Život.

Monika byla berberského původu. Narodila se v řimské Africe. Její rodiče jí vychovali v duchu křesťanství, jako mladá dívka byla provdána za staršího pohanského úředníka Patricia. Podle Augustina to byl vlídný muž, ovšem občas se záchvaty vzteku, taktéž byl Monice nevěrný. Augustin píše, že navzdory rozmachu domácího násilí v tehdejší době nebyla Monika od svého manžela nikdy bita, protože byla vůči němu poslušná. Zpočátku nevycházela dobře se svou tchyní, ale poté si jí získala svou zdvořilostí, trpělivostí a jemností.  Monika se každý den cvičila v trpělivosti. Radila ostatním ženám, které jejich manželé bili, aby raději držely jazyk za zuby, než jim pyšně čelily. Monika nakonec Patricia i jeho matku obrátila na křesťanství a zmírnila jeho násilnou povahu.  Porodila mu tři děti: Augustina, Navigia a Perpetuu. Augustin jí dělal radost svým úspěchem jako učenec a učitel, ale zahanboval ji svou prostopášností. Stal se manicheicem a po deset let žil se svou milenkou. Monika jej poslala za biskupem, aby ho usvědčil z jeho chyb, ale ten nebyl schopen Augustina přesvědčit, a tak Monice pouze doporučil, aby se dále modlila. Řekl jí, že není možné, aby „mohl zahynout syn tolika slz“. Monika se za Augustinovo obrácení modlila téměř 17 let.  Rok po svém křtu v roce 370 zemřel Moničin manžel Patricius a ona se připojila k Augustinovi v Itálii. Tam se jí o nějaký čas později dostalo radosti vidět svého syna v jeho 33 letech, jak se nechává pokřít od biskupa Ambrože. Ne o mnoho později ve svých 56 letech umírá v přístavu Ostia, kde se s Augustinem připravovala na návrat do Afriky. Řekla mu: "„Ve skutečnosti byla jen jediná věc, pro kterou jsem si přála ještě chvíli setrvat v tomto životě, a to abych tě mohla viděla jako katolického křesťana předtím, než zemřu. Můj Bůh na to odpověděl více než jasně, takžte tě teď vidím, jak jsi jeho služebníkem a zavrhuješ všechna dřívější uspokojení. Co více bych zde mohla ještě dělat?“" Před její smrtí se jí ptali, kde chce být pohřbena. Odpověděla: "„Pochovejte si mě kam chcete, ale nezapomínejte na mne u oltáře Páně.“"

Úcta.

Původně byla pohřbena v Ostii, ale roku 1430 byly její ostatky převezeny do Říma a uloženy v kostele Sant'Agostino.  Moničina památka byla do římského kalendáře vložena okolo roku 1550 a určena na 4. květen – den, kdy si ji připomínal sv. Augustin. Od 5. května se pak slavilo "obrácení svatého Augustina". Přesný den její smrti je neznámý. Při revizi kalendáře v 1969 byl její svátek přesunut jako památka na 27. srpen, den před připomínkou sv. Augustina. Ostatní církve slaví její svátek buď 4. května nebo také 27. srpna.  Město v Kalifornii Santa Monica bylo pojmenováno po ní, neboť misionáři na místo dorazili poprvé právě v den jejího svátku.

Zobrazení.

Bývá zobrazována s vdovským závojem, knihou, křížem, někdy anachronicky s růžencem v ruce, někdy také v augustiniánském hábitu - na počest sv. Augustina. Často je zobrazena rozmlouvající se svým synem Augustinem. I když nebyla umučena, občas bývá zobrazena s palmou - znakem mučedníků. Má se tím naznačit její utrpení, které prožívala nad svým synem.

Svatá Monika (Monika z Tagasty, 332 Thagaste, dnes Souk-Ahras v Alžírsku - 387 Ostia Antica) je křesťanská světice a matka sv. Augustina, který rozsáhle popsal její počestnost a život s ní ve svých Confessiones. Její svátek se slaví v římskokatolické církvi 27. srpna, v některých jiných pak také 4. května.


Charakter sítě.

Jedná se o velkou síť, délka tratí dosahuje 134 km, což je jen o 9 km méně než v Praze. Počet linek je ale nižší (12 v roce 2019) – v síti je zaveden systém páteřních linek a většinu tratí tak obsluhuje jedna až dvě linky, pouze v centrálních úsecích mezi Postplatz, Straßburger Platz a hlavním nádražím jsou to 3–4 linky. Centrem celé sítě je hlavní náměstí Postplatz, kde je možný přestup mezi mnohými linkami.  I přes velikost města není plánován systém metra či podpovrchové tramvaje. Jedním z důvodů je i fakt, že byla většina sítě vybudována rychlodrážním způsobem (velká část Drážďan představují relativně nová sídliště); na rozdíl od ostatních měst se zde tedy nachází jen málo úzkých ulic, kde by byla cestovní rychlost nízká.  Síť je provozována na ojedinělém rozchodu 1450 mm.

Vozový park.

Do provozu jsou nasazovány až sedmičlánkové tramvaje o délce až 45 m (odpovídá tří tramvajím typu Tatra T3 spřaženým v soupravě), jedná se o tramvaje typů (NGT6DD, NGT8DD, NGT D12DD), či soupravy tramvají typu Tatra T4D a Tatra B4D.  Všechny tramvaje vypravuje celkem několik vozoven, z nichž jedna (Trachenberge) funguje i jako dopravní muzeum.  Zvláštností vozového parku je dvojice souprav nákladních tramvají CarGoTram od výrobce Schalker Eisenhütte, které od roku 2001 zásobují továrnu Volkswagenu téměř v centru města, kam není povolen vjezd nákladních automobilů. Výběrové řízení z roku 1999 na dodávku nákladních tramvají původně vyhrálo ČKD Dopravní systémy s vozy typu TNA2 (motorové) a BNA2 (vlečné), kvůli dlouhodobým finančním potížím firmy a následně vyhlášenému konkurzu ale ČKD před podepsáním kontraktu ze soutěže odstoupilo.

Tramvajová doprava představuje v hlavním městě Saska, Drážďanech, páteř celé městské dopravy. Provozovatelem celého tramvajového provozu, stejně jako i autobusového, je společnost Dresdner Verkehrsbetriebe (DVB); jejími barvami je žlutá a černá – tento nátěr mají též i všechny městské tramvaje.


Výskyt.

Původní areál výskytu se nachází v jižní Evropě od Španělska přes Itálii, Balkán až po Ukrajinu a dále východním směrem přes Blízký východ až po Kavkaz; včetně severovýchodu Afriky. Odtud se druh ojediněle rozšířil severním směrem v Evropě i v Asii kde byl původně vysazován jako ozdobná rostlina k pokrytí plotů a postupně zplaněl.  Roste obvykle na nepříliš kvalitní, písčité nebo kamenité půdě např. na rumištích, skládkách a na lidskou činnosti přetvořených a opuštěných místech, včetně zasolených mořských pobřežích. V ČR byl tento neofyt prvně zaznamenán v roce 1880.

Taxonomie.

Druh je někdy dělen do dvou poddruhů: Nominátní poddruh je jednodomý a zabírá převážnou část areálu rozšíření, kdežto druhý je dvoudomý a roste v jižní části Pyrenejského poloostrova a v severovýchodní Africe. Oba poddruhy se spolu snadno kříží.

Popis.

Vytrvalá, v ČR obvykle jednodomá, poléhavá, celá silně chlupatá rostlina bez úponku s dužnatými, plazivými, bohatě větvenými drsnými lodyhami 20 až 100 cm dlouhými které vyrůstají z hlízovitých kořenů. Lodyhy jsou porostlé střídavými řapíkatými listy (u spodních listů je řapík delší než u horních) dlouhými 4 až 10 cm. Mívají trojúhelníkovité či široce vejčité, zvlněné, šedozelené čepele celokrajné nebo s okrajem nepravidelně laločnatým a vroubkovaným.  Pětičetné květy jsou pravidelné, žluté až sytě žluté které později blednou. Samčí, velké až 2 cm, vyrůstají v chudých hroznech z paždí listu, jejich kalich s krátkou trubkou je zvonkovitý a koruna široce nálevkovitá, mají pět tyčinek (dvě a dvě jsou srostlé a jedna je volná, takže vypadají jako tři volné). Samičí květy rostou z paždí jednotlivě, mají kalich, korunu i tyčinky podobně jako samčí a navíc chlupatý, podlouhlý třiplodolistový spodní semeník s mnoha vajíčky a tři krátké čnělky s dvoulaločnými bliznami. Kvete poměrně dlouho, od května do října. Ploidie je 2n = 18.

Rozmnožování.

Po opylení hmyzem se ze semeníku vyvine zelená, štětinatě chlupatá vejčitá bobule 4 až 5 cm dlouhá a široká 2,5 cm. Po uzrání bobule získá žluto-hnědou barvu a opadne, nato z otvoru po stopce tlakem nashromážděného plynu prudce vystřikuje 30 až 80 slizem obalených tmavých semen asi 4 mm velkých do vzdálenosti několika metrů. Tekutý obsah bobule dráždí pokožku a hlavně oči.

Externí odkazy.

Tykvice stříkavá ("Ecballium elaterium") je vytrvalá, plazivá, chlupatá bylina podobná okurce která při zralosti z plodu vystřikuje slizem obalená semena. Je jediný druh rodu tykvice.


Život.

