechny čtyři starty byly na Floridě, mysu Canaveral, Kennedyho vesmírném středisku. Poprvé letěl v dubnu 1981, přesně 20 let po letu Gagarina, na palubě Columbie. Byl to první, zkušební let raketoplánu, který trval jen dva dny. Přistáli na základně Edwards. Velitelem mu byl zkušený astronaut John Young.  O dva roky později letěl na raketoplánu Challenger již jako kapitán, v posádce měl tři muže (Frederick Hauck, John Fabian, lékař Norman Thagard) a jednu ženu Sally Rideovou. Během letu vypustili dvě družice a jednu zas později několikrát cvičně zachytili a nakonec se s ní vrátili k Zemi, na základnu Edwards.  O rok později odstartoval Crippen jako velitel Challengeru znovu, v posádce letu STS-41-C byl jeho pilot Francis Scobee a tři letoví specialisté George Nelson, Terry Hart a James van Hoften. Z nákladového prostoru raketoplánu vypustili družici LDEF (Long Duration Exposure Facility), pak pomocí manipulátoru RMS (Remote Manipulator System) zachytili poškozenou družici pro výzkum Slunce Solar Maximum Mission (SMM), v nákladovém prostoru raketoplánu ji opravili a funkční vypustili na oběžnou dráhu.  Počtvrté letěl velitel Crippen na Challengeru ještě tentýž rok, tedy 1984. Pro něj to byl poslední let. V posádce STS-41-G bylo šest astrounatů, z nichž dva byli cizinci a dvě ženy (Paul Scully-Power z Austrálie, Marc Garneau z Kanady, Američanky Kathryn Sullivanová a Sally Rideová, dva Američané David Leestma a Jon McBride). Během letu vypustili družici ERBS. Přistáli v pořádku na Floridě.

Po ukončení letů.

V NASA zůstal řadu let až do roku 1995 v různých řídících funkcích. V letech 1986 až 1989 byl zástupcem ředitele letů raketoplánů na Floridě. Další dva roky byl ředitelem letů ve Washingtonu. Roku 1991 z týmu kosmonautů odešel. V letech 1992 až 1995 byl ředitelem KSC.  Poté odešel do soukromé sféry a stal se viceprezidentem jedné z divizí firmy Lockheed Martin Information Systems. V roce 1999 se stal prezidentem Amerického institutu letectví a kosmonautiky.

Robert Laurel Crippen (* 11. září 1937 Beaumont, Texas, USA) je americký astronaut z programu Apollo a letů s raketoplány. Později se stal manažerem řady institucí a firem.


Historie.

Vývoj ext4 započal 10. října 2006, kdy vývojář Andrew Morton oznámil úmysl přidat do ext3 zpětně kompatibilní vylepšení souborového systému ext3, které mělo přidat 64bitové limity velikosti a další vylepšení, jejichž úkolem bylo zlepšit výkonnost souborového systému. Vývojáři linuxového jádra však nesouhlasili s přijetím takových rozšíření do ext3 a navrhli vytvořit nový souborový systém ext4, který vznikne jako fork původního ext3 (tj. zkopírováním zdrojového kódu ext3, jeho přejmenováním na ext4 a následným přidáním požadovaných vylepšení, takže nedojde k ovlivnění původního systému souborů ext3). Tento návrh byl přijat a dne 10. června 2006 vývojář Theodore Ts'o, který byl zodpovědný za ext3, zveřejnil nový plán dalšího vývoje pro ext4. Předběžná vývojová verze byla zahrnuta do linuxového jádra verze 2.6.19 a byla označena jako ext4dev. Dne 11. října 2008 byly zahrnuty do Linuxu verze 2.6.28 změny, které přejmenovaly vývojovou verzi na ext4 a označily ji jako stabilní kód, čímž došlo k uzavření vývojové fáze ext4. Jádro verze 2.6.28, obsahující oficiální podobu ext4, bylo vydáno dne 11. prosince 2008.

Hlavní rysy.

Systém ext4 může být použit na svazku o velikosti až 1 EiB (1024 PiB – pebibytů, přibližně 10 bajtů), podporuje extenty a odstraňuje limit původního systému ext3, jež mohl obsahovat v adresáři maximálně 32 768 podadresářů. S původním ext3 je kompatibilní zpětně i dopředně (pod typem ext4 je možné namountovat ext3, a naopak pod typem ext3 lze připojit ext4 svazek, pokud nepoužívá extenty).  Mezi další vlastnosti patří podpora nanosekundových časových razítek a pre-alokace i zpožděná alokace místa pro soubory. Ovladač ext4 obsahuje (stejně jako předchozí verze souborového systému) nástroje, které omezují fragmentaci již při ukládání dat na disk. Nově však ext4 umožňuje nasazení online defragmentátoru na úrovni souborů nebo celého souborového systému. Díky označování nepoužitých oblastí disku mohou nástroje pro opravu systému (fsck) pracovat rychleji než na ext3.

Velikostní limity.

Systém souborů ext4 může podporovat svazky až o velikosti 1 EiB a soubory s maximální velikostí 16 TiB.

Extenty.

Extenty nahrazují tradiční schéma blokového mapování, které využívají předchozí systémy ext2 a ext3. Extent je rozsah navazujících fyzických bloků (resp. alokačních jednotek), který zlepšuje výkon při práci s velkými soubory a zmenšující fragmentaci. Jeden extent se tak může stát v systému souborů ext4 alokační jednotkou o velikosti až 128 MiB souvislého místa na disku, místo mnoha jednotlivých datových bloků o standardní velikosti 4 KiB.

Zpětná kompatibilita.

Systém souborů ext4 je zpětně kompatibilní s ext3, což umožňuje připojit systém souborů ext3 jako ext4.

Dopředná kompatibilita.

Systém souborů ext4 je částečně dopředně kompatibilní s ext3, takže oddíl s ext4 může být připojen jako ext3, pokud nejsou v ext4 použity extenty.

Prolomení limitu 32 000 podadresářů.

V ext3 je počet podadresářů jednoho adresáře omezen na 32 000. Tento limit byl v ext4 navýšen na 64 000 a pomocí rozšíření "dir_nlink" může tuto hranici dále prolomit (ačkoliv to zastaví zvyšování počtu odkazů z rodiče). Tato vlastnost je implementována do jádra Linuxu od verze 2.6.23. Podpora vysokého počtu položek v adresáři pomocí stromu Htree je obsažena již v systému souborů ext3, pomocí zapnutí rozšíření "dir_index".

ext4 (fourth extended filesystem) je žurnálovací souborový systém vyvinutý pro linuxové jádro, jehož vývoj začal 10. října 2006 jako zpětně kompatibilní nástupce ext3 (přejímá všechny jeho výhody), do jádra byl začleněn nejprve jako vývojový (tzv. "ext4dev") a dne 11. prosince 2008 byl v jádře verze 2.6.28 přejmenován na ext4 a tím označen za stabilní a vhodný k běžnému užívání. Ext4 přináší mnoho novinek typických pro moderní souborové systémy, jako je odstranění limitů ext3 (velikost souborového systému, souborů, počtu souborů v adresáři), podporu extentů, prealokaci místa na disku, odloženou alokaci, kontrolní součet žurnálu, online defragmentaci, rychlejší kontrolu, multiblokový alokátor a zvýšenou přesnost uložených časových údajů a také samozřejmě zvýšení výkonu.


Historie.

Diokleciánovy lázně, jedny z největších v Římě, vznikly v letech 298–306 na ploše téměř 350×350 m. Po pádu říše chátraly a sloužily jako zdroj stavebního materiálu. Roku 1561 rozhodl papež Pius IV., aby byl zbytek – větší část někdejšího frigidaria, tj. studeného bazénu – přestavěn na kostel Panny Marie, svatých andělů a známých i neznámých křesťanských mučedníků. Stavbou byl pověřen Michelangelo, který starou stavbu využil velmi šetrně, takže i dnešní divák vidí zvenčí zříceninu.  Počátkem 18. století pověřil papež Klement XI. učence, filosofa a astronoma F. Bianchiniho, aby v podlaze kostela zřídil astronomický poledník. Roku 1749 došlo k malé přestavbě a za italského království v letech 1870–1946 se kostel užíval i jako státní kostel, kde byla pohřbena řada významných vojáků a politiků.  Roku 2006 dostala bazilika nová bronzová vrata podle návrhu polského sochaře Igora Mitoraje a roku 2010 byla v nádvoří odhalena pětimetrová socha Galileo Galilei podle návrhu čínsko-amerického fyzika a laureáta Nobelovy ceny Li Čeng-tao.

Popis.

Bazilika má zhruba půdorys řeckého kříže, je 128 metrů dlouhá a 105 metrů široká, hlavní loď je 25 m široká a 28 m vysoká. Příčná loď je 27 m široká a 90 m dlouhá, na obou koncích prodloužená o zhruba krychlové kaple. Vchod je z "Piazza della Repubblica", ale kostel nemá žádné průčelí. Místo toho Michelangelo využil zbytek vyduté stěny někdejších teplých lázní ("tepidarium"), skrze nějž se vstupuje do dvou předsíní a hlavní lodi. V předsíni je nadživotní socha sv. Bruna, zakladatele řádu kartuziánů, od francouzského sochaře J.-A. Houdona z roku 1766. Velká část zdiva, klenby i sloupy z červené žuly pocházejí z Diokleciánových lázní.  V pestré barokní mozaikové podlaze je od roku 1702 zapuštěn 45 m dlouhý bronzový poledník (12° 30‘ východní délky) se stupnicemi a různými astronomickými údaji, dílo F. Bianchiniho. Na poledník se otvorem v jižní stěně promítá sluneční kotouč a dovoluje poměrně přesné určení místního poledne, rovnodenností a slunovratů. Další otvory v klenbě umožňují pozorovat Polárku a několik dalších hvězd a měřit jejich rektascenzi.

Santa Maria degli Angeli ["deli andželi"], plným názvem Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, česky kostel Panny Marie, andělů a mučedníků, je titulární bazilika v Římě, na náměstí "Piazza della Repubblica", naproti hlavnímu nádraží Roma Termini. Vznikla přestavbou zříceniny Diokleciánových lázní, kterou od roku 1563 vedl Michelangelo Buonarroti.


Vedení strany.

Historie.

Po odchodu Ivana Šimka a Zuzany Martinákové byli na kongrese v roce 2004 do vedení jmenováni místopředsedové Pavol Kubovič, Pavol Prokopovič, Juraj Liška, Ivan Mikloš, Eduard Kukan a Milan Hort.  Na kongresu v roce 2006 zvolili delegáti do vedení strany za předsedu Mikuláše Dzurindu a na pozice místopředsedů Eduarda Kukana, Ivana Mikloše, Milana Horta, Ivetu Radičovou a Pavla Kuboviče.  V květnu 2012 bylo zvoleno nové vedení, předsedou strany se stal hejtman Bratislavského kraje Pavol Frešo.

Historie.

Strana vznikla pod původním názvem Slovenská demokratická a křesťanská unie v roce 2000. Založil ji Mikuláš Dzurinda (který byl jejím předsedou až do roku 2012). Strana vznikla poté, co Dzurinda spolu s některými ministry tehdejší vlády odmítl vystoupit z účelově vytvořené volební strany Slovenská demokratická koalice (SDK) a vrátit se podle původní dohody do stran, které ji předtím vytvořily. Spolu s Mikulášem Dzurindou vstoupilo do SDKÚ více politiků z SDK – část členů byla původně z KDH (Mikuláš Dzurinda), část z bývalé DÚ (Eduard Kukan) a část z bývalé DS (Ivan Mikloš). Strana byla zaregistrována na Ministerstvu vnitra SR 18. února 2000. V srpnu 2000 se strana sloučila s Demokratickou unii.  SDKÚ konstatovala, že se nemíní etablovat v současném parlamentu, zavazuje se však podporovat vládu a převzít odpovědnost za činnost sedmi členů kabinetu za SDKÚ. V nadcházejících parlamentních volbách chce získat tolik hlasů, aby mohla vést jednání o sestavení vlády. Krátce před parlamentními volbami v roce 2002 SDKÚ nečekaně uzavřela dohodu o spolupráci s Demokratickou stranou. V parlamentních volbách v roce 2002 SDKÚ získala 15,09% hlasů a 28 mandátů, skončila na druhém místě a spolu s SMK, KDH a ANO vytvořila vládu a společně tak tato koalice začala politiku reforem.

Volební období 2002–2006.

8. října 2002 podepsali koaliční smlouvu předseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, předseda SMK Béla Bugár, předseda KDH Pavol Hrušovský a předseda ANO Pavol Rusko a 16. října jmenoval prezident Rudolf Schuster novou vládu pod vedením staronového premiéra Mikuláše Dzurindy. Strana byla součástí koalice, která prosadila zásadní ekonomické reformy. Strana získala ministerstvo obrany, financí, dopravy, sociálních věcí a rodiny a ministerstvo zahraničí. Ve vztahu k vývoji ve straně byl podstatný pozdější rozpor premiéra s Ivanem Šimkem a kauza "skupinka". 8. prosince 2003 vystoupila z strany platforma kolem Ivana Šimka (celkem sedm poslanců včetně Zuzany Martinákové). Tato skupina poslanců později založila stranu Svobodné fórum. Do klubu později přibyl Jozef Banas (původně ANO).  V roce 2004 strana prohrála souboj o prezidentské křeslo když Eduard Kukan nepostoupil do druhého kola. V červnu 2004 strana získala nejvíce hlasů v prvních volbách do Evropského parlamentu na Slovensku. 22. května 2004 delegáti kongresu SDKÚ v Bratislavě zvolili za nové místopředsedy strany Pavla Kuboviče, Pavla Prokopoviče a Juraje Lišku. Vedle uvedené trojice ve funkcích zůstali Ivan Mikloš, Eduard Kukan a Milan Hort. Od 21. ledna 2006 se strana sloučila s menší Demokratickou stranou a používá tak dnešní název SDKÚ-DS. Na začátku února 2006 z vládní koalice odešlo KDH po sporu s SDKÚ. Na Slovensku se následně konaly předčasné volby.  Strana se ve volebním období výrazně přičinila o úspěchy v zahraniční politice – vstup do Severoatlantické aliance a Evropské unie v roce 2004.

Volební období 2006–2010.

V parlamentních volbách v roce 2006 strana získala 18,35% a 31 mandátů, skončila na druhém místě a přešla do opozice. Nejvíce preferenčních hlasů získala Iveta Radičová (205 538) následovaná Ivanem Miklošem (199 801) a Mikulášem Dzurindou (165 729).  V září 2008 SDKÚ vypracovala dokument "Slovensko má na víc - program SDKÚ-DS" jako programovou alternativu vlády Roberta Fica.  V roce 2009 strana prohrála souboj o prezidentské křeslo, jelikož její kandidátka Iveta Radičová prohrála ve druhém kole s Ivanem Gašparovičem. V červnu 2009 strana získala 16,98% a 2 mandáty v druhých volbách do Evropského parlamentu na Slovensku.  V únoru 2010, po zveřejnění kauzy financování strany, se vzdal Mikuláš Dzurinda postu volebního lídra a v primárních volbách následně vyhrála (v souboji s Ivanem Miklošem) Iveta Radičová.

Volební období 2010–2012.

Vítězem voleb v roce 2010 se stala dosavadní vládní strana SMER - sociálna demokracia se ziskem 34,8 %, parlamentní většinou však disponovali středopravé strany Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana (15,4 %), Sloboda a Solidarita (12,1 %), Kresťanskodemokratické hnutie (8,5 %) a Most-Híd (8,1 %). Dohromady tak disponovali 79 mandáty a mohli vytvořit koaliční vládu v čele s Ivetou Radičovou z SDKÚ-DS.

Volební období 2012–2016.

Vítězem voleb v roce 2012 se opět stal SMER - sociálna demokracia, tentokrát již se ziskem 44,41 % a mohl tak disponovat parlamentní většinou bez přizvání další strany do koalice. SDKÚ-DS získala pouze 6,09 %, a přesunula se tak do opozice.

Volební období 2016–2020.

Vítězem voleb v roce 2016 se znovu stal SMER - sociálna demokracia Roberta Fica, ovšem s podstatně nižším ziskem než v předchozích letech – 28,8%. SDKÚ-DS získala pouze 0,26 %, a nedostala se tak ani do parlamentu.

Volební výsledky.

Volební výsledky z voleb do Národní rady SR a Evropského parlamentu, ve kterých se zúčastnila strana SDKÚ, respektive SDKÚ-DS.

Volební preference.

Volební preference strany v procentech podle Statistického úřadu SR. Tučně vyznačené preference znamenají překročení hranice 5% potřebné na vstup do parlamentu.

Členská základna.

Podle oficiálních údajů měla strana k 31. prosinci 2007 7 274 členů.

Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana (zkratka SDKÚ-DS, ) je slovenská mimoparlamentní politická strana. V letech 2000–2006 a 2010–2012 byla vládní stranou, v čele jejích koaličních vlád se postupně vystřídali Mikuláš Dzurinda a Iveta Radičová. Strana v současné době čeká na volbu předsedy.


Vývoj a popis.

Ačkoliv bylo Armée de l'Air od počátku 30. let 20. století průběžně informováno o vývoji střemhlavých bombardérů v zahraničí, rozhodlo o nákupu moderního útočného letounu až v roce 1937.  Model 690 vzniknul v roce 1934 jako návrh společnosti Breguet v soutěži na dodání dvoumotorového stíhacího letounu kategorie „C3“ ("Chasse 3" – stíhací, třímístný), kterou nakonec vyhrál letoun Potez 630. Oba tyto letouny byly dvoumotorové jednoplošníky se zdvojenou ocasní plochou, poháněné hvězdicovými motory Hispano-Suiza 14AB, které měly podobné uspořádání i výkony. Společnost Breguet navrhla všestranný letoun, který mohl působit v roli průzkumného, bitevního nebo bombardovacího letounu bez zásadních zásahů do struktury letounu. Přesto byl nakonec zvolen konkurenční letoun Potez 630. Breguet si byl ale vědom potenciálu svého stroje a začal stavět prototyp na své vlastní náklady. Pro tuto soukromou aktivitu nestátní společnosti však nebyly dlouho k dispozici plánované motory Hispano-Suiza 14AB, které byly přednostně dodávány pro letouny Potez 630. Prototyp letounu Breguet 690-01 si tak musel počkat na svůj první let až do 23. března 1938.  Letoun zapůsobil na armádní činitele tak, že hned v červnu 1938 bylo objednáno 100 dvoumístných útočných bombardovacích letounů známých jako Breguet 691-AB2. Tato objednávka byla později zdvojnásobena. Prototyp letounu Breguet 691-01 poprvé vzlétnul 22. března 1939.  Letoun byl středoplošníkem celokovové konstrukce s dvojitou svislou ocasní plochou. Měl štíhlé křídlo o velkém rozpětí, které nápadně kontrastovalo s krátkým trupem. Podvozek byl záďového typu zatahovací směrem vzad do motorových gondol, přičemž část kola vyčnívala za letu z krytu podvozku. Pohon zajišťovaly dva protiběžné vzduchem chlazené dvouhvězdicové motory Hispano-Suiza 14AB-10/11 s výkonem 533 kW (725 k). Motory byly umístěny v motorových gondolách na úrovni přídě letounu, což do značné míry znesnadňovalo výhled z kokpitu do stran.  Pro útoky proti pozemním cílům byl letoun Bre.691 vybaven leteckým kanónem ráže 20 mm, dvojicí kulometů ráže 7,5 mm střílejících dopředu a malou vnitřní pumovnicí, která byla umístěna na místě původně třetího člena posádky (pozorovatele), a která byla obvykle naložena bombami o hmotnosti 50 kg o celkové hmotnosti 300 kg. Dopředu střílející zbraně mohly být nastaveny v úhlu až 15° směrem dolů.  Obranu zadního prostoru zajišťoval pohyblivý kulomet ráže 7,5 mm a pevně zabudovaný kulomet střílející dozadu dolů, který byl namontován pod trupem a sloužil k obraně proti stíhačkám letících vzadu pod letounem, nebo k postřelování přelétaných pozemních cílů. Obě tyto zbraně obsluhoval radiotelegrafista/střelec, který seděl zády ke směru letu na úrovni odtokové hrany křídla. Posádka i nádrže byly chráněny pancéřováním a nádrže měly i základní samotěsnící schopnost, ale tato ochrana se prokázala v boji jako nedostačující.  Společnost Breguet postavila výrobní linku velice rychle. První sériový letoun Breguet 691-AB2 vzlétl již za necelý rok po svém objednání (15. května 1939) a letouny vstoupily do služby před koncem roku 1939. Celkem bylo vyrobeno 78 letounů této verze.  Stejně jako letouny Potez 630 měly i letouny Breguet 691 problémy se svými motory. Motory Hispano-Suiza 14AB byly velice nespolehlivé, některé díly vydržely jen něco málo přes deset letových hodin. Navíc byly i kvůli dodávkám pro letouny Potez 630 nedostatkové. Francouzské úřady proto rozhodly o použití hvězdicových motorů Gnome-Rhône 14M-6/7 u jednoho z letounů Bre.691 a tak vznikla nová verze Breguet 693-01. Tento letoun poprvé vzlétnul 25. října 1939 a byl od počátku příznivě hodnocen. Nejen že byl rychlejší, ale i lépe stoupal a unesl i 400 kg pum. Mimo změny motorů, které měly trochu menší průměr, měly letouny Breguet 693-AB2 oproti letounům 691 zesílený podvozek a větší pumovnici, jinak byly identické. Objednané letouny 691 byly změněny na novou verzi 693, kterých bylo postaveno a rozestavěno společnostmi Breguet a SNCAC více než 200 kusů.  Později vyrobené letouny Bre.693 měly upravené výfuky motorů, což jim přidalo několik km/h na rychlosti, zbraně střílející dopředu byly pevné s úhlem střelby 2,5° směrem dolů a podle některých zdrojů i další dvojici dozadu střílejících kulometů ráže 7,5 mm v gondolách motorů.  Belgii a Švédsko tento letoun zaujal natolik, že uvažovaly o jeho nákupu nebo výrobě. Letouny měly být nakonec vyráběny v Belgii, ale žádný z nich nebyl dokončen před pádem Belgie v roce 1940. Jediný ve Francii dokončený prototyp Breguet 694-01 nakonec obdrželo francouzské námořnictvo.  Francouzští výrobci motorů měli velké problémy s dodávkami pohonných jednotek pro uspokojení rozsáhlých objednávek na nové letouny. Proto francouzská vláda rozhodla o úpravě některých strojů na britské a americké motory. Úprava letounů Bre.693, známá jako Breguet 695, zahrnovala zástavbu větších a těžších amerických motorů Pratt & Whitney Twin Wasp Junior, které měly větší odpor vzduchu, ještě více omezovaly výhled směrem do stran a poskytly jen malé zlepšení výkonů v nízkých výškách, ale byly spolehlivější. Letouny měly i větší svislé ocasní plochy, aby byl potlačen točivý moment motorů, které se na rozdíl od francouzských otáčely jedním směrem. Před uzavřením příměří bylo dodáno jen několik operačně způsobilých strojů.  Nakonec bylo dokončeno méně než 250 strojů rodiny letounů Breguet 690, z nichž francouzské letectvo obdrželo něco málo přes 200 kusů. Několik desítek dalších kompletních nebo téměř kompletních strojů Němci ukořistili ve výrobních závodech.  Byla naplánována stavba i několika experimentálních verzí. Jednou z nich byl prototyp dvoumístného lehkého bombardéru s označením Breguet 696-B2 (první let 3. listopadu 1939). Tento letoun byl i objednán, ale objednávka byla nakonec zrušena ve prospěch verze Bre.693.  Breguet 697-C2 byl zamýšlen jako testovací prototyp pro těžký stíhací letoun Breguet 700-C2. Letoun byl poháněn motory Gnome-Rhône 14N-48/49, které mu dávaly o polovinu větší výkon než s motory 14M. Prototyp Bre.697 měl vynikající stoupavost a rychlost. Breguet 700 měl být ještě rychlejší a měl být velmi těžce vyzbrojen. K jeho zalétání však nedošlo.  Ve fázi prototypu skončil i vývoj střemhlavého bombardéru Breguet 698-BP2. Tento letoun vzniknul přestavbou prototypu Breguet 690-01.