Faure se narodil jen rok před tím, než jeho otec stanul v čele Toga, a vyrůstal tak jako syn prezidenta. Mohl získat vzdělání na vybraných universitách – vystudoval ekonomické obory na pařížské Sorbonně a americké universitě George Washingtona (George Washington University). Po ukončení studia spravoval finanční záležitosti otcova rozsáhlého majetku uloženého v zahraničí. Do politiky vstoupil poměrně pozdě. Nejprve v červnu 2002 získal ve volbách křeslo v tožském parlamentu a brzy na to jej otec jmenoval ministrem telekomunikací a dolů. Přestože stárnoucí prezident prohlašoval, že svému lidu nehodlá vnutit svého nástupce, koncem roku 2002 vládní strana prosadila změnu ústavy, která snižovala požadovaný věk prezidentského kandidáta na 35 let.  Dlouholetý vládce Toga odešel 5. února 2005. Nebylo překvapením, že armáda vzápětí prohlásila prezidentem Faurea na úkor Fambary Ouattary Natchaby, předsedy parlamentu, na kterého postavení hlavy státu mělo přejít podle ústavy. EU v čele s Francií sice odsoudila převzetí moci synem zemřelého prezidenta Faurem Gnassingbém, avšak nepodnikla žádné další kroky k Natchabově podpoře. Prostředky k tomu Francie s jednotkami dlouhodobě rozmístěnými v Togu bezesporu měla. Prezident Chirac však spíše zdůrazňoval lítost nad odchodem svého osobního přítele. Postoj okolních afrických států vůči událostem v Togu byl ostřejší než postoj EU. Sousední země odmítly uznat nového prezidenta a události v Togu označily za vojenský převrat. Mezinárodní společenství požadovalo, aby se v Togu uspořádalo řádné prezidentské volby.  Faure Gnassingbé sice pod tlakem ze zahraničí 25. února odstoupil, avšak měl dostatek času k tomu, aby konsolidoval svoji pozici před chystanými volbami, ve kterých se následně ucházel o prezidentský úřad. V dubnových volbách získal přesvědčivých 60,6 % hlasů. Vývoj v Togu tak vedl k situaci, kdy u moci zůstala skupina zapojená do francouzsko-afrických patronsko-klientských vztahů. Opozice volby zpochybnila a v nepokojích zahynulo několik set lidí. Volby byly přes protesty opozice mezinárodními pozorovateli z členských států ECOWAS označeny za spravedlivé. Někteří pozorovatelé však následně v soukromí vyjadřovali překvapení nad oficiálním výrokem a upozorňovali na závažná porušení pravidel voleb.  Faure Gnassingbé premiérem jmenoval představitele umírněné opozice a opozice participuje i na dalších vládních postech. Klíčové pozice v nejsilnější straně Rassemblement du peuple togolais (RPT - Shromáždění tožského lidu) však patří Fauremu a jeho bratru Kaptchovi Gnassingbému, který zastává rovněž funkci ministra obrany.  V pořadí čtvrtý tožský prezident je označován za tichého člověka, který málokdy mluví na veřejnosti a umí dobře naslouchat. Podobně jako jeho otec se politicky opírá o naprostou oddanou armádu.

Faure Gnassingbé Eyadéma (* 6. června 1966, Afagnan, Togo) je čtvrtým prezidentem Toga. V africkém Togu přešel v roce 2005 prezidentský úřad z otce na syna. Po smrti Gnassingbé Eyadémy, který vládl Togu 38 let, dosadila armáda na prezidentský post jeho syna Faurea.


Přehled.

RS2 je produkt spoluvývojového projektu mezi automobilkami Audi a Porsche založené na Audi 80 Avant a postavené na platformě Volkswagen Group B4. Bylo poháněno upravenou verzí 2,2-litrového řadového pětiválcového 20-ventilového přeplňovaného motoru. Tento motor poskytoval výkon 232 kW/ 315 koní při 6500 ot./min. Ačkoli mnoho základních dílů vyrobilo Audi, montáž probíhala u Porsche v závodě Rössli-Bau v Zuffenhausenu v Německu, který byl k dispozici po ukončení výroby modelu Mercedes-Benz 500E, který vyráběla automobilka Porsche na základě smlouvy. V závodě Rössle-Bau se rovněž vyrábělo slavné Porsche 959.  Stejně jako ostatní vozidla i 5-válcový řadový motor RS2 byl založen na pohonné jednotce, který Audi už vyráběla, ačkoli Porsche ho značně upravil; standardní turbodmychadlo bylo vyměněno za větší spolu s výkonným mezichladičem a vstřikovači s větším průtokem, nově navrženými vačkovými hřídeli, účinnějším sacím systémem a nízkotlakým výfukovým systémem, který nahradil standardní systém. Nová byla firmou Bosch dodávaná řídicí jednotka motoru.  S takovým výkonem k dispozici RS2 zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,8 sekundy a dosahuje maximální rychlosti 262 km/h (elektronicky omezena) a to i přes hmotnosti více než 1 600 kg. V silničním testu provedeném v roce 1995 britský automobilový magazín "Autocar" naměřil zrychlení z 0 na 48 km/h za 1,5 sekundy, což potvrdilo, že byl v té době rychlejší než McLaren F1 a také monopost Formule 1 Jacquesa Villeneuva.  6-rychlostní manuální převodovka (převodové poměry - 1. st: 3.500, 2. st: 1.889, 3. st: 1.320, 4. st: 1.034, 5. st: 0.857, 6. st: 0.711) byla jedinou převodovkou v nabídce. Stálý pohon všech kol na základě diferenciálu Torsen, quattro byl standardem. Na přední a zadní nápravě je konvenční 'otevřený' diferenciál, s poměrem 4,111, i když má na zadní nápravě elektromechanickou uzávěrku.  Brzdy a odpružení navržené automobilkou Porsche nahradily standardní vybavení z Audi 80, ale antiblokovací systém (ABS) Bosch byl ponechán. Přední brzdy jsou vybaveny buď radiálně odvětranými kotouči o průměru 302 mm a tloušťce 32 mm s použitím třmenů se čtyřmi protiběžnými písty nebo 'upravená' verze s použitím větších brzdových kotoučů (které jsou dostupné pouze u 17" disků) s průměrem 322 mm a tloušťkou 32 mm s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Zadní brzdy jsou vybaveny radiálně odvětranými brzdovými kotouči o průměru 299 mm a tloušťkou 24 mm, rovněž se 4-pístovými brzdovými třmeny Brembo a 'upravenou' možností se stejnou velikostí kotoučů, ale křížem vrtaných spolu s kvalitnějšími brzdovými destičkami. Ruční brzda působí na brzdy zadních kol a skladá se z kabelem ovládaného systému 'drum in disc'.

Audi RS2 Avant byla limitovaná edice vysokovýkonného pětidveřového a pětisedadlového kombi, které vyráběla automobilka Audi od března 1994 do července 1995. Byla navržena během joint venture mezi automobilkami Audi AG a Porsche a postavená na základě modelu Audi 80 Avant. Byla prvním "RS" automobilem Audi, a rovněž prvním z jejich vysokovýkonných Avant modelů (kombi); používá nejvýkonnější a nejdůkladnější přepracovanou verzi ze všech pětiválcových řadových přeplňovaných motorů od Audi.


Legendy.

Údaje o jejím životě se dozvídáme jen z legend. Podle nejčastější verze byla dcerou křesťanského krále v Británii (podle jiné dcerou bretaňského vévody). Aby se vyhnula nechtěnému sňatku (některé legendy zmiňují šlechtice známého svou divokostí, jiné pohanského prince) nebo jej alespoň oddálila, vypravila se spolu s družkami na pouť do Říma. Družek či služebnic mělo být deset či jedenáct, při šíření legendy se údaj o jejich počtu změnil na jedenáct tisíc a byl přidán i snoubenec jménem Eleutherius. Pak se píše o Společnosti svaté Voršily.  Družky cestovaly lodí, plavily se po Severním moři a dále proti proudu Rýna. Cestou vyprávěla Voršila svým družkám o křesťanské víře a ty pak přijaly křesťanství a nechaly se v Římě pokřtít. Při zpáteční cestě byla Voršila s celou svou družinou u Kolína nad Rýnem přepadena Huny. Ti všechny Voršiliny družky postříleli šípy z luků, zatímco samotná Voršila se pro svou krásu zalíbila hunskému králi. Protože ho však odmítla, proklál ji šípem. Legendy kladou tuto událost do období kolem roku 383 nebo kolem roku 451.

Historická skutečnost.

Existenci světice nasvědčuje nápis ze 4. století nebo počátku 5. století na kameni, který byl objeven v roce 1106 při přestavbě kolínských hradeb. Podle něho senátor Clematius nechal přestavět kostel vybudovaný na místě mučednictví skupiny panen. Voršila zde má alabastrovou sochu, ležící na náhrobku z černého mramoru.

Ohlas.

Voršila se stala od 10. století velmi uctívanou světicí, její památce byly zasvěcovány kostely ve všech křesťanských zemích. Její kult, podporovaný zejména cisterciáky, dosáhl vrcholu v 15. století. V roce 1493 nazval Kryštof Kolumbus jejím jménem nově objevené ostrovy: větší Santa Ursula (svatá Voršila) a menší Las Once Mil Virgines (11 000 panen), od roku 1917 Panenské ostrovy (Britské Panenské ostrovy, Americké Panenské ostrovy). V roce 1535 byl sv. Andělou Mericiovou založen řád svaté Voršily, jehož posláním je zejména vzdělávání dívek a péče o chudé a nemocné.  Svatá Voršila je patronkou Kolína nad Rýnem, Pařížské univerzity, mládeže, nemocných dětí, učitelek, vychovatelek, školáků, soukeníků, dobrého manželství a klidné smrti. Bývá zobrazována, jak ukrývá své družky pod pláštěm, a k jejím dalším atributům patří šíp, korunka na hlavě, loďka, korouhev s křížem a lampa (připomínající podobenství o deseti pannách). Její svátek se slaví 21. října. V roce 1969 byla vyňata z obecného kalendáře.

Svatá Voršila, někdy též Uršula Kolínská (v jiných jazycích Ursula či Orsola) byla křesťanská světice, panna a mučednice, která žila pravděpodobně ve 4. století n.l.


Život.