Operační historie.

Od roku 1937 byla v rámci francouzského letectva vytvořena malá experimentální jednotka, která zkoušela taktiku útoků proti pozemním cílům. Nakonec francouzské letectvo došlo k závěru, že bombardování z nízkých výšek nepřátelských vozidel a dělostřelectva na bojišti bude výhodnější než střemhlavé bombardování. Zvolená taktika zahrnovala přiblížení k cíli letem maximální rychlostí těsně nad povrchem země, následné postřelování cíle z hlavňové výzbroje nebo odhození bomb se zpožděným časovačem přímo nad cílem. Francouzští velitelé všeobecně považovali tuto taktiku za bezpečnou pro posádky letadel, protože se domnívali, že použití protiletadlových zbraní bude při takovémto útoku neúčinné. Francouzská armáda však v té době nepoužívala protiletecké rychlopalné kanóny, ale jen kulomety puškové ráže a pomalu střílející kanóny ráže 75 mm.  Na konci roku 1939 byly dvě perutě složené z dobrovolníků shromážděny na malém letišti poblíž Vinon-sur-Verdon, kde zahájily operační výcvik. Jelikož letouny Breguet 691 ještě nebyly k dispozici, posádky zatím létaly na lehkých bombardérech Potez 633. Když byly konečně dodány, staly se u posádek oblíbené, ačkoliv měly problémy s nespolehlivými motory a s podvozkem. V březnu 1940 byly vytvořeny první perutě vybavené letouny Breguet 693. Jednalo se o 5 jednotek s označením "GBA I/51", "GBA II/51", "GBA I/54", "GBA II/54" a "GBA II/35" (GBA je označení pro "Groupe de bombardement d'assaut" – útočná bombardovací peruť), každá teoreticky vybavená 13 letouny. Po zahájení dodávek strojů Bre.693 byly stroje verze 691 přeřazeny k výcviku posádek.  Kvůli jejich pozdnímu dodání se posádky při zahájení bitvy o Francii s letouny stále sžívaly a pracovaly na taktice nasazení. 12. května 1940 provedly jednotky GBA I/54 a II/54 svůj první bojový let proti německým motorizovaným kolonám v oblasti Hasselt – Maastricht – Saint-Truiden. Německá protiletecká palba byla tak zničující, že bylo sestřeleno 8 a poškozeno 6 z 18 strojů Bre.693 vyslaných do akce.  Katastrofální výsledky této první bojové akce vedly francouzské velitele k přehodnocení taktiky. Posádky letounů začaly provádět útoky klesavým letem s vyšší letové hladiny, což vedlo k omezení ztrát, ale i ke zvýšení nepřesnosti útoku, protože letouny neměly výhled pro bombometčíka a činilo je to i více zranitelné nepřátelskými stíhačkami. Během následujících misí se letouny vrátily k útokům z malých výšek, ale působily v menších formacích. Jak se bitva rychle vyvíjela směrem ke kolapsu francouzských armád, bitevní perutě podnikaly své každodenní akce za stálých ztrát od protiletadlových zbraní a nepřátelských stíhačů.  Na konci června 1940 se francouzské letectvo pokoušelo evakuovat své moderní letouny do severní Afriky mimo dosah Němců, odkud, jak mnozí doufali, by mohly pokračovat v boji. Bohužel, Breguety s krátkým doletem nebyly schopné přeletět Středozemní moře. Na rozdíl od jiných moderních francouzských typů, bojová kariéra rodiny letounů Breguet 690 skončila s podepsáním kapitulace Francie 22. června 1940.  K tomuto okamžiku bylo ztraceno celkem 119 strojů. 47 letounů bylo ztraceno přímo v bojových akcích. Původních 5 bitevních jednotek utrpělo materiální ztráty dosahující 63%, zatímco ztráty na posádkách byly zhruba 50%.  Po uzavření příměří bylo francouzské vládě ve Vichy dovoleno mít ve Francii malé letectvo. Piloti útočných bombardérů podnikli poté několik ojedinělých cvičných letů na zbývajících letounech Bre.693 a Bre.695. Poté, co Německo na konci roku 1942 okupovalo i zbytek Francie, byly některé ze zbývajících letounů předány Itálii, kde byly používány ke cvičným účelům.

Varianty.

Bre.690-01 Bre.691-01 Bre.691-AB2 Bre.692-C2 Bre.693-01 Bre.693-AB2 Bre.694-01 Bre.695-01 Bre.695-AB2 Bre.696-B2 Bre.697-C2 Bre.698-BP2 Bre.699-B2 Bre.700-C2

Specifikace (Bre.693-AB2).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Itálie

Breguet 690 a letouny odvozené od tohoto typu byly lehké dvoumotorové bitevní letouny, které byly používány francouzským letectvem během 2. světové války.


Historie.

Koncepce osobních automobilů se u hlavních evropských výrobců koncem 70. let 20. století orientovala na pohon přední nápravy a příčně uložený motor. Vozidla s takovou koncepcí dosahovala menších rozměrů, nižší hmotnosti a nižší spotřeby. Jednání AZNP ohledně společného vývoje takové koncepce v projektu Škoda 760 s ostatními výrobci v RVHP, zejména s východoněmeckými automobilkami Wartburg a Trabant, skončilo neúspěšně, a proto se AZNP rozhodly pro vlastní vývoj vozidla s předním pohonem.

Vývoj.

V automobilce existoval projekt nového malého kompaktního vozu s předním pohonem – Škoda 780. Vůz sice trpěl řadou nedodělků, ale stal se dobrým základem pro nový automobil, pro odlišení označený Škoda 781. Původně Škoda vyvíjela vlastní designové návrhy, které vytvořil dipl. tech. Jaroslav Kindl. Do roku 1983 byly smontovány 4 prototypy. Vedoucím vývoje nového automobilu byl v březnu 1983 pověřen Ing. Petr Hrdlička. Hrdlička chápal projekt nového vozidla od začátku jako prestižní úkol, vyžadoval vysoké pracovní nasazení, při jednání s lidmi byl nekompromisní a někdy i bezohledný a despotický. Není divu, protože samotná vláda ČSSR po něm chtěla „maličkost“, aby za dva a půl roku kompletně vyvinul nový automobil a postavil na něj továrnu, přestože běžně tato operace obvykle trvá pět let.  Hrdličkovi bylo jasné, že technické řešení nového vozu lze sice zvládnout spojenými silami VVÚ AZNP a Ústavu pro výzkum motorových vozidel, ale pro

Výroba a modernizace.

Okamžitě po začátku sériové výroby začali v továrně připravovat modernizaci, která měla být uvedena na trh v roce 1992. Vůz měl být zaoblenější, měl mít nižší přední světlomety a jiné skupinové zadní světlomety. V roce 1989 připravilo studio Bertone prototyp vozu s označením 791. Vůz neměl tolik zapuštěná boční okna a měl kliky umístěné výše. V témže roce vznikl i nákres prototypu sedan 792, jenž dostal jméno "Felicia". Tento sedan měl být odeslán do studia Bertone k úpravám, avšak v roce 1990 byl kvůli finančním problémům automobilky celý projekt modernizace zastaven a spolupráce se studiem Bertone ukončena – vůz měl být dále vyvíjen pouze automobilkou Škoda a designovým oddělením Volkswagenu. Připravované nové vlastní motory Škoda s rozvodem OHC o objemech 1,3 a 1,6 litru se také nedostaly do sériové výroby. Modernizace modelu Favorit byly nakonec méně nápadné a výsledkem rozsáhlých úprav se stal

Výbava.

Výbava byla k dispozici ve dvou stupních. Nejnižší stupeň výbavy S ("Standard") totiž nakonec nebyl realizován, pravděpodobně pro nízkou prodejnost na vyspělých trzích. Střední (nyní tedy základní) stupeň výbavy byl označován jako L ("de Luxe") a vyšší jako LS ("de Luxe Super"). Po modernizaci všech modelů v roce 1993 bylo značení výbavy změněno na LX, respektive GLX v souladu se zvyklostmi koncernu VW.

Výbava L (LX).

V základním stupni výbavy byla k dispozici pětistupňová převodovka, zadní lapače nečistot, zvnitřku nastavitelná sklopná zpětná zrcátka, přístrojový panel s analogovými hodinami, nastavování sklonu světel z místa řidiče – tzv. hydrokorektor, dvourychlostní stěrače předního skla s jednoduchým cyklovačem, vyhřívané zadní sklo,

Výbava LS (GLX).

Vyšší výbava měla (navíc nebo na rozdíl od základu) např. přístrojový panel s otáčkoměrem namísto hodin, paměťový cyklovač předních stěračů, přední mlhové světlomety, stěrač a ostřikovač zadního skla, spínač

Příplatková výbava.

Kromě této standardní výbavy byla k dispozici řada prvků doplňkové výbavy, která byla posléze často v nabídce akčních verzí: tónovaná okna, digitální stropní hodiny, akumulátor s vyšší kapacitou, horní a spodní spoiler pátých dveří, černý dekorační polep kolem okna pátých dveří, přední lapače nečistot, ostřikovače předních světlometů, osvětlení zavazadlového prostoru, hliníkové lité disky, boční ochranné lišty, výškové nastavení předních bezpečnostních pásů, centrální zamykání, otevírání kufru z místa řidiče, střešní okno, autorádio apod.

Akční modely.

Aby Škoda podpořila prodej svých automobilů, byla zavedena výroba limitovaných edicí Favoritů a Formanů, které obsahovaly balíček speciální výbavy – například litá kola, konzolu středového tunelu v interiéru, střešní okno, metalický lak, ostřikovače světlometů, jiné potahy sedadel, stropní digitální hodiny, vnější spoilery, tónovaná skla, kouřové dvoubarevné zadní svítilny apod. Všechnu výbavu šlo samozřejmě na přání dát i do řadových výrobků, ale „balíčková“ verze ve finále vyšla cenově výhodněji. Tyto akční modely pak zpravidla šlo snadno odlišit díky jiným barvám karoserie, které v běžném vzorníku nebyly a také díky nápisům na C-sloupku. Zpočátku byly vyhrazeny jednotlivé výbavy buď pro typ Favorit, nebo pro kombi Forman. Od edice Prima byly dostupné pro obě karosářské varianty.  První akční verze přišly v roce 1992 – Favorit Komfort, Favorit/Forman Prima a Favorit Sport Line. U příbuzných kombi pak ještě byla verze Forman Marathon a Forman Excellent.  V roce 1993 byly nabízeny shodné akční verze pro Favorit i Forman: Silver Line (stříbrná metalíza), Black Line (sytě černý lak), Green line (zelený lak), Forman Million-edition, X-line, Favorit Bike-line, Solitaire, Comfort line a v samém závěru výroby Special line. Nejvybavenější a také nejdražší verze byl Solitaire.