Narodil se v Salcburku. Dětství prožil v domě, který je starý více než 500 let a stojí v Mönchsbergu. Tam se seznámil s umělci jako Peter Handke, který byl jeho soused a Wim Wenders tam byl častým návštěvníkem. Své první zkušenosti s filmem získal již ve velmi mladém věku. Svou první Super-8 kameru dostal, když mu bylo 13 let. Ještě ten rok (1980) natočil tři filmy, "My Homelife", "Gebratenes Fleisch" a "3 mal Ulf". Následoval kreslený film s názvem "Auch Farbe Kann träumen". V patnácti letech natočil "Monster in Salzburg", na kterém poprvé pracoval s herci. Běsnící monstrum vytvořil pomocí stop-motion animace. V roce 1983 začal pracovat na "Vom Geist der Zeit" (Duch času). Dokonce ani špatné známky ve škole mu nezabránily, aby dokončil svůj celovečerní film, na kterém pracoval 14 měsíců. Aby mohl financovat své filmy, přijal v té době práci komparzisty a rekvizitáře na festivalu v Salcburku. V roce 1984 se začal zajímat o počítače a naprogramoval celou řadu jednoduchých her.  Po absolvování maturitní zkoušky na Akademickém gymnáziu v Salcburku nastoupil na Vídeňské filmové akademii, jen proto aby po několika týdnech odešel pracovat na scénáři ke sci-fi filmu, který nakonec nebyl nikdy realizován. V roce 1987 založil s dvěma partnery filmovou distribuční společnost Classic Films s cílem distribuovat především umělecké filmy. Později se stal asistentem kameramana a režiséra Johna Baileyho, se kterým v roce 1990 odešel do Hollywoodu pracovat na sci-fi komedii "The Search for Intelligent Life in the Universe". Po prodeji společnosti Classic films v roce 1991 Widrich znovu obrátil svou pozornost k počítači a možnostem, které nabízí pro vytváření umění. Jeho další velký projekt, kde působil jako vedoucí výroby, byl nový festival rakouského filmu, který se konal poprvé v roce 1993 pod názvem Diagonale. Ve druhém roce festivalu také sestavil filmovou databázi. Další databáze týkající se filmu následovaly, stejně jako práce na interaktivních CD-ROM.  V roce 1997 se začal opět více soustředit na tvorbu vlastních filmů. Vytvořil krátký film "tx-transformace", který měl velký úspěch na festivalu Ars Electronica. Také se vrátil ke svému scénáři "Heller als der Mond" (Jasnější než měsíc), který natočil v roce 1999. Film měl premiéru v roce 2000 v Rotterdamu. Jeho další projekt byl film "Copy Shop", jeden z jeho nejúspěšnější filmů doposud. Po premiéře v roce 2001 získal film 35 ocenění, byl nominován na Oscara a byl uveden v televizi a na více než 200 festivalech. Jeho další krátký, "Fast Film", byl také velmi úspěšný, získal 36 mezinárodních ocenění a byl uveden na více než 300 filmových festivalech. Následovalo velké množství multimediálních projektů pro firmy (v roce 2001 založil společnost Checkpointmedia AG) a pokračoval v produkci filmů se svou společností Virgil Widrich Film und Multimediaproduktionen GmbH. V roce 2001 spolu s dalšími filmaři spoluzaložil výrobní společnost Amour Fou Film, se zaměřením na tvorbu artových filmů mladých režisérů.  V roce 2004 byl členem poroty na festivalu Ars Electronica a stal se až do roku 2007 předsedou Asociace rakouských režisérů. Je také členem Akademie rakouského filmu. Od 2007 do 2010 učil jako profesor na Univerzitě užitých umění ve Vídni obor Digitální umění. Od roku 2010 je vedoucím profesorem postgraduálního magisterského programu Art & Science.

Filmy.

Od roku 2008 pracuje na přípravách svého celovečerního filmu "Die Nacht der 1000 Stunden" (Noc tisíce hodin). Od roku 2011 pracuje na přípravách celovečerních animovaného filmu "Micromeo", scénář ve spolupráci s Jean-Claude Carrière.

Ocenění (výběr).

za Heller als der Mond (Brighter than the Moon) (Europe 2000):  za Copy Shop (A 2001):  za Fast Film (A, LUX 2003):  pro checkpointmedia AG:

Virgil Widrich (* 16. května 1967 Salcburk) je rakouský režisér, scenárista, filmař a multimediální umělec. Vytvořil velké množství filmů a multimediálních projektů, někdy jako součást tvůrčího týmu. Je známý především pro celou řadu krátkých filmů a multimediálních děl.


Vědecká činnost, aktivity.

Proslavil se zejména výzkumem na poli evoluční biologie a genetiky, široký záběr jeho výzkumných aktivit mu přinesl přízvisko "renesanční osobnost evoluční biologie". Jeho detailní výzkum způsobu reprodukce prvoka druhu Trypanosoma cruzi, původce tzv. Chagasovy choroby, otevřel nové obzory možnostem léčby a prevence tohoto infekčního onemocnění, postihujícího miliony lidí zejména v regionu latinské Ameriky.  Patří k čelným kritikům snah konzervativních amerických zákonodárců zakázat či omezit výzkum kmenových buněk. Aktivně se angažuje v tzv. Kampani na obranu Ústavy, hnutí za striktní odluku církve od státu, jehož členové zásadně odmítají plány konzervativců na seškrtání finančních prostředků věnovaných výzkumu kmenových buněk.  Je znám rovněž jako kritik teorie tzv. kreacionismu a inteligentního plánu, k níž se staví jako k pseudovědecké tezi bez reálného vědeckého základu. Zastává se naproti tomu evoluční teorie, jež se dle něj vůbec nemusí vylučovat s vírou v Boha, právě naopak, Boží existenci připouští. Východiskem k tomuto specifickému závěru je mu tzv. teodicea, teologicko-filozofická teze, objasňující otázku, proč Bůh, je-li všemohoucí a dobrý, připouští existenci Zla. Právě teodicea dle něj slučuje jak závěry evoluční teorie, tak představy biblického Stvoření. Ayala tak, podobně jako např. de Chardin, předkládá originální syntézu biblické představy Stvoření s evoluční teorií.  V říjnu 2006 se zúčastnil diskusního symposia Beyond Belief, zaměřeného na otázky vztahu vědy a víry.

Sexuální vyšetřování obtěžování a rezignace.

V červnu 2018 Univerzita v Irvine oznámila, že po interním vyšetřování potvrdila obvinění čtyř žen, které tvrdily, že je Ayala sexuálně obtěžoval. Ayala rezignoval, aniž by se stal emeritním profesorem, a univerzita odstranila jeho jméno z fakulty biologických věd, vědecké knihovny a odstranila židle, které byly po něm pojmenovány.

Ocenění.

Francisco J. Ayala získal za své objevy řadu ocenění. V roce 2001 mu prezident USA udělil Národní medaili za přínos vědě. V roce 2007 obdržel jako jeden ze sta oceněných pamětní medaili k dvoustému výročí Mount Saint Mary's University ve státě Maryland. Ocenila jej Akademie věd České republiky, jež mu udělila pamětní Medaili Gregora Johanna Mendela, obdržel ocenění italských vědeckých institucí (Italská akademie věd v Římě, výzkumný institut Stazione Zoologica v Neapoli), Cenu předsedy Amerického institutu přírodních věd, ocenění Americké asociace pro rozvoj vědy (AAAS) za přínos svobodnému a zodpovědnému vědeckému bádání, Medaili francouzské Collège de France, Medaili domovské University of California, Irvine, Čestné vědecké ocenění společnosti SACNAS, Cenu Williama Protectora společnosti Sigma Xi při Cornell University. V roce 2010 obdržel Templetonovu cenu.  Ayalovo jméno nese univerzitní knihovna jeho domovské univerzity v kalifornském Irvine.  Ayala je členem Národní akademie věd Spojených států amerických, Americké akademie umění a věd a Americké filozofické společnosti. Mimoto je rovněž zahraničním členem Ruské akademie věd, Italské akademie věd, Španělské královské akademie věd, Mexické akademie věd a Srbské akademie věd. Obdržel čestný doktorát Aténské univerzity, Boloňské univerzity, Barcelonské univerzity, Baleárské univerzity, Univerzity v Leónu, Madridské univerzity, Univerzity v Salamance, Univerzity ve Valencii, Univerzity ve Vigu, Univerzity Dálného východu ve Vladivostoku, Varšavské univerzity, Masarykovy univerzity v Brně a Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích.

Osobní život.

Francisco J. Ayala se narodil ve španělském Madridu, jeho rodiči jsou Francisco Ayala a Soledad Pereda. Koncem 60. let se Ayala seznámil s Mary Henderson, s níž se oženil 27. května 1968. Mají spolu dva syny: Francisca Josého (narozen r. 1969) a Carlose Alberta (narozen r. 1972). Jeho druhá žena, Dr. Hana Ayala (rozená Lošťáková), je českého původu a pracuje jako ekoložka. Vzali se roku 1985 v Praze a v současnosti žijí v kalifornském Irvine.

Publikované práce.

Ayala publikoval přes 950 spisů a 30 knih. K jeho novějším spisům patří např.:

Francisco José Ayala (* 12. března 1934 Madrid) je americký biolog a filozof španělského původu, působící v současnosti na univerzitě v kalifornském městě Irvine (University of California, Irvine). V rodném Španělsku studoval Univerzitu v Salamance a původně se chtěl věnovat dráze katolického duchovního. V roce 1960, po vysvěcení na kněze, vstoupil k dominikánům, ještě týž rok se však duchovní dráhy zřekl. V roce 1961 univerzitní studia úspěšně dokončil a vycestoval do USA. Na Columbijské univerzitě v New Yorku pokračoval v dalším studiu, jež završil ziskem doktorátu v roce 1964. V roce 1971 získal státní občanství USA.


Životopis.

Lexin otec je původem Skot, její matka pochází z Filipín. Narodila se a vyrůstala v Torontu v Ontariu, kde její rodina vlastní část zdejšího divadla. Ve věku svých devíti let, po zhlédnutí opery "Porgy a Bess", zatoužila stát se herečkou.  V šestnácti letech se přihlásila do modelingového konkurzu a byla přijata. Před tím, než v průběhu posledního ročníku předčasně ukončila studium střední školy, točila hlavně reklamy a věnovala se modelingu. Hrála v divadle v "Romeovi a Julii" a "Jezinkách a bezinkách", během zkoušení pro televizní a filmové role.

Kariéra.