Komfort.

První akční výbava která se dávala do vozidel Škoda Favorit. Bylo vyrobeno 3854 kusů. Vozy Favorit Komfort měly litá kola, tónovaná okna, střešní

Marathon.

Výbava Marathon z roku 1992 byla k dispozici pouze na vozech Škoda Forman. Název pramenil ze spolupráce Škody Auto a Českého olympijského výboru před letní olympiádou v Barceloně a sponzorství Českého olympijského týmu. Opět byl označen ozdobným nápisem pod zadním bočním oknem. Obsahovala podobné prvky jako výbava Komfort na

Sport Line.

Favorit Sport Line vycházel z typu 135 LS. V roce 1992 stál 189 000 Kčs, výchozí Favorit 135 LS stál jen 156 300 Kčs. Vyrobeno bylo 3001 kusů. Měl speciální nový typ paprskových litých kol. Sportovněji tvarované sedačky byly potaženy károvanou látkou, která

Excellent.

Výbava Excellent byla opět k dispozici pouze na vozech Škoda Forman. V roce 1992 bylo vyrobeno 2004 těchto vozů. Ty měly olivově zelený lak, na bocích ozdobný nápis a stejný typ disků jako edice Sport Line. Na rozdíl

Prima.

Výbava Prima byla k dostání jak na vozech Favorit, tak na vozech Forman. Vycházela z typu 135 L. Měla charakteristický fialový lak. V interiéru vozu byla sedadla čalouněna

Silver Line.

Silver Line byl první akční edicí po druhém faceliftu v roce 1993. Bylo vyrobeno asi 11 000 favoritů a 9000 formanů. Vozy byly lakované stříbrnou metalickou barvou Safír a měly nový typ litých kol Ronal Centra. Přední mlhové světlomety měly přes sebe ochrannou mřížku. Dalšími prvky výbavy vozu byly digitální stropní hodiny, ostřikovače světel, centrální zamykání, výškově nastavitelné přední bezpečnostní pásy, zapalovač, akustická signalizace zapnutých světel

Black Line.

Edice Black Line byla poprvé představena na pražském autosalonu 1993. Vozy Black Line byly lakovány odstínem černá magická ebenová barva, vzadu na bocích byl ozdobný nápis Black Line. Výbava byla hodně podobná jako verze Silver Line, ale byly tu drobné rozdíly. Také měl litá kola Ronal Centra, které měly boky paprsků lakovány černě. Vozy měly střešní okno, centrální zamykání, kouřové zadní svítilny, černou ozdobnou koncovku výfuku, ostřikovače světlometů, uzamykatelný kastlík, středový odkládací panel, digitální stropní

Green Line.

Vozy Green line byly vyráběné pouze s motorem 135B, tedy s jednobodovým vstřikováním a řízeným katalyzátorem,

Solitaire.

Vozy Solitaire byly pravděpodobně nejlépe vybavenou akční edicí a nejlépe vybaveným vozy typové řady Favorit vůbec. Vycházely z výbavy GLX. Byly lakovány speciální tmavou červenofialovou metalízou, kterou nebylo možné si připlatit k žádnému jinému vozu. Ozdobný nápis Solitaire nebyl umístěn na bocích, ale byl na pátých dveřích nad nápisem Forman. V nabídce byl pouze s motorem o výkonu 50 kW a navíc měl i

Million Edition.

Tato výbava byla pouze ve vozech Forman v roce 1994. Edice byla uvedena na oslavu výroby jednoho milionu vozů typové řady Favorit. Všechny vozy byly lakovány tmavošedou metalízou. Ve výbavě byla tónovaná okna,

Bike Line.

Tato edice byla pouze ve vozech Škoda Favorit. K vozu bylo jízdní kolo Favorit.

Comfort Line.

Tato akční výbava na vozech Favorit/Forman obsahovala tónovaná okna, velkoplošné okrasné kryty kol, kouřové zadní světlomety, centrální zamykání, ochranné lišty, středovou konzoli, otevírání kufru od

Special Line.

Special Line byl jednou z posledních akčních verzí této modelové řady. Výbava byla prostší a obsahovala boční ochranné lišty (pouze u verze Forman), středový odkládací panel, zapalovač,

X Line.

Vozy edice X Line byly vyráběny v roce 1994. Vycházely z výbavy LX a byly v bílé barvě. Odlišným prvkem byla vnější zpětná zrcátka, která byla

Decatop.

Škoda Favorit Decatop byl vůz z akční edice upravené v Nizozemsku firmou De Bickhorst. Automobil měl plátěnou stahovací střechu, která zasahovala až po

TOP X.

Tato akční verze byla upravována v Německu. Vozy měly sportovnější vzhled, lakované nárazníky a bodové světlomety. V interiéru byl volant s dřevěným dekorem.

Technické parametry.

Motory.

Pro favorita byly zkonstruovány celkem tři typy zážehových motorů s dvoustupňovým karburátorem Jikov (což byl licenční Pierburg 2E-3) a s bezdotykovým elektronickým zapalováním:  V letech 1991 až 1992 přibyla nepříliš vydařená motorizace zvaná 135 Ecotronic a označovaná jako Favorit 135 Le, LSe (dle výbavy). Tato verze měla elektronický řízený karburátor s lambda sondou a katalyzátorem. Výkon motoru klesl ze 43 na 40 kW a točivý moment klesl z 97 na 90 Nm. Výhodou byla nižší spotřeba a schopnost automobilu splňovat exhalační normu "Euro 1". Verze tohoto motoru byla výlučně na export, faceliftem v roce 1993

Karosářské varianty.

Forman.

Škoda Forman (typ 785) je kombi na základu Škody Favorit. Vyráběl se od roku 1990 (dva roky po začátku sériové výroby Favoritu) do roku 1995. Původní název měl znít Škoda Turist, nakonec bylo ale použito jméno Forman. Oproti základnímu hatchbacku má Forman

Praktik.

Škoda Favorit Praktik a Škoda Forman Praktik byly užitkové verze, nástupcem typu Škoda 105 SP, se kterým měly shodný i způsob odvození od osobních verzí: byly pouze dvoumístné, za předními sedadly se nacházela mříž a zavazadlový prostor s rovnou podlahou. Tu tvořila dvoudílná dřevěná deska. Přední

Pick-up.

Škoda Favorit Pick-up (typ 787) je pick-up, který má motor, převodovku a většinu součástí z Favoritu. Vyráběl se od roku 1991 do roku 1995, kdy

Forman Plus.

Typ Forman Plus vycházel z provedení Forman Praktik. Měl zvýšenou

MTX Roadster.

MTX Roadster je dvoumístný dvoudveřový Roadster. Jeho design vytvořil Václav Král. Vyráběla ho firma Metalex od roku 1991 do roku 1996. Podvozek, motor a přední část vozu pocházela z Favoritu. Premiéra proběhla v Československu v říjnu 1990. V

MTX Pick-up D. C..

MTX Pick-up D. C. byl lehký užitkový vůz typu Pick-up, který vyráběla společnost Metalex. Byl určen výhradně pro vývoz do

Škoda Eltra 151 a Škoda Eltra 151 Pick-up.

Jednalo se o osobní vozy Favorit a užitkové vozy Pick-up s nástavbou. K jejich pohonu sloužil stejnosměrný elektromotor o výkonu 15,5 kW (21 koní) při 5 000 ot./min. Vozy dosahovaly maximální rychlosti

Využití dílů Favorit v jiných vozech.

Díly z řady Favorit/Forman byly používány v devadesátých letech 20. století pro stavbu řady užitkových automobilů. Nejvíce společných dílů sdílí dodávka Beta, která je de facto na platformě Favoritu postavena. Do první stokusové série Bet byl montován motor Škoda

Prototypy.

Škoda 780.

Prototyp Škoda 780 byl vyvíjen na začátku 80. let. Karoserii navrhl dipl.

Škoda 781.

Škoda 781 se vyvíjela mezi roky 1980 a 1983, bylo vyrobeno celkem 10 prototypů. Oproti

Škoda 781 Tremp.

Vozu Škoda 781 Tremp byl vyroben v roce 1989 zřejmě jen jeden kus. Vycházel z klasického hatchbacku 781 Favorit. Střecha byla jen nad předními sedaly, zbytek byl uříznut. Místo zadních

Škoda 782 Sedan.

Tříprostorová čtyřdveřová verze Favorita je skoro o 200 kg těžší a o 345 mm delší než dvoudveřový hatchback. Spodní část karoserie je shodná

Škoda 783 Coupé.

Škoda Favorit Coupé (typ 783) bylo třídveřové coupé postavené na bázi Favoritu

Škoda 784 Savana.

Jednalo se o skříňové vozidlo se zvýšenou střechou, především v zadní polovině vozu, jejíž třetina na konci byla plastová a výklopná směrem nahoru, což mělo usnadnit nakládání a přepravu neforemných předmětů, jako prken na surfing nebo klavírů. Koncepce i motor byly shodné s klasickým hatchbackem. Vnější rozměry jsou 4 065 × 1 620 × 1 870

Škoda Favorit Kabrio.

Mezi prototypy postavené na bázi

Škoda 788 Sanita.

Dvoumístný čtyřdveřový vůz vycházející z typu Pick-up. Rozvor byl prodloužen na 3 100 mm a celková délka vzrostla

Škoda Favorit 115 S.

Automobil byl zvenku shodný s klasickým Favoritem. Motor měl ale objem pouze 1 137 cm3, dosahoval výkonu 38 kW (52 koní) při 5 200 ot./min. a točivého momentu 80 Nm při 4 000 ot./min. Maximální rychlost vozu byla 140 km/h a

Škoda Favorit Bertone.

Na turínském autosalonu v roce 1990 prezentovala karosárna Bertone prototyp Favoritu v jeho modernizované podobě. Vůz byl kompletně lakován červenou metalízou včetně nárazníků. Oba nárazníky byly upraveny, jejich spodní část rozšířena a byly v nich integrované spoilery. Vůz byl taktéž vybaven lakovanými nástavci prahů. Kliky, zpětná zrcátka a víčko nádrže byly lakovány matným stříbrným lakem. Horní část karoserie lemoval stříbrný

Škoda Favorit Varia, Škoda Forman Varia.

Škoda Favorit Varia a Škoda Forman Varia byly užitkové vozy postavené na základě Favoritu a Formanu. Byly vyrobeny

Škoda Favorit Fun.

Škoda Favorit Fun z roku 1993 byl pick-up určený pro volný čas. Jeho prototypy byly postaveny ve vývojovém oddělení ve vile Česana. Vůz byl vystaven na Frankfurtském autosalonu. Automobil měl zvýšený podvozek, nástavce prahů, nástavce lemů blatníků a ochranný rám vpředu i vzadu na nástavbě. Vůz měl posuvnou zadní stěnu, na které byla dvě sklápěcí sedadla. Díky tomu se jednalo o čtyřmístný automobil, na

Škoda Favorit RS.

Jednalo se o prototyp sportovní verze Favoritu, která byla vystavována na Frankfurtském autosalonu 1989. Název RS byl odvozen od soutěžních vozů RS ze sedmdesátých let. Motor byl vyladěn na

Škoda Forman 1,6.