Lexa Doig hrála v několika reklamách a měla malou roli ve filmu producenta Gena Roddenberryho "Earth: Final Conflict", ale její první velká role byla v seriálu Williama Shatnera "TekWar", kde hrála "cowgirl", specialistku na sledování a získávání informací.  Lexa Doig dostala roli Tiny Backus v krátkém seriálu "CI5: The New Professionals". V roce 2000 hrála v dalším Roddenberryho seriálu "Andromeda" dvojroli umělé inteligence hvězdné lodě zobrazované na obrazovkách, či jako hologram a vlastní vtělení lodě jménem Rommie.  V roce 2001 si hrála v hororu "Jason X" a poté v několika epizodách deváté a desáté řady "Hvězdné brány" doktorku Carolyn Lam. Později se objevila v roli profesorky Wendy Paulsonové v druhé řadě seriálu "The 4400". V roce 2010 si zahrála v šesti dílech seriálu "V" doktorku Leah Pearlman. V roce 2012 si zahrála teroristku v kanadském sci-fi seriálu "Continuum". V roce 2017 získala vedlejší roli Talie al Ghul v páté sérii seriálu "Arrow". Jednu z hlavních rolí získala v seriálu "The Arrangement".

Osobní život.

2. srpna 2003 se vdala za hvězdu seriálu Hvězdná Brána Michaela Shankse. 13. září 2004 se jim narodila dcera Mia Tabitha a v březnu 2006 syn Samuel David. Rodina žije střídavě v Torontu a Vancouveru, kde Michael Shanks točí "Stargate" s plány na stěhování do Los Angeles v blízké budoucnosti.  Jejími hobby jsou četba, jízda na kolečkových bruslích a hraní RPG (Dungeons and Dragons). Lexa a její manžel spolupracují s charitativní organizací Multiple Sclerosis Society of Canada.

Alexandra Lecciones „Lexa“ Doig (* 8. června 1973, Toronto) je kanadská herečka, známá spíše pod jménem Lexa Doig. Asi její nejznámější role je ze seriálu "Andromeda" "Rommie", dále pak ze seriálu "Hvězdná brána" jako Dr. Carolyn Lam.


Historie.

Kořeny společnosti Elf Aquitaine jsou ve třech různých francouzských ropných společnostech: Régie Autonome des Pétroles (RAP), Société Nationale des Pétroles d'Aquitaine (SNPA) a Bureau de Recherches de Pétroles (BRP). Ty vznikly, aby těžily v nově objevených ložiscích zemního plynu v Saint-Marcet v regionu Akvitánie v jihozápadní Francii. V prosinci 1965 se RAP a BRP sloučily do společnosti Entreprise de Recherches et d'Activités Pétrolières (ERAP) s dceřinými společnostmi SNPA, UGP a UIP, čímž vznikl koncern fungující ve všech fázích obchodu s ropou a palivy od průzkumu, přes těžbu a dopravu až po síť čerpacích stanic.  28. dubna 1967 byly všechny společnosti sjednoceny do firmy pod značkou Elf (podle spojení: "", tj. "Francouzská paliva a maziva").  Elf se proslavil jako první společnost vyrábějící zcela syntetický olej pro závodní motory.  V roce 1976 se firma Elf-ERAP spojila se společností Antar Pétroles de l'Atlantique. Tím vznikla Société Nationale Elf Aquitaine, později nazvaná jednoduše Elf Aquitaine.  Elf Aquitaine vstoupila na newyorskou burzu v roce 1991. V roce 1993 získala exkluzivní práva pro těžbu v Iráku od tehdejšího iráckého vůdce Saddáma Husajna. V té době zaměstnávala 94 tisíc zaměstnanců.  V roce 1996 francouzská vláda prodala svůj podíl v Elf, ale podržela si tzv. zlatou akcii.  V roce 2000 Elf Aquitaine zanikla sloučením se společností Total Fina, čímž vznikl čtvrtý největší gigant v oboru na světě. Nová firma nesla název Totalfinalelf, než ho v roce 2003 změnila na Total. Označení Elf nicméně dál udržuje jako značku svých produktů.

Skandál.

V roce 1994 vyšel najevo skandál týkající se managementu firmy Elf. Deník "The Guardian "události popsal jako „"největší vyšetřování podvodu v Evropě od druhé světové války. (...) Elf se stal soukromou bankou pro své manažery, kteří utratili 200 milionů liber na politické laskavosti, milenky, šperky, umělecká díla, vily a byty“." Ve skandálu figurovaly téměř čtyři desítky obviněných. Bývalí ředitelé společnosti Loikem Le Floch-Prigent a Alfred Sirven byli odsouzeni k pětiletým trestům vězení. Majitel Elf Nadhmi Auchi byl odsouzen na 15 měsíců vězení podmíněně a musel zaplatit pokutu 2 miliony euro za účast ve zneužívání nelegálních provizí. Do skandálu byli zapojení i vysoce postavení politici jako bývalý ministr zahraničí a v té době předseda Ústavní rady Roland Dumas. I když se řešil případ z doby, kdy v čele Francie stál prezident François Mitterrand, jehož spojenci z řad socialistů z tajných finančních toků společnosti Elf profitovali, údajně celý systém fungoval již od dob Charlese de Gaulla.

Motoristický sport.

Elf od počátku své existence využíval automobilové závody jako nástroj propagace. Čtyři roky spolupracoval s výrobcem sportovních vozů Matra. Během té doby tým získal tituly ve francouzském šampionátu formule 3 (Henri Pescarolo), mistrovství Evropy formule 2 (Jean-Pierre Beltoise) a titulu mistra světa ve formuli 1 v roce 1969 (Jackie Stewart s monopostem Tyrrell týmu Elf Team Tyrrell).  Následně Elf ovlivněný národními zájmy francouzské vlády jako svého vlastníka začal spolupracovat s automobilkou Renault. Závodní vozy Renault od té doby nejen ve formuli 1 nosily logo firmy Elf a používaly její maziva.  Velmi úspěšný byl program hledání talentů "Volant Elf" založený Françoisem Guiterem na začátku 70. let. Nadaní jezdci se účastnili podzimní závodnické školy, z níž dva vítězové získali pro příští sezonu plný rozpočet na účast ve Formuli Renault. V případě úspěchů pak postupovali do formule 3, formule 2 (později formule 3000) a případně formule 1. Programem úspěšně prošli a tzv. piloty Elf se stali například pozdější jezdci formule 1 Patrick Tambay, Didier Pironi, Alain Prost, Pascal Fabre, Olivier Grouillard, Paul Belmondo, Éric Bernard, Érik Comas nebo Olivier Panis.

Elf Aquitaine je bývalá francouzská ropná společnost existující v letech 1966 až 2000. Jejím sloučením se společností TotalFina vznikla nová Totalfinalelf, přejmenovaná v roce 2003 na Total. V rámci nabídky firmy Total zůstává Elf hlavní značkou paliv.


Historie.

Historicky lze říci, že finanční analýza vznikla brzy po vzniku peněz, neboť bylo třeba provádět rozvahy o tom jak s nimi hospodařit. Tyto rozvahy však byly prováděny bez hlubšího poznání a lze říci i nahodile. Moderní chápání finanční analýzy vzniklo v USA, ke konci 19. století, ovšem i zde se jednalo o chápání na úrovni zobrazování rozdílů v absolutních účetních ukazatelích, přičemž z nich byly uvažovány téměř výhradně peníze. Po první světové válce začaly být v rámci finanční analýzy sledovány účetní výkazy za účelem hodnocení schopnosti splácet úvěr zejména velkých firem. Systematický rozvoj finanční analýzy a jejích nástrojů začal v průběhu Velké hospodářské krize, kdy začala být důležitá problematika likvidity, která se tak stala součástí analytických úvah, vyvrcholení krize pak přineslo uvažování o přežití firmy. Další rozvoj finanční analýzy následoval po druhé světové válce, kdy začala být zohledňována i výkonnost firem. K výraznému posunu možností tohoto druhu řízení firem došlo díky rozvoji počítačů.  V česky mluvících zeních se problematikou finanční analýzy jako první zabýval Josef Pazourek, který v roce 1906 vydal knihu Bilance akciových společností, která byla na tehdejší dobu poměrně moderní, ačkoli ve Spojených státech bylo v danou dobu poznání již dále. Zajímavostí je, že česká literatura původně užívala termín přejatý z němčiny bilanční analýza (Bilanzanalyse či Bilanzkritik), teprve po roce 1989 se prosadil angloamerický termín finanční analýza ( Financial Analysis).

Rozdělení.

Finanční analýzu lze rozdělit do dvou základních skupin na externí a interní, přičemž externí finanční analýza je taková finanční analýza, která je dělána pouze na základě veřejně známých informací. Základními informacemi tak jsou zveřejňované účetní a finanční informace. Za příklad takovýchto informací lze považovat zejména údaje z finančních trhů, dále pak relevantní prognózy hospodářského vývoje a prognózy vývoje daného oboru. Druhou skupinou kalkulovaných údajů jsou očekávané změny, a to zejména měnových kurzů a vstupních produktů, které lze vysledovat pomocí makroekonomických prognóz či burza. Tento typ analýzy může být prováděn bez vědomí firmy, výsledky mohou být bez jejího vědomí také zveřejněny. Externí analýza je dělána pro potřeby bank, investorů, strategických partnerů či významných obchodních partnerů, může být prováděna i na žádost samotné firmy, aby získala představu, jakým způsobem působí na své partnery. Tento typ analýzy je ale zajímavý i pro makléře či konkurenci. U analýzy je důležité si uvědomovat, že se pracuje s ne zcela přesnými daty a její význam by neměl být přeceňován.  Interní finanční analýza je naopak dělána zevnitř firmy a analytikům jsou tak k dispozici veškeré účetní i jiné dokumenty, zejména pak finanční plán a veškeré statistické údaje. Do jejích závěrů se tak promítne prakticky celý chod firmy, včetně takových oblastí jako je např. hodnocení investičních příležitostí. Závěry takové analýzy jsou určeny managementu firmy a jsou zapracovávány do řízení firmy.

Metody provádění finanční analýzy.

Obecně lze konstatovat, že primárním cílem finanční analýzy je udělat rozbor finanční situace firmy, najít a využít silné stránky firmy a zároveň napravit slabiny firmy. V tomto ohledu se využívají statistická data z minulých období, jejich vzájemné srovnání, srovnání s výsledky celého oboru a zároveň se zahrnuje predikce hospodaření do budoucnosti.  Pro vytvoření finanční analýzy existují dvě základní techniky, a to procentuální rozbor a poměrová analýza, tyto nástroje však nejsou schopny zahrnout některé aspekty, které je žádoucí v interní finanční analýze zohlednit, proto je nutno doplnit jejich výsledky tzv pravidly financování, Altmanovou analýzou, případně indexem IN, v některých případech je třeba zohlednit Du Pontův rozklad, analýzu pracovního kapitálu či analýzu nákladů a přínosů a další ekonomické ukazatele.