Prototyp Formanu, který měl nový řadový čtyřválec s rozvodem OHC, objem 1 600 cm a dosahoval výkonu 73 kW (99 HP) vznikl v roce 1993. Tento motor byl zamýšlen pro nástupce Škodu Felicii, ale jeho sériová výroba se neuskutečnila.

Škoda Shortcut.

Škoda Shortcut byl třídveřový dvoumístný elektromobil. Technicky vycházel ze Škody Favorit, avšak přední i zadní část vozu byla zkrácená a v té také nebyla

Škoda Felicia Sedan (typ 792).

V roce 1991 měl vyjít sedan Škoda Felicia (typ 792). Měl mít nový motor OHC a částečně nový vzhled se zaoblenými liniemi. Stejným způsobem měly být modernizovány i typy, které už byly ve výrobě. Vůz

Závodní verze.

Vozy Škoda Favorit byly upraveny pro rozličné druhy závodů na okruzích i pro rallye. Ve sportu se nejvíce prosadila sportovní verze Škoda Favorit 136 L. Tu poháněl zážehový čtyřválec o objemu 1 289 cm3 o výkonu 103 k, jejíž výkon byl zvýšen karburátorem Pierburg 2E-2. Vůz měl upravenou pětistupňovou manuální převodovku. Poprvé byla tato verze homologována 1. 1. 1989. Vůz dokázal zvítězit ve své kategorii při Rallye Monte Carlo.

Škoda Favorit sk. A.

Soutěžní Favorit pro skupinu Formule 2 se poprvé představil na soutěžích v sezoně mistrovství světa v rallye 1989, konkrétně na poslední RAC Rallye 1989. Vůbec prvním startem ale byla Hanki Rally ve Finsku. Domácí jezdec Kalev Ahem s Favoritem zvítězil ve své třídě. Tým Škoda Motorsport usilovně pracoval na vývoji společně s firmou MTX a v sezoně 1990 startoval vůz na třech podnicích Mistrovství světa a v šampionátech Mistrovství Evropy a Mistrovství ČSSR v rallye 1990. Vůz získal řadu cenných vítězství ve své třídě. Pro sezonu mistrovství světa v rallye 1991 byly připraveny starty na Rallye Monte Carlo 1991, Acropolis rallye 1991, Finská rallye 1991, Rallye San Remo 1991 a RAC Rallye 1991. V Monte Carlu dokončil Pavel

Škoda Favorit sk. N.

Favorit pro skupinu N byl upraven ve sportovním oddělení Škoda Motorsport v roce 1990. Na rozdíl od skupiny A předpisy pro skupinu N dovolují jen minimální zásahy do konstrukce vozidla. Kompresní poměr motoru byl ze sériových 9,7 upraven na 10,4:1. Opracování dílů motoru je také zakázáno. Shodný je i systém sání vzduchu a přípravy směsi. Motor je vybaven dvojitým karburátorem Pierburg 2E 3 se samočinným sytičem. Sběrné výfukové potrubí zůstalo zachováno až k prvnímu tlumiči. Zbylá část výfuku musí mít stejný průměr a

Škoda Favorit sk. H.

Škoda Favorit sk. H je někdy uváděn pod názvem Škoda Favorit RS 1600 H. Vznikl v roce 1992. Jedná se o speciálně upravený vůz pro závody na okruzích. Používá prototypový řadový čtyřválec 781.160 OHC s objemem zvětšeným na hodnotu 1 596 cm3. Další parametry jsou vrtání 78 mm, zdvih 83,5 mm

Škoda Pick-up Free Style.

Jedná se o dvoudveřový jednomístný závodní automobil určený pro pohárové závody na okruzích. Závodní vozy připravovala firma Autospectrum 2000 Mariánské Lázně. Základem je klasický Pick-up s laminátovou nástavbou nad nákladovým prostorem. Motor

Škoda Favorit je osobní automobil nižší střední třídy, vyráběný v letech 1988 (prvních cca 170 kusů bylo vyrobeno již ke konci roku 1987) až 1995 automobilkou AZNP Mladá Boleslav, v roce 1990 automobilkou Škoda, automobilový koncern Mladá Boleslav, od 1991 Škoda automobilová, a.s.. Automobil byl poprvé představen v roce 1987 na strojírenském veletrhu v Brně, během výroby prošel dvakrát modernizací. Byl k dispozici v několika stupních výbavy a také v několika limitovaných verzích.


Taxonomie.

EPPO kód.

Pro taxon označovaný "Laburnum anagyroides "EPPO používá označení LABAN

Taxonomická synonyma.

Podle EPPO a biolib.cz je pro rostlinu s označením "Laburnum anagyroides" používáno více rozdílných názvů, například <nowiki>"Cytisus laburnum" nebo "Laburnum vulgare"</nowiki>, ale i "Cytisus pendulus, Cytisus penduliflorus, Genista laburnum".

České názvy.

Podle dostupných zdrojů je pro rostlinu s označením štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides)" používáno více rozdílných názvů, například „zlatý déšť pravý“ nebo „zlatý déšť“.

Výskyt.

Štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides") se přirozeně vyskytuje v jižní části Evropy od Francie přes jižní úbočí Alp a severní část Apenin až po Balkánský poloostrov.

Popis.

Štědřenec odvislý je opadavý keř nebo malý strom s převislými větvemi, dorůstající výšky až 7 metrů, se zelenou kůrou a vzpřímenými nebo převislými větvemi. Listy jsou trojčetné, dlouze řapíkaté, bez palistů, s téměř přisedlými oválnými lístky.  Kvete od dubna do června. Květy jsou zlatožluté, motýlovité, v bohatých deseti- až třicetikvětných převislých hroznech. Kalich je zvonkovitý, slabě dvoupyský, s horním pyskem zakončeným 2 zuby a dolním trojzubým. Pavéza je okrouhlá až široce vejčitá, na vrcholu vykrojená. Křídla jsou obvejčitá, delší než člunek. Člunek je velmi krátký, zahnutý. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Semeník je stopkatý, s mnoha vajíčky a zakřivenou čnělkou nesoucí vrcholovou bliznu.  Plodem je až 8 cm dlouhý hedvábně chloupkatý lusk. Lusky jsou podlouhlé, zploštělé, dlouze stopkaté, na švech ztlustlé až úzce křídlaté a mezi semeny slabě zaškrcované. Obsahují několik ledvinovitých semen.

Toxicita.

Štědřence obsahují (zejména v semenech) silně jedovatý chinolizidinový alkaloid cytisin (laburnin), dále laburnamin a derivát stilbenu hydroxyresveratol. Semena štědřence odvislého obsahují asi 1,5 až 3 % cytisinu, sušené listy asi 0,3 %, květy 0,2 %. Otravy se projevují dlouhotrvajícím zvracením, zemdlelostí, později i průjmem. Při velké dávce může smrt nastat již do hodiny. Otravy se nejčastěji objevují po požití semen nebo nápadných květů. Uvádí se, že k otravě u dětí postačí 2 semena nebo 5 květů. Zvířata s výjimkou koní se štědřenci vyhýbají. U masožravců spouští požití štědřence ihned silné zvracení, které odstraní většinu jedu ze žaludku.

Použití.

Štědřenec odvislý je v České republice poměrně často pěstován jako okrasná dřevina.  Dřevo štědřence odvislého je velmi dekorativní a navíc je tvrdé, pevné, pružné a dobře opracovatelné. Je to jedno z nejtěžších a nejtvrdších evropských dřev. Běl je žlutohnědá, jádrové dřevo tmavě hnědé. Dřevo je vhodné např. na soustružení, násady, díly hudebních nástrojů a intarzie. Mimořádně vhodné je i na výrobu luků.  Dříve se používala semena a nať v lékařství jako psychofarmakum při nadměrné dráždivosti, psychoneurotických nemocech, migréně, chronické otravě arsenikem a k léčbě jaterních chorob. Za první světové války byly pokusy o užívání jako náhražky tabáku (hlavní účinná látka cytisin má podobné účinky jako nikotin).

Pěstování.

Preferuje teplé chráněné stanoviště a slunečné nebo světlé polohy, vlhké propustné živné půdy, snese i chudé, sušší, kamenité půdy. Dobře roste na stanovištích se zásaditou, vápenatou půdou ale snese i mírně kyselou. Je obtížným plevelem.  Množí se semeny, lze jej množit řízky.  Není vhodné dřevinu vysazovat poblíž dětských hřišť, na sídlištích, a podobně. Jsou totiž známy případy otravy dětí zelenými „hrášky“.

Štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides") je rostlina, opadavá dřevina z čeledi bobovitých, tvořící keře nebo malé stromy s hroznovitými květenstvími s žlutými květy. V ČR se pěstuje jako okrasná rostlina, ale pochází z oblasti jižní Evropy.


Historie.

Na jaře roku 1679 započaly přípravné stavební práce. V květnu, ještě před tím, než se Ludvík XIV. přestěhoval se svým dvorem do Versailles, obhlížel pozemky mezi Versailles a Saint-German-en-Laye. Podmínkou bylo aby mohl být pozemek dobře zavlažován a také s dobrým výhledem. Nakonec byly vybrány dvě parcely u Marly. Samotná vesnice poté byla králem přejmenována na "Marly-le-Roi".  Na nových pozemcích bylo rozhodnuto postavit soukromé sídlo pro krále. Tento úkol dostal architekt Jules Hardouin-Mansart a malíř Charles Le Brun. Celý zámek byl koncipován tak, že uprostřed se nacházela budova pro krále, menší než bylo běžně obvyklé a kolem dvanáct menších budov pro pozvané hosty. Obecně platilo, že obdržet pozvání k příjezdu do Marly bylo vysoce ceněno. Automaticky do Marly nemohli přijet ani "princové královské krve". Ludvík panství v Marly využíval k odpočinku od Versailles a v pozdějších letech vlády zde trávil více, než třetinu roku.  Vévoda de Saint-Simon ve svých pamětech popsal zámek v Marly retrospektivně. V roce 1715, kdy psal o zámku v Marly, již panství ztrácelo na svém lesku. Král Ludvík XVI. panství a zámek naposledy navštívil 23. června 1789. Po pádu monarchie propadl státu. Revoluční Francie neshledala panství zajímavé coby národní majetek, a proto bylo prodáno do soukromých rukou. Zámek byl zbořen v roce 1806. V roce 1811 panství koupil císař Napoleon. Byl změněn účel panství a v Marly se začaly pořádat hony pro nejvyšší představitele státu. K obnově budov však nedošlo. Postupně zde lovili i další francouzští králové, císaři i prezidenti, od Karla X. až po Françoise Mitteranda. V roce 2009 byly fragmenty zámeckého areálu zařazeny na seznam francouzských národních památek. Zahrady spadají pod správu zámku a zahrad ve Versailles.

Château de Marly () byl postaven v letech 1679–1696 pro krále Ludvíka XIV., jako odpočinkové sídlo. Zámek se nacházel u obce Marly-le-Roi, v polovině cesty mezi královskými zámky Versailles a Saint-German-en-Laye. Zbořen byl na začátku 19. století.


Životopis.