Nejdůležitější poměrové ukazatele.

Ukazatelé likvidity – schopnost podniku splácet dluhy  Ukazatelé rentability  Ukazatelé obratu Ukazatelé aktivity – schopnost podniku rychle využívat svého majetku  Ukazatelé zadluženosti a finanční struktury

Finanční analýza (ve starší literatuře a nyní výjimečně též bilanční analýza) je specifická část analýzy zdrojů, což v praxi znamená, že se jedná o analýzu činností, v nichž primární úlohu hrají finance či peníze a čas. Cílem takovéto analýzy je odhalit silné a slabé stránky firmy, zjistit její výkonnost a získané informace vyhodnotit tak, aby se z provedené finanční analýzy stal jeden z nástrojů sloužící k řízení podniku.


Popis objektu.

Družice má tvar válce o průměru 2,16 m a s délkou 3,60 m. Elektrickou energii jí dodávají solární panely s rozpětím 3,24 m. Její řízení zabezpečují dva počítače s kapacitou paměti 2× 32 kilobajtů. Zaznamenané údaje se ukládají na dvě magnetopáskové jednotky, které mají celkovou kapacitu 450 Mbit. Na Zem se údaje přenášejí rychlostí 4 kbit/s. Hlavním vědeckým přístrojem je infračervený dalekohled. Primární zrcadlo s průměrem 570 milimetrů a ohniskovou vzdáleností 5,5 metru je vyrobeno z berylia. Zorné pole dalekohledu má šířku 63', což je asi dvojnásobek průměru měsíčního kotouče v úplňku. Sekundární zrcadlo odráží paprsky na soubor měřících přístrojů, který tvoří 62 infračervených detektorů, 8 optických detektorů a 3 doplňkové experimenty souhrnně označené DAX (").  Hlavní přijímací stanice a řídicí středisko OCC (") je umístěné v Chiltonu ve Velké Británii.

Průběh mise.

Družice odstartovala s nosnou raketou Delta z kosmodromu Western Test Range 26. ledna 1983 v čase 02:17 UT. Dráha, na kterou byla družice navedena, byla velmi blízká polární dráze se sklonem k rovníku zhruba 99°. Pět dní po startu byl otevřen poklop dalekohledu a družice zahájila kalibrační měření. 10. února IRAS zahájila pravidelné vědecké pozorování.  Doba trvání aktivní činnosti byla omezena množstvím tekutého hélia, jehož spotřeba byla přibližně 300 g za den. Družice pracovala 10 měsíců, za tu dobu stihla čtyřikrát zmapovat 96 % oblohy, přičemž zaznamenala 350 000 infračervených zdrojů. K jejím významným objevům patří objev protoplanetárního disku kolem hvězdy Vega, či shluky teplého plynu zvané infračervené cirry, které jsou roztroušeny po celé obloze. IRAS byla také první družicí, která objevila kometu. Stalo se tak 25. dubna a kometa dostala označení 1983d IRAS-Araki-Alcock. 22. listopadu byly zásoby tekutého hélia vyčerpány, vědci však pokračovali v pozorování, dokud teplota nestoupla na 11 K (−262 °C). 23. listopadu družice ukončila svoji činnost a jako neaktivní těleso nadále obíhá kolem Země po dráze s perigeem zhruba 876 km, apogeem 911 km a sklonem 99,07°.  Všechny údaje získané družicí IRAS jsou uloženy v NSSDC (") v Goddard Space Flight Center. Převážná část údajů se dá získat prostřednictvím internetu.

Případná srážka v roce 2020.

Na konci ledna 2020 se objevily zprávy, že 30. ledna po půlnoci středoevropského času by se měl IRAS jen velmi těsně minout s, též nefunkční, družicí GGSE-4 (Gravity Gradient Stabilization Experiment) patřící Letectvu Spojených států amerických. Nejmenší vzájemná vzdálenost by pravděpodobně měla být mezi 15–30 metry, pravděpodobnost srážky je však stále odhadována na 1 %. GGSE-4 váží jen 85 kg, má však 18metrovou tyč na stabilizaci pomocí gravitačního gradientu. Vzájemná rychlost družic je 14,7 km/s.

IRAS (") je astronomický teleskop na oběžné dráze kolem Země pracující v infračerveném oboru spektra. Od svého vypuštění v roce 1983 raketou Delta zaznamenala družice statisíce opticky neviditelných infračervených zdrojů. Jako první nasnímala i samotné jádro naší Galaxie. Objevila také šest nových komet a získala nové údaje o dalších 25 už známých kometách. Samotný infračervený dalekohled je umístěn v Dewarově nádobě obsahující 500 litrů tekutého hélia, aby nasnímané údaje nepřekrylo infračervené záření samotné družice. Infračervený dalekohled tvořící hlavní část jejího vědeckého vybavení a má průměr objektivu 570 mm a sekundární zrcadlo odráží paprsky na soustavu celkově 70 detektorů, ze kterých 8 pracuje ve viditelné části spektra a ostatní v infračervené.


Profesní kariéra.

S vyznamenáním absolvoval Princeton University, poté studoval filosofii, politologii a ekonomii na Exeter College Oxfordské univerzity a titul Ph.D. z politologie získal na Harvardu. V newjerseyském Morristownu navštěvoval soukromou střední školu Morristown-Beard School, kterou ukončil v roce 1954.  Od roku 1964 vedl Středisko pro mezinárodní vztahy na Harvardu, kde byl nejdříve proděkanem, poté děkanem. V letech 1977-1979 předsedal skupině pro nešíření jaderných zbraní Rady pro národní bezpečnost USA.  V letech 1993 až 1994 byl předsedou Federální zpravodajské rady, která má v gesci návrhy rozpočtů zpravodajských služeb pro prezidenta. Za Clintonovy administrativy také pracoval jako zvláštní poradce ministra obrany pro otázky mezinárodní bezpečnosti a mnohými byl považován za možného příštího poradce pro národní bezpečnost demokratického prezidentského kandidáta Johna Kerryho ve volbách 2004. Patří mezi hlavní liberální myslitele v oblasti zahraniční politiky a na Harvardu je protiváhou významnému konzervativci Samuelu P. Huntingtonovi.  Roku 2005 byl zvolen mezi deset nejvlivnějších amerických akademiků v oblasti mezinárodních vztahů.

Vědecká činnost.

V roce 1977 společně s Robertem Keohanem vydali vlivnou knihu "Power and Interdependence: World Politics in Transition" (nejcitovanější dílo neoliberálního institucionalismu), která přispěla k rozvinutí tzv. třetí debaty mezinárodních vztahů mezi neorealismem/neoliberalismem a neomarxismem.  Jako představitel neoliberálního institucionalismu začal v rámci studia mezinárodní politiky zkoumat nové, dosud opomíjené aktéry, a to nadnárodní korporace, vládní i nevládní mezinárodní organizace a nové typy vazeb – vzájemnou závislost (interdependenci) a integraci těchto hráčů na poli mezinárodního systému. ̈Jeho hlavní oblastí zájmu jsou globalizace, mezinárodní bezpečnost a interdependence.

Osobní život.

Je ženatý s Molly Hardingovou Nyeovou, mají spolu tři syny.

Ocenění.

Získal Cenu Woodrowa Wilsona Princetonské univerzity a Humphreyho cenu Americké politologické společnosti. V roce 2005 byl oceněn čestnou funkcí "Honorary Patronage" studentské společnosti University Philosophical Society na Trinity College Dublin Univerzity v Dublinu a roku 2007 obdržel čestný doktorát od King's College London.

Dílo.

Publikuje v odborných periodikách, vydává knihy. Mimo jiné je autorem "Understanding International Conflicts, 7th ed" (2009), "The Power Game: A Washington Novel" (2004), "Soft Power: The Means to Success in World Politics" (2004) nebo "The Paradox of American Power" (2002).

Joseph Nye (* 19. ledna 1937 South Orange, New Jersey) je americký politolog, teoretik mezinárodních vztahů, jeden z hlavních představitelů neoliberálního institucionalismu. Působí jako profesor mezinárodních vztahů na John F. Kennedy School of Government Harvardovy univerzity, jejímž byl děkanem.


Životopis.

Narodil se v chudé rodině v Castel San Giovanni (Piacenza). V květnu 1937 byl vysvěcen na kněze a pokračoval dále na studiu na Papežské církevní akademii. 1939 obdržel doktorát kanonického práva. V roce 1940–1961 byl zaměstnán jako úředník na Státním sekretariátu. Jan XXIII. jej v roce 1961 jmenoval náměstkem tajemníka Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Papežem Janem XXIII. byl pověřen navázáním diplomatických kontaktů se státy východního bloku. Zde vedl první diplomatickou misi do Maďarska, která se snažila vyřešit osud kardinála Józsefa Mindszentyho, který byl po potlačení Maďarského povstání v nedobrovolném vězení na americké ambasádě v Budapešti. Zahájil taktéž diplomatické vztahy s Československem, kde vyjednával o postavení katolické církve, jmenování biskupů a o osudu kardinála Berana, který byl v 50. letech internován na různých místech republiky. Mimo jiné domlouval a diskutoval možnost návštěvy Josefa Berana v Římě, při které měl převzít kardinálskou hodnost. Během svých jednání se setkal i Josefem Plojharem, kterého ovšem ve své knize značně kritizoval  Postupně se stal vůdčí osobností vatikánské diplomacie, vedl jednání Vatikánu s řadou zemí a byl hlavním spoluarchitektem politiky papežů Pavla VI. a Jana Pavla II. vůči zemím východního bloku. Dne 4. července 1967 byl jmenován tajemníkem Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti. Dne 16. července jej Pavel VI. vysvětil na biskupa a v roce 1979 jej Jan Pavel II. jmenoval kardinálem a státním sekretářem. Dne 1. prosince 1990 na tento úřad rezignoval pro vysoký věk.  Kardinál Casaroli se jako papežský legát zúčastnil Národní pouti na Velehradě v roce 1985. V roce 1990 se zúčastnil jako kardinál státní sekretář historicky první návštěvy papeže v Československu.  V roce 2001 vydalo Karmelitánské nakladatelství jeho knihu "Trýzeň trpělivosti", v níž popisuje diplomatické vztahy Svatého stolce a komunistických zemí v letech 1963–1989 a své angažmá v nich.

Agostino kardinál Casaroli (24. listopadu 1914 Castel San Giovanni – 9. června 1998 Řím) byl římskokatolický kněz, diplomat a kardinál státní sekretář (1979–1990) Vatikánu.


Historie.

Romaňský vodní pes byl vyšlechtěn v Itálii již v dávných dobách, dokonce je považován za nejstarší vodní psí plemeno. První zmínky o něm nacházíme roku 1360 na fresce v Itálii. Původní typ italského vodního psa byl vyšlechtěn pro ryze vodní práce, nejčastěji se jednalo o přinášení zastřelených kachen nebo jiných vodních ptáků z vody. Po krátké době se ale v Itálii začalo rozvíjet zemědělství a veškeré vodní plochy byly předělávány na pole. Před vyhynutím italského vodního psa jej zachránila jedna speciální vlastnost: dokázal vyhledávat lanýže. To vedlo k masovému nárůstu populace těchto psů. Od té doby se populaci plemene poměrně dařilo a úpadek nezažívalo ani za světových válek.

Chov v Česku.

První jedinci plemene se do Česka dostali v lednu roku 2003. Jednalo se o fenu zbarvení hnědý bělouš jménem Medusa dei Silvanbull a jejího bratr Febo dei Silvanbull. Chovatelská stanice, ze které sourozenci pocházeli, cvičila romaňské vodní psy pro vyhledávání lanýžů. Psi z této chovatelské stanice jsou základy chovu i v jiných státech, například Holandsku nebo USA. Oba tito psi se později stali úspěšnými výstavními jedinci, ale protože byli do České republiky pouze zapůjčen, v roce 2005 se museli vrátit domů. Avšak vrátil se pouze Febo, jeho sestra zde zůstala a toho samého roku byla nakryta. Z tohoto spojení vzešlo šest štěňat.

Název.

Přestože má toto psí plemeno i český název, dokonce dva, nejčastěji je využíván originální název, pod kterým je plemeno uznáno i FCI: Lagotto Romagnolo. Co se týče českých názvů, pak se můžeme setkat s označením italský vodní pes, romaňský vodní pes nebo romagnolský vodní pes, lidově je pak nazýván lagoťáček.  Italský název Lagotto Romagnolo má kořeny ve dvou slovech: „Lago“, tedy jezero, a Romagnolo, severní oblast Itálie, kde se tito psi využívali k vyhledávání lanýžů. Krom italského vodního psa bylo v této oblasti vyšlechtěno třeba plemeno skotu nazývané romagnola.

Vzhled.

Italský vodní pes je středně velké psí plemeno menšího středního rámce s vyváženými proporcemi a spíše těžkou stavbou těla. Srst, která pokrývá celé tělo, je hustá, kudrnatá a svojí strukturou připomíná vlnu. Srst chrání přes vodou a chladem podsada a pesíky. Péče o ni není náročná, stačí ji jednou ročně ostříhat. Zbarvení může být čistě bílé, bílé s oranžovými nebo hnědými znaky, hnědý bělouš, čistě hnědá nebo oranžová. Povolená je i hnědá maska na obličeji. Kohoutková výška psů je 43 – 48 cm, u fen je to 41 – 46 cm. Hmotnost se pohybuje od 11 kg do 16 kg.  Hlava je poměrně lehká, ale při pohledu seshora mohutná. Mozkovna široká, klenutá, její poměr vůči čenichu je 2:1. Stop je nevýrazný, už kvůli srsti. Uši jsou středně velké, trojúhelníkovité, se zaoblenými konci. V klidu jsou svěšené podle hlavy, když je pes pozorný, jsou mírně nadzvednuté. Oči jsou spíše větší, kulaté. Barva duhovky může být okrová, oříšková až tmavě hnědá, to záleží na barvě srsti. Výraz je energický a bystrý. Nosní houba velká, široce otevřená a bývá masové nebo černé barvy, opět v závislosti na zbarvení srsti. Pysky přiléhavé, skus nůžkový nebo klešťový. Toleruje se i lehký předkus. Krk je silný, svalnatý, suchý, bez laloku. Hřbet přiměřeně dlouhý, spíše úzký a s dobře klenutými žebry. Na něj je harmonicky nasazený středně dlouhý ocas. Ten bývá nošen nad hřbetní linií. Nohy velmi dlouhé, svalnaté a štíhlé, stavěné tak, aby se pes dobře pohyboval i v bahně.

Povaha.

Romaňský vodní pes je pracovitý, inteligentní plemeno s vytříbenými smysly, především dobrým zrakem a čichem. Vůči majiteli nebo rodině jsou velmi loajální a oddaní, což z nich činí dobré společníky. Snadno se cvičí a většinou nemají problém vycházet s jinými zvířaty nebo psy, pokud jsou ve štěněcím věku socializovaní. Jsou to velmi energičtí psi, kteří potřebují hodně zaměstnat a bez výcviku mohou svůj mozek využívat i k vymýšlení neplech. Důležité je i to, že velmi rádi hrabou. Někteří majitelé dokonce svým psům vybudují speciální pískoviště, kde psi hrabou, pokud na to zrovna mají chuť. Mají vyvinutý lovecký pud a neunikne jim jediná příležitost pronásledovat utíkající divoké zvíře nebo se jít pustit po jeho stopě. Mnohem větším lákadlem pro ně ale je voda nebo aportování z ní. Nejedná se o příliš dobré hlídače, naopak, vůči cizím jsou přátelští a milí. Nikdy se první nepustí do boje a většinou se jen brání. Na druhou stranu, tito psi ani neštěkají, pokud to skutečně není nutné. V současnosti se italští vodní psi cvičí stále pro vyhledávání lanýžů, ale také jako aktivní společníci.

Italský vodní pes, neboli romaňský vodní pes či lagotto romagnolo, je poměrně oblíbené a známé psí plemeno původem z Itálie. Mezinárodní kynologická federace (FCI) toto plemeno plně uznává a řadí do skupiny slídiči, retrívři a vodní psi, do sekce vodní psi. Číslo oficiální standardu je 298 a oficiální používaná zkratka je LGR.


Charakteristika.

Po menším Jak-40 to byl pro smolenskou konstrukční kancelář teprve druhý návrh dopravního letadla. Letoun vyvužil zcela nový dvouproudový motor Lotarjov D-36 s velkým obtokovým poměrem 5,34:1, mající oproti jiným sovětským motorům té doby velmi nízkou spotřebou paliva i příznivé emisní a hlukové parametry. O jeho kvalitě svědčí i to, že jeho pokračovatel Ivčenko D-436 je po roce 2010 osazován do nově vyvinutých letounů Antonov An-148. Letoun byl vybaven na svou dobu pokročilou avionikou, autopilotem udržujícím letovou hladinu s přesností 10 m, a jako jeho předchůdce byl schopen přistávat a vzlétat z nezpevněných ranvejí. Letoun si zachoval nezvykle nízkou přistávací rychlost pod 210 km/h, takže pro brzdění na krátkých drahách nebyl třeba obraceč tahu (Jak-40 ho měl na prostředním motoru, ale u většího Jaku-42 by znamenal neefektivní zátěž). Určitou slabostí byla omezená maximální vzletová hmotnost, takže při plném obsazení nebylo možné naplnit palivové nádrže na plnou kapacitu a značně to omezovalo dolet. To zčásti vyřešila modernizace pod označením Jak-42D ("daľnij" – dálkový), kde byla díky posílení konstrukce vzletová hmotnost zvýšena; vyráběla se od počátku 80. let, od roku 1988 výhradně, celkem zhruba 120 kusů. Dalšími slabšími stránkami jsou poněkud nižší rychlost i dostup, což však na krátkých letech nepřináší citelná omezení.

Historie.

První prototyp Jak-42 (imatrikulace CCCP-1974), ještě s šípovitostí křídla jen 11°, zalétal Arsenij Leonidovič Kolosov 7. března 1975 a nesplnil zpočátku všechna očekávání. Druhý a třetí prototyp (CCCP-42303) již měly definitivní šípovitost 23°. Letoun byl zaveden do služby až 22. prosince 1980 na lince Moskva–Krasnodar; od července 1981 rovněž na mezinárodní linky Leningrad–Helsinky a Doněck–, respektive Kyjev–Praha. Nadějné vyhlídky letounu ovlivnila tragická nehoda v červnu 1982, při které vinou chybně navrženého ovládacího systému došlo ke ztrátě kontroly nad vodorovnou ocasní plochou, a následně až do října 1984 bylo všech 38 vyrobených strojů uzemněno. Přestože to byla v historii jediná ztráta způsobená závadou stroje, Jak-42 už nikdy nedosáhl masového rozšíření: vyrobilo se ho méně než 190 ks, násobně méně než předchozích srovnatelných typů, které tak zůstaly v provozu až do přelomu století.  Po opětovném uvedení do provozu byl stroj modernizován, byla zavedena i verze pro nákladní dopravu, stejně jako v 90. letech populární salónní VIP verze. Do verze Jak-42(D)-100 byla též kvůli exportu nabízena zahraniční avionika. Byly rozpracovány i další verze, dokonce Jak-242 se dvěma motory pod křídlem (vycházející z dalšího projektu Jak-42M s prodlouženým trupem a novým křídlem), jejímu dokončení ale zabránilo prudké zhoršení ekonomiky po rozpadu SSSR; vzdáleným pokračovatelem je Irkut MS-21.  Vyvezlo se pouze 8 kusů do Číny (mj. pro vojenské letectvo) a 4 na Kubu. V červenci 2018 bylo v komerčním provozu 23 strojů Jak-42. Provozovaly je Ižavia (10), KrasAvia (9), Black Sea Airlines (2) a Turuchan (2). Čtyři stroje ukrajinské společnosti DonbassAero byly zničeny v říjnu 2014 během bojů o letiště Doněck. V letech 1994–1996 měla letouny Jak-42 pronajaty česká společnost Škoda Air pro charterové lety z letiště Brno-Tuřany.