Benjamin Ferencz se v chudé židovské rodině v Rumusku v oblasti Sedmihradsko. Ještě dva roky předtím, kdy se narodila jeho sestra, patřilo toto území Maďarsku, to je ale po porážce po 1. světové válce postoupilo Rumunsku. Kvůli vzrůstající perzekuci se rodina rozhodla emigrovat do Spojených států. Zde se usadili v New Yorku v imigrantské čtvti Lower East Side v jihovýchodní části Manhattanu.  Ferenczovu otci, který byl vyučený jako švec, se nedařilo sehnat práci, proto byla rodina nucena žít v suterenu nájemního domu ve čtvrti, které se přezdívalo Hell's Kitchen ("Ďáblova kuchyně)," kvůli její nechvalně známé proslulosti jako čtvrti s nejvyšší kriminalitou v zemi. Právě odsud zřejmě pochází Ferenczův zájem o kriminalistiku a trestní právo. Jako dítě byl dvakrát odmítnut, když ho rodiče chtěli přihlásit do základní školy. Bylo tomu tak zřejmě kvůli jeho malému vzrůstu (i v dospělosti měřil pouze 157 cm) a nepomohla ani špatná znalost angličtiny. Jeho rodiče se následně rozvedli a Ferencz začal žít u tety. Poté se konečně dostal do školy kde se z něj stal brilatní student. Na doporučení učitelky byl přesunut do školy pro nadané studenty a poté začal studovat na City College of New York sociologii a trestní právo. Následně získal stipendium na Harvardově univerzitě, kde začal studovat v roce 1940. Zde se jako dobrovolník přihlásil o práci výkumného asistenta profesora Sheldona Gluecka, který pracoval na knize pojednávající o válečných zločinech. Po zapojení USA do druhé světové války, se Ferencz pokusil narukovat, ale byl odmítnut kvůli své výšce.  Na Harvardově univerzitě promoval v roce 1943. Poté se mu konečně podařilo vstoupit do armády a to do dělostřeleckého oddílu. Byl zapojen do vylodění v Normandii, v Bitvě v Ardenách a bojů u Siegfriedovy linie. Na konci roku 1944 mu bylo jasné, že se Němci dopustili vysoce závažných válečných zločinů. Když 3. armáda generála George S. Pattona založila útvar pro vyšetřování válečných zločinů, Ferencz se stal jedním z vyšetřovatelů. Jako člen tohoto útvaru se Ferencz mimo jiných podílel na osvobozování a vyšetřování koncentračních táborů Buchenwald, Mauthausen a Flossenbürg. Zde byl svědkem otřesných výjevů, které ho traumatizovaly po zbytek života. Ferencz byl čestně propuštěn z armády v prosinci roku 1945. Poté se vrátil do New Yorku, kde si 31. března 1946 vzal svoji ženu Gertrudu.

Norimberské procesy.

Brzy po návratu do USA byl Ferencz osloven, aby se podílel na vyšetřování válečných zločinů, které byly v té době projednávány v Norimbeských procesech. Jeho nadřízeným byl plukovník Telford Taylor, který Ferencze pověřil získáváním důkazů o válečných zločinech spáchaných příslušníky SS. V Berlíně se svým týmem Ferencz vypátral hlášení se záznamy o vraždách židů, které vykonaly jednotky zvláštního určení Einsatzgruppen, jejichž úkolem bylo eliminovat nežádoucí osoby. Podle odhadů tato jednotka zabila mezi lety 1941–1945 až dva miliony lidí. Ferencz se vrátil do Norimberku, kde Telforda Taylora požádal o další proces. Taylor nejprve nový proces odmítl s tím, že všechny procesy jsou již schálené. Ferencz byl, ale neoblomný a Taylor nakonec svolil a jmenoval Ferencze hlavním žalobcem v procesu s Einsatzgruppen, který byl devátým procesem z dvanácti Následných norimberských procesů. V této době bylo Ferencovi pouhých 27 let.  V procesu bylo obžalováno 24 velitelů Einsatzgruppen, kteří čelili obvinění z válečných zločinů a zločinu proti lidskosti. Dva z nich proces nedokončili – jeden ze zdravotních důvodů, druhý kvůli spáchání sebevraždy. Mezi obžalovanými byl například důstojník SS a velitel Einsatzgruppen D Otto Ohlendorf, ekonom a doktor práv, který zavraždil okolo 100 000 lidí na jižní Ukrajině a na Kavkaze. Všech 22 obžalovaných bylo v dubnu roku 1948 odsouzeno – třináct k trestu smrti z nichž 4 byly vykonány. Žádný z obžalovaných nepřiznal svou vinu.  Po Norimberských procesech Ferencz zůstal v Německu a podílel se na rehabilitačním programu a reparacích pro oběti nacistické perzekuce. Také se podílel na Dohodě o reparacích mezi Izraelem a Západním Německem a německém restitučním zákoně ("Bundesentschädigungsgesetz"). Do New Yorku se s manželkou a čtyřmi dětmi vrátil v roce 1956. Společně s Telfordem Taylorem si založili soukromou právní praxi, ale i nadále se podílel na případech reparací pro oběti Holokaustu.

Vznik mezinárodního soudu.

Druhá světová válka zanechala ve Ferenzovi hluboký dojem. Pod vlivem války ve Vietnamu se stal jedním z hlasů volajícím za zřízení Mezinárodního trestního soudu. V roce 1975 vydal i knihu "Defining International Aggression – The Search for World Peace," ve které argumentoval za zřízení mezinárodního soudu. Od roku 1985 do roku 1996 také pracoval jako pomocný profesor mezinárodního práva na Pace University v New Yorku. Mezinárodní trestní soud byl založen 1. července 2002 v Haagu poté co 60 zemí ratifikovalo Římský statut. Spojené státy americké smlouvu podepsaly, ale neratifikovaly. Ferencz proti tomu opakovaně argumentoval a navrhoval aby Spojené státy smlouvu ratifikovaly, protože právo by mělo platit i v mezinárodním kontextu. V rozhovoru, který poskytl v roce 2006 řekl, že by kromě Saddáma Husajna měl vyslýchán i George Bush, protože válku v Iráku vedly USA bez povolení bezpečnostní rady OSN. V roce 2013 Ferencz prohlásil, že 'použití ozbrojených sil by mělo být souzeno jako mezinárodní a národní zločin'.

Pozdější léta.

V roce 2009 Ferenz obdržel cenu Erasmus Prize, společně s Antoniem Cassese, italským právníkem zabývajícím se mezinárodním právem. Cena je věnována osobám nebo institucím za významný příspěvek evropské kultuře, společnosti nebo společenským vědám.  3. března roku 2011, dva dny po oznámení smrti Usáma bin Ládina, deník The New York Times publikoval Ferenczův dopis, kde argumentoval, že 'ilegální a nezaručená poprava – i obviněného masového vraha – podrývá demokracii'. Ve stejném roce přednesl závěrečnou řeč v soudním procesu Thomase Lubanga Dyilo v Ugandě.  V dubnu roku 2017 městský úřad v Haagu oznámil, že město uctí Benjamina Ferencze, tím že po něm pojmenuje pěšinu vedle Paláce Míru, kde sídlí Mezinárodní soudní dvůr, hlavní orgán OSN.  13. ledna 2020, The New York Times otiskl Ferenczův dopis, ve kterém odsoudil atentát na Iráckého generála Kásima Sulejmáního jako nemorální akci a jasné porušení národního a mezinárodního práva.

Ben Ferencz (* 11. března 1920 Sedmihradsko) je americký právník. Byl vyšetřovatelem nacistických válečných zločinů po druhé světové válce a poté se stal hlavním žalobcem v procesu s Einsatzgruppen v Následných norimberských procesech.


Hraběnka z Leicesteru.

V roce 1096 Robert Beaumont, hrabě z Meulanu, údajně "nejmoudřejší muž své doby mezi Londýnem a Jeruzalémem", v rozporu se zákony církve trval na tom, že se ve svých více než padesáti letech ožení s velmi mladou Alžbětou z Vermandois. Na počátku roku 1096 biskup Ivo sňatek zakázal z důvodu blízkého příbuzenství snoubenců. V dubnu toho roku odešel Alžbětin otec Hugo na křížovou výpravu. Jako křižák dokázal přesvědčit papeže Urbana, aby se sňatkem souhlasil.  Její manžel byl francouzským šlechticem, po matčině strýci Jindřichovi zdědil hrabství Meulan a byl znám jako bojovník v bitvě u Hastingsu a druh Viléma Dobyvatele. Byl odměněn devadesáti statky v Leicestershire, Northamptonshire, Warwickshire a Wiltshire. Hrabě z Meulanu byl jedním ze čtyř moudrých poradců anglického krále Jindřicha I. a jedním z králových velitelů v bitvě u Tinchebray 28. září 1106. V roce 1107 se Robert stal hrabětem z Leicesteru.

Hraběnka ze Surrey.

Alžběta, hraběnka z Meulanu, měla údajně mimomanželský poměr a opustila manžela, když byl blízko smrti. Historik James Planché (1874) tvrdí, že se hraběnka zamilovala do mladého šlechtice Viléma z Warrene. Neexistují však důkazy, že by se ještě během Alžbětina prvního manželství stali milenci. Vilém v roce 1093 hledal královskou nevěstu, ale jeho pokus oženit se s Matyldou Skotskou, také známou jako Edita, selhal, a Matylda se provdala za krále Jindřicha I. Anglického. Nevěstu královské krve získal v roce 1118, když se krátce po smrti hraběte z Leicesteru oženil s Alžbětou.

Potomci.

Z prvního manželství s Robertem Beaumontem měla Alžběta tři syny a pět dcerː  Ze druhého manželství s Vilémem z Warrene měla Alžběta tři syny a dvě dceryː

Alžběta z Vermandois, hraběnka z Leicesteru (1085 – 13. února 1131) se narodila jako dcera Huga I. z Vermandois, syna francouzského krále Jindřicha I., a jeho manželky Adelaidy z Vermandois. Prvním sňatkem s Robertem z Beaumontu se stala hraběnkou z Leicesteru a druhým sňatkem s Vilémem z Warrene hraběnkou ze Surrey.


Hráčská kariéra.

Odchovanec Novoměstského SK okusil nejvyšší soutěž jako pravé křídlo poprvé ve Slavii, poté byl na hostování v SK Židenice, poté opět ve Slavii (kde byl spoluhráčem mj. Bicana, Kopeckého, Hemeleho), v roce 1946 přestoupil do italského Juventusu Turín a o rok později do Palerma, za něž hrál rok Serii B a posléze Serii A. V roce 1952 přestoupil do klubu Parma FC, kde hrál dva roky Serii C a poté znovu Serii B. Svoji bohatou hráčskou kariéru ukončil jako hrající trenér Parma FC v Serii B ve 37 letech v roce 1958.

Trenérská kariéra.

Jeho čistě trenérská kariéra začala v Palermu u místního klubu "US Città di Palermo" (1958/59 s ním ze 2. místa za Atalantou Bergamo postoupil ze Serie B do Serie A, kde jej také v sezoně 1959/60 vedl). Dále trénoval menší kluby US Siracusa, AC Nuova Valdagno, palermské juniory, Juve Bagheria a GS Mazara 1946, až se dostal k trenérské činnosti u mládeže v klubu Juventus Turín. V roce 1971 se stal hlavním trenérem seniorského mužstva a hned se s ním probojoval do finálového dvojzápasu Veletržního poháru s Leeds United (28. května 1971 v Turíně 2:2, 3. června 1971 v Leedsu 1:1 – vyhrál Leeds United podle pravidla o větším počtu branek vstřelených na hřišti soupeře).  V dalších dvou sezonách se s Juventusem stal dvakrát italským šampionem (1971/72 a 1972/73). V roce 1973 vedl klub v celkem 3 pohárových finále: 30. května 1973 v bělehradském finále PMEZ (prohra s Ajaxem Amsterdam 0:1) a ve dvou římských: 1. července 1973 ve finále italského poháru (1:1 s AC Milán, prohra na penalty) a 28. listopadu 1973 i ve finále Interkontinentálního poháru proti argentinskému Independiente Buenos Aires (prohra 0:1), když vítěz PMEZ 1972/73 Ajax Amsterdam odmítl nastoupit.  Juventus už nikdy neopustil, dále byl jeho sportovním ředitelem, technickým ředitelem i šéfem skautů. Do klubu, přezdívaného Stará dáma, přivedl třeba Conteho, Schillaciho a mnohé další.