Havárie.

V letech 1982–2011 došlo k osmi vážným haváriím Jaku-42 s celkem 570 ztrátami na životech.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Jak-42D (rozměrově se nelišil od původní verze)

Jakovlev Jak-42 je sovětský třímotorový proudový dopravní letoun pro zhruba 100 cestujících na krátké tratě z konce 70. let. Vychází z typu Jak-40, oproti kterému je větší a má šípovitá křídla (23°). Byl to první sovětský stroj s moderními dvouproudovými motory, zamýšlený jako náhrada za zastarávající letouny první generace Tupolev Tu-134, respektive turbovrtulové Antonov An-24 a Iljušin Il-18. Označení v kódu NATO je Clobber.


Vláda.

Ismá‘íl byl od smrti svého bratra Alího (1494), zabitého v konfliktu s turkitskou dynastií Akkojunlu, vůdcem šíitského súfijského řádu Safávíja, který zvláště od dob šejcha Džunajda (1447–1460) získal v dnešním severozápadním Íránu také politický vliv. Nezletilého Ismá‘íla podporovaly v boji o moc s Akkojunlu turkitské jednotky kizilbašů (neboli červených čepic), jimž se během několika málo let podařilo ovládnout většinu Ázerbájdžánu i s městem Tabrízem – tam přijal zhruba čtrnáctiletý Ismá‘íl v červenci 1501 starobylý perský titul šáhanšáh-e Írán ("král králů Íránu"), srovnatelný s titulem císař na západě.  V roce 1503 dobyla Ismá‘ílova vojska Irák, v roce 1508 Fárs (starověkou Persidu) a o dva roky později Chorásán a Herát, čímž byly kontury hranic novověké Persie v hrubých rysech vytyčeny. Tyto úspěchy však zastínila v srpnu 1514 porážka v bitvě na Čaldiránské rovině, v níž nad safíovským jezdectvem triumfovala osmanská artilerie sultána Selima I. (1512–1520). Sám Ismá‘íl musel z bitvy uprchnout a celý jeho harém padl do rukou vítězů; dobyto bylo i sídelní město Tabríz spolu se severním Irákem. Boj s Osmany na západě se měl stát hlavním zahraničněpolitickým problémem téměř všech bezprostředních šáhových nástupců.  Za Ismá‘ílovy vlády se na území Íránu začala přísně prosazovat šíitská forma islámu, která postupně zcela převládla a tvoří dodnes charakteristický rys oblasti. Ismá‘íl I. byl od mládí literárně činný a pod pseudonymem "Chatáí" (Chybující) psal mysticko-náboženské básně v perštině a ázerbájdžánštině, často zaměřené na určité cílové skupiny. V nečetných zprávách Evropanů z té doby (Portugalec Antonio Tenreiro) je šáh popisován jako krutý vladař – prý osobně pobíjel mečem zajatce a vyznačoval se i patologickou zálibou v zabíjení zvířat. Říše, kterou vytvořil, nicméně existovala více než dvě stě let a stala se základem moderního íránského národního státu.

Zillulláh Abú-l-Muzaffar Sultán Ismá‘íl Šáh, zkráceně Ismá‘íl I. (persky, ázerbájdžánsky ; 17. července 1487 – 23. května 1524), byl zakladatel safíovské říše a zároveň první novodobý perský šáh (1501–1524). Pocházel z rodu šejcha Safíuddína († 1334), tvůrce súfijského řádu, jeho otcem byl šejch Hajdar Safáví († 1488), matkou Álám Šáh Begúm, dcera sultána akkojunluské říše Uzun Hasana.


Život.

José Sanjurjo se narodil v Pamploně. Jeho matkou byla Carlota Sacanell Desojo a otcem byl Justo Sanjurjo Bonrostra, který byl karlista. Stal se vojákem, sloužil na Kubě (1896), kde se stal kapitánem, a v Maroku, kde se zapojil do Rífských válek. Zúčastnil se znovudobytí Melilly v roce 1921 a poté se stal divizním generálem a vojenským velitelem španělské správy Melilly. V roce 1922 byl vyslán vyšetřit případ korupce na vojenském velitelství ve městě Larache. V roce 1923 došlo ke státnímu převratu, kdy byl králem Alfonsem XIII. jmenován premiérem generál Miguel Primo de Rivera; toho roku byl Sanjurjo jmenován vojenským velitelem v Zaragoze.  V září 1925 byl Primo de Riverou jmenován velitelem vylodění v Alhucemas, které mělo za úkol potlačit Rífskou republiku vzniklou na území Španělského Maroka. Po vítězném tažení byl jmenován vysokým komisařem Španělska v Maroku a tím pádem i nejvyšším představitelem státní moci na území Španělského Maroka. V roce 1927 obdržel titul "markýze z Rífu" a stal se vojenským velitelem Maroka. Současně po úspěšném konci války byl jmenován plukovník Francisco Franco do hodnosti brigádního generála.  V roce 1928 se stal ředitelem španělského četnictva (Guardia Civil) a v březnu 1931 (krátce před zánikem monarchie) byl králem Alfonsem XIII. vyznamenán řádem Karla III. Po vzniku Druhé republiky mu bylo prodlouženo jmenování ve funkci vysokého komisaře v Maroku a navzdory tomu, že byl Sanjurjo monarchista, se stal jedním z prvních jmenovaných generálů Druhé republiky. Jelikož se však neshodl na vojenských reformách s premiérem Manuelem Azañou, byl odvolán z funkcí a krátce nato se v srpnu 1932 pokusil o vojenský převrat (známý jako „Sanjurjada“), který však byl neúspěšný. Sanjurjo se snažil uprchnout do Portugalska, nakonec se ale v Huelvě vzdal a byl odsouzen k trestu smrti, rozsudek byl následně změněn na doživotí.  V březnu 1934 však byl amnestován novou vládou Alejandra Lerrouxe a odešel do exilu v Estorilu v Portugalsku.

Převrat a smrt.

Na jaře 1936 byl v čele Španělské republiky nahrazen Niceto Alcalá-Zamora novým prezidentem Manuelem Azañou. Sanjurjo se spojil s generály Emiliem Molou, Franciscem Francem a Gonzalem Queipem de Llano, aby provedli vojenský převrat. K němu opravdu došlo 17. července 1936, čímž začala španělská občanská válka. Počítalo se, že vzhledem ke svým zkušenostem se Sanjurjo stane hlavou státu.  Hned 20. července se měl Sanjurjo přesunout do Burgosu, kde mělo být velitelství povstaleckých jednotek, pro cestu si z důvodu osobních sympatií zvolil menší přeplněné letadlo De Havilland DH.80 Puss Moth (imatrikulace EC-III), které pilotoval Juan Antonio Ansaldo. Přeplněné letadlo však z důvodu přílišné hmotnosti havarovalo krátce po vzletu. (Sanjurjo si například vzal příliš zavazadel – aby měl dost reprezentativního oblečení jako "caudillo".) Pilot nehodu přežil a na místě nehody byl následně v roce 1936 vztyčen pomník.  Během občanské války zemřel i generál Emilio Mola, takže se nakonec hlavou státu stal Francisco Franco.

José Sanjurjo y Sacanell (28. března 1872, Pamplona – 20. července 1936, Estoril; zvaný též "„Rífský lev“") byl španělský generál a jeden z hlavních vůdců národně-konzervativního vojenského povstání ve Španělsku v červenci 1936. Zemřel při letecké nehodě jen tři dny od začátku povstání.


Dobytí Svaté země.

Koncil se zabýval finanční stránkou křížové výpravy. Bylo rozhodnuto, že po dobu šesti let má jít ve prospěch křížové výpravy desátek ze všech křesťanských beneficií. Jakub I. Aragonský chtěl výpravu zorganizovat ihned, avšak proti tomu se postavili templáři. Vyslanci tatarského chána vyjednávali s papežem o příměří po dobu bojů s muslimy.

Jednota církve.

Řehoř X. se pokoušel ukončit tehdy již více než dvousetleté schizma mezi západní a východní církví, a proto vyslal delegaci k byzantskému císaři Michaelu VIII. Palaiologovi a žádal přitom latinské vládce na Východě, aby jeho snaze vyšli vstříc. Konstantinopolský patriarcha Germanos spolu s dalšími vysokými představiteli přijel do Lyonu 24. června s císařovým listem. 29. června zástupci Východu i Západu slavili společně s papežem v kostele sv. Jana eucharistii, při níž Byzantinci zpívali nicejsko-konstantinopolské vyznání s diskutovanou vložkou "filioque", kterou dokonce třikrát zopakovali. Koncil v otázce smíření obou částí církve zdánlivě uspěl, avšak tento smír neměl dlouhého trvání – ztroskotal na principiálním odporu byzantského kněžstva i prostých křesťanů vůči „latinským kacířům“, zejména, když se císař Michael snažil unii prosazovat tvrdými represemi. Po jeho smrti (1282) byl s proklamovaným lyonským sjednocením Východu a Západu konec.

Další témata.

Koncil se zabýval reformou církve. Několik biskupů a opatů bylo sesazeno, došlo k rozpuštění několika žebravých řádů, avšak zároveň koncil povolil žebravé řády dominikánů a františkánů.  Kvůli dlouhým sedisvakancím papežského stolce koncil rozhodl, že kardinálové nesmí opustit konkláve, dokud úspěšně nového papeže nezvolí. Toto rozhodnutí pozastavil roku 1276 papež Hadrián V., avšak znovu jej zavedl Jan XXI. Toto ustanovení tak trvá až dodnes.  Koncil se nakonec zabýval otázkou titulu krále Svaté říše římské, který si nárokoval Alfons X. Kastilský. Papež jej sesadil a namísto něj byl římským králem prohlášen Rudolf I. Habsburský, jenž byl 6. června korunován.