Čestmír Vycpálek (* 15. května 1921, Praha – 5. května 2002, Palermo) byl český, resp. československý fotbalista a trenér. Šlo o strýce českého trenéra Zdeňka Zemana, který je synem jeho sestry Květuše. V Itálii proslul kromě fotbalových úspěchů svou přátelskou povahou, otevřeností a bezprostředností. To vše navzdory tomu, že měl pohnutý život: za 2. světové války byl v koncentračním táboře v Dachau a na začátku 70. let mu zahynul syn Cestino při leteckém neštěstí v Palermu. Oporou mu byla česká manželka – paní Hana.


Šťastné období.

Narodila se v židovské, německy mluvící umělecky založené rodině. Otec se staral o továrnu a matka o pět dětí, tři dcery a dva syny. Alice pocházela z dvojčat, měla sestru Marianu. Hrát na klavír se začala učit v 5 letech a brzy byla dobrou interpretkou. V 16 letech byla přijata jako nejmladší žákyně ke studiu na německé hudební akademii v Praze.  Naučila se také mimo češtiny a němčiny i hebrejsky, latinsky, francouzsky a anglicky. Jejich rodinný dům byl kulturním salonem, kde se scházeli spisovatelé, hudebníci, herci i vědci. Mezi nejlepší přátele její rodiny patřili např. Franz Kafka, Max Brod i Felix Weltsch. Rodinná pohoda byla roku 1930 narušena úmrtím otce. V roce 1931 se vdala za houslistu Leopolda Sommera a roku 1937 se jim narodil syn Raphael (1937–2001), který se později stal violoncellistou.

Hrůzy války.

Po napadení Československa Německem v roce 1939 většina její rodiny i přátel emigrovala do Palestiny. Alice s manželem a synem kvůli nemocné matce zůstali v Praze. Nacisté jim, Židům, zabrali veškerý majetek a zakázali mj. veřejně koncertovat i vyučovat osoby nežidovského původu, tehdy zůstala rodina zcela bez prostředků.  V červenci 1942 byla její nemocná matka Sofie ve věku 72 let odvezena do koncentračního tábora. Přesně za rok totéž čekalo i Alici, která se svým manželem a pětiletým synem byla deportována do koncentračního tábora Terezín. Dostali se do tzv. „oddělení pro organizování volného času“, byli členy táborového orchestru, který pořádal po pracovní době pro uvězněné hudební vystoupení. Odehrála tam asi 150 koncertů, hudba byla pro ni prostředkem jak uniknout okolní kruté realitě, hladu, ponižování a všude přítomné smrti. Vystupovala i jako pěvkyně při terezínském nastudování oper. Také syn Raphael účinkoval v dětské pohádkové opeře Brundibár. Táborový orchestr i dětská opera byly součástí nacistického pokusu ukázat Mezinárodnímu Červenému kříži, který vykonával třikrát ročně kontrolu, „normálnost“ života v táboře. Manžel byl ale postupně deportován do koncentračního tábora v Osvětimi a pak do Dachau. Svou matku a manžela již nikdy nespatřila. Z 15 000 dětí odvlečených do tohoto tábora přežilo pouhých 130, její syn byl mezi nimi. Zahynula celá rodina manžela, několik členů její rodiny a všichni její přátelé, kteří zůstali v Praze.

Vyrovnání.

Vrátila se do Prahy v květnu 1945 po osvobození Terezína Rudou armádou. V poválečném Československu se ale necítila dobře a roku 1949 emigrovala se synem do Izraele, kde se setkala se svými sestrami. Živila se výukou hudby na konzervatoři a na hudební akademii v Jeruzalémě, kde propagovala milovanou českou hudbu. Žila v Izraeli až do roku 1986, těchto 37 roků považovala za nejšťastnější léta svého života. Pak se přestěhovala do Velké Británie za svým jediným synem, již světoznámým violoncellistou, a jeho rodinou. Plné štěstí jí však zkalilo úmrtí syna na infarkt při turné roku 2001, právě v milovaném Izraeli. Zůstali jí z celé rodiny jen snacha a dva vnuci.

Poslední léta.

Do jejího útulného a skromného jednopokojového bytu v Belsize Parku v severním Londýně, kde žila 25 let, za ní přicházelo hodně návštěv, necítila se osamocená ani zapomenutá. Starší si přicházeli zavzpomínat a mladší zase vyptat, jak to tehdy vlastně bylo. Vůči Němcům, kteří jí způsobili tolik bolestí, necítila žádnou zášť, vyrovnaná s osudem tvrdila, že nenávist plodí jen nenávist. Denně hrála na klavír asi tři hodiny, často skladby B. Smetany, A. Dvořáka a F. Chopina, nejraději ale L. v. Beethovena. Svou dlouhověkost přičítala životnímu optimismu a hudbě.

Inspirace.

Její životní příběh se stal v roce 2006 předlohou pro knihu Melissy Müllerové a Reinharda Piechockého "Rajská zahrada v pekle: Život Alice Herzové-Sommerové" ("Garten Eden inmitten der Hölle"). Další knihou zabývající se jejím příběhem je "Století moudrosti" ("A Century of Wisdom") od Caroline Stoessinger z roku 2012.  S historií jejího života byli také seznámeni diváci prostřednictvím televizního programu BBC4. Poskytla desítky rozhovorů, např. pro týdeník The Observer a deníky The Guardian či The Times. V České republice o ní v roce 2007 natočil reportáž Marek Wollner pro pořad Reportéři ČT a v roce 2008 ji představila režisérka Olga Sommerová v dokumentu "Sedm světel" o osudech žen, které přežily holokaust. Dokumentarista Malcom Clarke o ní natočil dokument "The Lady In Number 6" ("Dáma v čísle šest"), který 2. března 2014, pouhý týden po Alicině úmrtí, získal Oscara za rok 2013 v kategorii nejlepší krátký dokumentární film.

Poznámka.

V roce 2010 ji v jejím Londýnském bytě u příležitosti 107. narozenin navštívil velvyslanec České republiky ve Spojeném království Velké Británie a Severního Irska Michael Žantovský s blahopřáním a předal jí cenu ministra kultury "Artis Bohemiae Amicis" udělovanou za šíření dobrého jména české kultury ve světě.

Alice Herzová-Sommerová, "někdy také" Alice Herz-Sommer, "nebo" Alice Herz-Sommerová, "známá také jako" Pianistka z Terezína (26. listopadu 1903 Praha – 23. února 2014 Londýn), byla česká klavíristka z židovské německy hovořící rodiny žijící po ukončení 2. světové války dlouhodobě v Izraeli a do své smrti ve Velké Británii, nejstarší Češka přeživší holokaust.


Příprava.

Na konci roku 1925 se Piłsudski rozhodl vrátit k aktivní politice. Podle historika Andrzeje Garlického už od roku 1922 přemýšlel o převzetí moci cestou státního převratu.  Dne 15. listopadu 1925 panský dům v Sulejówku obývaný maršálem navštívila skupina důstojníků. Oficiálním důvodem byla oslava výročí návratu Piłsudského z Magdeburku. Během tohoto setkání přednesl projev mj. generál Gustaw Orlicz-Dreszer, ve kterém prohlásil bezpodmínečnou podporu budoucím činům maršála.  Další vládní krize skončila tehdy 20. listopadu, když Aleksander Skrzyński vytvořil koaliční vládu, jejíž součástí byli i členové levice, mj. Jędrzej Moraczewski. Nicméně tento kabinet přetrval v kompletní sestavě pouze do dubna roku 1926, kdy z ní odešli členové PPS, neshodující se s politikou ministra hospodářství Jerzyho Zdziechowského. Piłsudski byl čím dál více podrážděn dalšími změnami vlád. Rozhodl se využít armádu za účelem vyvinutí nátlaku na prezidenta a Sejm. Za tímto účelem piłsudčík generál Lucjan Żeligowski, úřadující na postu ministra vojenských záležitostí, svěřil maršálovi přímé velení nad několika jednotkami nalézajícími se v okolí Rembertowa (čtvrť Varšavy), oficiálně za účelem provedení cvičení.  Dne 10. května 1926 byla vytvořena nová vláda pod předsednictvím Wincentyho Witose. Krátce potom premiér v tiskovém článku vyzval Piłsudského k převzetí odpovědnosti za zemi a návratu. Maršál mu ostře odpověděl na řádcích „Ranního kurýra“ a Witose i jeho vládu ostře kritizoval. Vydání s tímto rozhovorem bylo zabaveno, současně se 11. května ve Varšavě objevily zprávy o vojenských jednotkách jedoucích směrem na hlavní město z Pomořanska a Velkopolska. V reakci Piłsudski naplánoval, že se objeví v čele vojáků předaných mu pod velení Żeligowským. Tato demonstrace měla vyvinout nátlak na vládu.

Převrat.

Dne 12. května 1926 se v ranních hodinách vydal Piłsudski pouze ve společnosti svého pobočníka do Varšavy za účelem setkání s prezidentem Wojciechowským, aby ho přiměl ke změně vlády. K setkání nedošlo, neboť prezident odjel do Spały, prezidentské rezidence.  Po návratu do Rembertowa maršál rozkázal, aby jemu podřízené jednotky obsadily Varšavu. Rozmísťování začalo toho samého dne ve 13.30. Okolo 16. hodiny síly Piłsudského zaujaly pozice na varšavských mostech Poniatowského a Kierbedźe. Na mostě Poniatowského na maršála už čekal prezident Wojciechowski, který se po zprávách o vývoji vrátil ze Spały. Během rozhovoru prezident požádal Piłsudského, aby se vrátil k aktivitám v souladu se zákonem a k vyjednávání. Włodzimierz Suleja uvádí:  Po neúspěchu jednání s prezidentem rozkázal Piłsudski obsazení Kierbedźova mostu a také vyslal Kazimierze Świtalského, aby přesvědčil Odborový svaz železničářů o nutnosti zabránit vojenským posilám věrným vládě jet do Varšavy. Příznivci Piłsudského také tvrdí, že maršál vydal rozkaz zakazující vlastním vojákům zahájit palbu první. Generál Rozwadowski, který byl velitelem obrany hlavního města, vydal ultimátum, ve kterém zažádal, aby se Piłsudského síly stáhly do 18.30. Vládní síly ale zahájily útočné operace už dříve. Okolo 19.30 se už maršál mohl objevit na Hradním náměstí (pol. "Plac Zamkowy"), kde byl nadšeně přivítán davem Varšavanů.  Večer se s Piłsudským setkal maršál Sejmu Maciejem Ratajem a zahájil s ním jednání. Ta však byla neúspěšná, podobně jako jednání dalšího dne. 14. května se odehrály rozhodující boje – Piłsudského jednotky ohrožovaly už Belweder. Po krátkých, ale krvavých bojích (379 osob bylo zabito), se značnou podporou veřejnosti, leč proti právu, Piłsudski uskutečnil státní převrat známý jako Květnový převrat. V 17.30 podala vláda demisi a prezident Wojciechowski složil svůj úřad. Stalo se tak navzdory zprávě o jednotkách věrných vládě mířících směrem k hlavnímu městu.

Ztráty.

Piłsudského jednotky měly 107 mrtvých a 293 zraněných. Vládní jednotky měly 108 mrtvých a 314 zraněných. Kromě toho zahymulo 164 a bylo zraněno 314 civilistů. Celkové ztráty činily 379 mrtvých a 921 zraněných.

Po převratu.

Pravomoci prezidenta přešly do rukou maršála Sejmu Rataje. Ten jmenoval vládu Kazimierze Bartela, v které Piłsudski formálně převzal ministerstvo vojenských záležitostí a úřad Generálního inspektora ozbrojených sil, a fakticky se stal rozhodujícím centrem moci v zemi. Dne 22. května vydal prohlášení vojákům, ve kterém vyzval k usmíření bojovníků na obou stranách: Dne 31. května byl Piłsudski zvolen prezidentem republiky Národním shromážděním, ale tuto hodnost nepřijal. Argumentoval příliš malými pravomocemi prezidenta v březnové ústavě. V druhém hlasování Národní shromáždění zvolilo prezidentem jeho chráněnce Ignacyho Moścického. Byl to další triumf Piłsudského, neboť ustavení nové vlády legalizovalo květnový převrat.

Květnový převrat (polsky "przewrót majowy" či "zamach majowy") byl puč, který v Polsku 12. až 14. května 1926 provedl maršál Józef Piłsudski. Svrhl vládu premiéra Wincenta Witose a na jeho místo dosadil Kazimierze Bartela. Piłsudski odmítl nabídku stát se prezidentem a tuto pozici přenechal Ignacovi Mościckému, avšak až do své smrti roku 1935 držel nejvyšší moc v Polsku. Puč byl zčásti motivován snahou upevnit moc v Polsku v situaci, kdy výmarské Německo uzavřelo za zády Polska smlouvy o přátelství s Francií a Sovětským svazem, což Piłsudski vnímal jako existenční hrozbu.


Situace před bitvou.

Po katastrofální porážce spojenců v bitvě v Jávském moři 27. února 1942 zbylo spojencům na Jávě pouze několik plavidel. 28. února kotvily v Sarubaji těžký křižník HMS "Exeter" a 7 torpédoborců. V Batávii kotvil těžký křižník USS "Houston", lehký křižník HMAS "Perth" a torpédoborec Hr. Ms. "Evertsen". Spojenecké velení rozhodlo, že tyto lodě budou z oblasti evakuovány. Jako první odpluly ze Surabaye 4 torpédoborce USS "John D. Edwards", USS "Paul Jones", USS "John D. Ford" a USS "Alden" pod velením fregatního kapitána Binforda, kterým se povedlo proklouznout Balijským průlivem do Indického oceánu.  Houston a Perth vypluly z Batávie 28. února v 19:30 a jejich cílem bylo proplout Sundským průlivem mezi Sumatrou a Jávou do Indického oceánu. Se zpožděním je následoval i "Evertsen". Předchozí den touto cestou unikla skupina lodí z Batávie a cesta měla být podle zpravodajských informací volná. K západní Jávě ale mezitím připlul japonský západní invazní svaz a jeho doprovod. Na Jávě se vyloďovalo 56 transportních lodí a jim přímou nebo vzdálenou podporu poskytovala skupina lodí pod velením kontradmirála Kurity ve složení 1 lehká letadlová loď "Rjúdžó", 4 těžké křižníky ("Suzuja", "Kumano", "Mikuma" a "Mogami"), 3 lehké křižníky a 23 torpédoborců.

Bitva.

Krátce před 23. hodinou zahlédl japonský torpédoborec "Fubuki" obě spojenecké lodě. "Fubuki" vystřelil salvu 9 torpéd na spojenecké lodě, které se však torpédům stačily vyhnout. Torpéda pokračovala do zálivu, kde kotvily transportní lodě. Zde torpéda zasáhla a potopila minolovku "W-2" a transportní lodě "Sakura Maru" a "Horai Maru". "Fubuki" informoval japonské velení o přítomnosti cizích lodí. Proti spojeneckým lodím vyrazily těžké křižníky "Mogami" a "Mikuma", lehký křižníky "Natori" a 9 torpédoborců. Nastala přestřelka po níž se krátce po půlnoci 1. března 1942 lehký křižník "Perth" potopil. O půl hodiny později se potopil i těžký křižník "Houston". Z 1064 mužů, kteří byli na palubě, jich Japonci vylovili jen 368. Na palubě křižníku zahynul i jeho velitel Albert H. Rooks.

Po bitvě.

Zbývající plavbyschopné lodě v Surabayi ("Exeter" a dva torpédoborce) se pokusily o únik následující den, ale byly potopeny v bitvě u Baweanu.

Bitva v Sundském průlivu byla námořní bitva první fáze pacifické kampaně druhé světové války. Proběhla v noci z 28. února na 1. března 1942 u severního konce Sundského průlivu když dva spojenecké křižníky (následované jedním torpédoborcem) při ústupu z Jávského moře narazily na japonský západní invazní konvoj a jeho doprovod. Všechny tři spojenecké lodě byly potopeny a Japonci se úspěšně vylodili na západní Jávě.


Popis.

Havortie jsou malé, vytrvalé byliny s růžicí listů, která může být přízemní nebo na vrcholu stonku. U některých druhů vytvářejí růžice husté shluky. Listy jsou obvykle tuhé, spirálně nebo řidčeji dvouřadě uspořádané, trojúhle kopinaté až čárkovité, u některých druhů redukované. Povrch listů je nezřídka hrbolkatý, různě kolorovaný nebo s průsvitnými okénky. Listy jsou celokrajné nebo na okraji zoubkaté, brvité či hrbolkaté, na vrcholu obvykle špičaté. Květy jsou drobné, bílé nebo růžové, dvoustranně souměrné, dvoupyské, uspořádané ve vzpřímených, jednoduchých nebo větvených hroznech vyrůstajících z vrcholu listové růžice. Okvětí má přímou nebo prohnutou trubku zakončenou 6 laloky. Okvětí může být zeleně nebo hnědavě žíhané. Tyčinek je 6 a nevyčnívají z květů. V semeníku jsou 3 komůrky. Čnělka je šídlovitá, zakončená drobnou, trojlaločnou nebo okrouhlou bliznou. Plodem je dřevnatá tobolka, pukající 3 podélnými chlopněmi. Obsahuje černá nebo šedá, zploštělá nebo nepravidelně hranatá semena.

Rozšíření.

Rod zahrnuje 57 druhů a vyskytuje se výhradně v Jihoafrické republice v provinciích Západní Kapsko, Východní Kapsko, Severní Kapsko a Svobodný stát.

Taxonomie.

Rod "Haworthia" byl tradičně členěn do dvou sekcí, sekce "Haworthia" a sekce "Hexangularis". Fylogenetické studie ukázaly, že rod je v tomto pojetí polyfyletický a obě sekce představují samostatné vývojové větve, které nejsou zcela bezprostředně příbuzné. Následně bylo v roce 2013 všech 18 druhů sekce "Hexangularis" přeřazeno do nového rodu "Haworthiopsis". Tento rod tvoří sesterskou větev rodu "Aloe" a spolu s několika malými rody, oddělenými od rodu "Aloe", tvoří celá tato skupina sesterský klad rodu "Haworthia".

Význam.

Havortie jsou poměrně často pěstovány jako sukulenty. Mezi běžněji pěstované druhy náleží např. "H. fasciata", "H. arachnoidea", "H. truncata" nebo kříženec "H. x cuspidata". Na rozdíl od většiny ostatních sukulentních rostlin jim vyhovuje stinnější stanoviště s rozptýleným světlem. Na slunečním úpalu se vybarvují do oranžových nebo červených odstínů a pomalu rostou, zatímco v polostínu zůstávají zelené a rychle nabývají. Při dlouhých suchých obdobích jim zasychají kořeny. Vyžadují velmi dobře propustný substrát a v zimě suchou periodu. Množí se výsevem semen nebo dělením ve vegetační sezóně. Celá řada druhů je uváděna ze sbírek českých botanických zahrad.

Havortie ("Haworthia") je rod rostlin z čeledi asfodelovité. Jsou to vytrvalé byliny s dužnatými listy v růžici a dvoustranně souměrnými květy v hroznovitém květenství. Plodem je tobolka. Rod zahrnuje 57 druhů a vyskytuje se výhradně v Jihoafrické republice. Část druhů byla v roce 2013 na základě fylogenetických studií přeřazena do nového rodu "Haworthiopsis". Havortie jsou poměrně často pěstovány jako sukulenty. Některé druhy mají velmi exotický vzhled.


Vývoj.

Roku 1968 americké letectvo vyhlásilo soutěž "Advanced Medium STOL Transport" (AMST) na moderní střední transportní letoun s vlastnostmi STOL, který by nahradil turbovrtulové stroje Lockheed C-130 Hercules. Nabídku podalo pět společností. Roku 1972 byly vybrány projekty Boeing YC-14 (Model 953) a McDonnell Douglas YC-15, aby postavily po dvou prototypech pro srovnávací zkoušky. McDonell Douglas postavil dva prototypy (72-1875 a 72-1876), které se lišily rozpětím křídla (40,42 m a 33,6 m). První prototyp poprvé vzlétl 26. srpna 1975. Oba prototypy absolvovaly zkušební program v délce 600 letových hodin, který prokázal jejich dobré vlastnosti. Roku 1979 ale byl vývoj YC-14 a YC-15 kvůli nedostatku financí zrušen. Převážil názor, že letectvo potřebuje mnohem větší letoun kombinující velkou nosnost a strategický dolet s vlastnostmi STOL (C-130 Hercules tak byl dále modernizován). Jeho vývoj probíhal v rámci programu C-X. V něm zvítězil McDonnell Douglas C-17 Globemaster III, který svou koncepcí na neúspěšný YC-15 přímo navazoval. Společnost McDonnell Douglas chtěla letoun nabídnout civilnímu sektoru, tam však o něj nebyly kupci.  Oba prototypy byly uloženy na úložišti AMARC (Aerospace Maintenance and Regeneration Center) na základně Davis-Monthan v arizonské poušti. Zatímco první prototyp byl zakonzervován, druhý byl roku 1981 přesunut do muzea Pima. Roku 1996, tedy po více než 15 letech, byl první prototyp reaktivován jako technologický demonstrátor ATD ("Advanced Technology Demonstrator") zapojený do vývoje letounu C-17 Globemaster III. Letuschopný byl od roku 1997. Podle původních plánů měl být letoun využíván osm let, dne 11. července 1998 však musel kvůli poruše motoru nouzově přistát v Palmdale a jeho oprava se ukázala jako neekonomická. Do roku 2008 zůstal v Palmdale a poté byl vystaven na Edwardsově letecké základně.

Konstrukce.

YC-15 byl čtyřmotorový hornoplošník, jehož křídlo se superkritickým profilem bylo na 75% svého rozpětí opatřeno dvouštěrbinovými vztlakovými klapkami, které se vysouvaly do proudu plynů z motorů. Využíval některé komponenty existujících typů DC-8 a DC-10. Podvozek byl příďového typu. Vysoké ocasní plochy měly tvar písmena T. Pro manipulaci s nákladem sloužila záďová rampa. Letoun poháněly čtyři dvouproudové motory Pratt & Whitney JT8D-17, každý o tahu 71 kN.

Specifikace.

Údaje platí pro první prototyp YC-15:

McDonnell Douglas YC-15 byl transportní letoun vyvíjený americkou společností McDonnell Douglas jako možná náhrada letounů C-130 Hercules. Byl to první vojenský transportní letoun vybavený křídlem se superkritickým profilem. Celkem byly postaveny dva prototypy. Letouny YC-15 a jejich konkurent Boeing YC-14 absolvovaly srovnávací zkoušky, nakonec ale nebyl vybrán ani jeden z typů. Roku 1979 byl vývojový program ukončen. Zkušenosti z programu YC-15 byly brzy zúročeny při vývoji transportního letounu McDonnell Douglas C-17 Globemaster III.