Druhý lyonský koncil je koncil, který katolická církev uznává za ekumenický. Svolal jej papež Řehoř X., který mu i předsedal. Zúčastnilo se jej více než 500 biskupů a opatů a více než 1000 prelátů či prokurátorů. Účastnil se ho i král Jakub I. Aragonský, dále vyslanec byzantského císaře Michaela VIII. Palaiologa se zástupci řeckého kléru a vyslanci tatarského chána.


Znaky.

Correggio s oblibou hromadil postavy v podivném víru, vytvářel vyprávění s velkým množstvím dekorací, maloval ilusionisticky pojatá díla umisťovaná v oblasti horních partií stavby a záměrně orientoval perspektivu směrem k božskému nekonečnu. V jeho díle se mísí křesťanská a antická témata. Koncepce obrazů je dynamická a důležitou roli hrají barva i světlo. Od klasické formální dokonalosti tvarů a přísné kompozice přechází k novému pojetí krásy spočívající v přímém působení díla na rozumovou a citovou stránku diváka. Spojoval aspirace nejlepších soudobých malířů a předznamenal cíle manýristického a barokního umění.

Život a dílo.

Antonio Allegri se narodil v rodině obchodníka v Correggiu, malém lombardském městečku poblíž Reggio Emilia. Datum jeho narození je nejisté (asi 1489).  V letech 1503–1505 pracoval v dílně malíře Francesca Bianchi Ferrary v Modeně. Zde se seznámil s díly klasických umělců své doby jako byli Lorenzo Costa, Francesco Francia a Andrea Mantegna, jejichž vliv je v jeho díle patrný.  V roce 1506 se vrátil z krátkého pobytu v Mantově zpět do Correggia, kde zůstal do roku 1510. V té době vzniká dílo ""Adorace Ježíše sv. Alžbětou a sv. Janem"", které je značně ovlivněné Costou a Mantegnou. V letech 1510–1516 žil střídavě v Correggiu a Modeně. V roce 1514 dokončuje tři vstupní Tonda pro kostel sv. Ondřeje v Mantově. Po návratu do rodného Correggia podepsal zakázku na oltářní obraz ""Madony"" pro místní klášter sv. Františka, který je dnes v Castello Sforzesco v Miláně.  V roce 1516 přesídlil do Parmy, kde působil po zbytek své kariéry. Zde se také seznámil s významným manýristickým malířem Michelangelem Anselmim. V roce 1519 se zde oženil s Girolamou Francescou di Braghetis, která rovněž pocházela z Correggia. Manželství netrvalo dlouho, Girolama v roce 1529 zemřela. Jeden z jeho synů Pomponio Allegri se stal také malířem. Z tohoto období jsou známé obrazy ""Madona s Ježíškem a sv. Janem"" (Museo del Prado v Madridu), ""Kristus se loučí s matkou"" a ""Madonna z Albinei"" (ztracený).

Díla vzniklá v Parmě.

Podle dřívějšího názoru historiků umění Correggio nikdy neopustil hranice Lombardie, avšak dnes již víme, že tomu bylo naopak. Malíř navázal první styk s Florencií a Římem již v roce 1519, kde čerpal inspiraci z antických památek. Dokladem kontaktu s díly současných autorů jsou jeho dvě iluzivní fresky umístěné v kupolích chrámů v Parmě, které byly silně ovlivněny Michelangelem a Rafaelem. V letech 1520–1521 vymaloval kupoli kostela sv. Jana Evangelisty freskou ""Vidění sv. Jana na Patmu"" (v kupoli kostela sv. Jana Evangelisty v Parmě). V roce 1522 uzavřel smlouvu na výzdobu kupole parmské katedrály. O čtyři roky později ji kompletně vyzdobil freskou ""Nanebevzetí Panny Marie"". Dílo je přeplněné figurami, které se přes sebe prolínají v jednotlivých vrstvách. Correggio zakomponoval do velkolepého díla sotto in su - techniku perspektivy vynalezenou renesančním malířem Melozzem da Forti, která se vyznačovala mírnou deformací postav při pohledu zespodu. Freska je namalována s důmyslnými zkratkami a působí realistickým dojmem. Velké množství putti a světců více nahrává baroknímu než renesančnímu pojetí malby. Tyto dvě práce představují velmi neotřelou iluzionisticky a divadelně pojatou scénu katedrální dekorace, která měla velký vliv na malíře v oblasti iluzivní malby jako byli Carl Cignani a Gaudenzia Ferrari.  Další významná díla, která se vztahují k parmské katedrále, jsou dva velké obrazy malované olejem na plátno - ""Oplakávání"" a ""Mučednictví čtyř světců"" (Galleria Nazionale v Parmě). Oba obrazy byly zamýšleny pro kostel sv. Jana Evangelisty v Parmě v letech 1524–1526. Mučednictví je pozoruhodné především kompozicí, která vykazuje přinejmenším barokní podobnost k sochařským dílům 17. století jako Smrt sv. Agens od Ercole Ferraty. V tomto případě zasluhuje Correggio velkou chválu, neboť dovedl svoje díla k naprosté dokonalosti, ať už pracoval technikou fresky nebo olejem.  V letech 1524–1526 namaloval fresku ""Zvěstování"" v parmském kostele sv. Františka, kterou se podařilo zachránit před poškozením při úpravách kostela. Stejně tak skvěle ztvárnil na jednu z parmských bran ""Madonu s dítětem"" (Galleria Nazionale v Parmě), která budila obdiv všech přijíždějících do města.  Oblíbeným Correggiovým námětem jsou scény ze života Panny Marie a Ježíše Krista. Nejvýznamnější jsou ""Kristus – Noli me tangere"" z r. 1518 (Museo del Prado v Madridu) a ""Narození Ježíše Krista (Noc)"" (Gemäldegalerie v Drážďanech). Druhý obraz je zajímavý svojí potemnělou scénou, kterou prozařuje jasné světlo vycházející z Ježíškova těla ozařující pastevce okolo. Gesto ženy, která chtěla upřít pohled na Krista, avšak kvůli jasnému světlu si musela zakrýt rukou tvář, je vyjádřeno s nesmírnou lehkostí. Svůj autoportrét Correggio nikdy nenamaloval, protože si sám sebe necenil natolik, aby se sám zpodobnil. Dnes se musíme spokojit s portréty, které vycházejí z údajné Correggiovy podobizny od Lattanzia Gambary.

Mytologická řada obrazů založena na Ovidiových Proměnách.

Correggio pracoval nejen na zakázkách s religiózní tematikou, které si objednávaly mnohé kostely a kláštery v Lombardii, ale rovněž na řadě obrazů s mytologickými motivy pro mnoho šlechticů z této oblasti Itálie. Federigo II. Gonzaga z Mantovy jej pověřil sérií obrazů vycházejících z Ovidiových proměn, kterými chtěl vyzdobit svůj soukromý ovídiovský pokoj v paláci Te. Nakonec byly obrazy, jako výraz přízně Federiga II., poslány císaři Karlu V. při jeho korunovaci v Bologni r. 1530. Avšak dokončeny byly až o rok později. První obraz ""Léda s labutí"" (Staatliche Museen v Berlíně). Druhým obrazem je ""Danae"" (Gallerii Borghese v Římě). Výjev líčí dívku, která spolu s andělem napouští plátno zlatým božským deštěm a pod nohama má dva putti brousící zlaté a olověné šípy na kameni.  V Kunsthistorickým muzeu ve Vídni se nacházejí dva obrazy vycházející z mytologického námětu. Oba vznikly ve stejné době v letech 1531–1532. První je ""Ganymedes odnesen orlem"" a druhý je ""Jupir a Io.""  Zemřel v Parmě 5. března 1534 a je pochován v kostele sv. Františka.

Význam.

Již padesát let po jeho smrti byla jeho díla dobře známa po celé Itálii a to díky Gioriovi Vasari, který nesmírně vyzdvihl tohoto umělce. V průběhu 18. a 19. století jeho práce zmiňují cestovní deníky mnohých návštěvníků Itálie. Později jeho tvorba měla vliv na italský a evropský romantismus. Umění fresky bylo v dalších stoletích ovlivněno právě Correggiovými scénograficky pojatými freskami v kupolích katolických chrámů. Měl přímý vliv na umělce jako byli Giovanni Maria Francesco Rondani, Parmigianina, Bernardo Gatti nebo jeho syn Pomponius Allegra.

Antonio Allegri da Correggio (srpen 1489, Correggio – 5. březen 1534, Parma), známý zkráceně jako Correggio, byl italský vrcholně renesanční malíř parmské školy. Maloval dynamicky a perspektivně propracovaná díla, která ovlivnila evropské malířství 17. a 18. století.


Život.

Mládí.

Otec Laurentův byl řezník, který se později zabýval koželužstvím. Jeho syn od dětství vynikal v matematice. Ve svých životních plánech váhal mezi technickým vzděláním s cílem civilní inženýrské kariéry a – jelikož byl i nadaným kreslířem – uměleckou činností. Po krátkých studiích, kde mu překážela jeho těkavost, odjel roku 1782 do Říma studovat malířství. Ani tam nevydržel a vrátil se zpět do Paříže, kde sklízel určité úspěchy jako herec. Pro lepší efekt přidal k svému jménu přídomek Saint Cyr.

V revoluční armádě.

V roce 1792 vstoupil do revoluční armády a na základě svého vzdělání matematického a kreslířských schopností se stal ihned kapitánem. Když generál Custine viděl jeho přesné náčrty terénu, byl Gouvion převelen do štábu armády a zde reprezentantem lidu zařazen jako náčelník generálního štábu armády generála Fereye. Již 5. března roku 1794 byl brigádním generálem a po 5 dnech (!) divizním generálem. Od 1. června 1796 velel levému křídlu armády generála Moreaua a u Alterkirchenu svedl 4. června svou první samostatnou bitvu, v níž s použitím lsti porazil Rakušany. Poté u Biberachu (2. října 1796) rozhodl bodákovým útokem i bitvu, která byla jediným vítězstvím v průběhu slavného ústupu Moreaua k Rýnu. Na přelomu let 1796 a 1797 spolu s Desaixem úspěšně bránil opevněný tábor u Kehlu. Po odvolání Moreaua v souvislosti s Pichegruovou aférou se stal vrchním velitelem rýnské armády generál Hoche a po jeho náhlé smrti 15. září 1797 převzal velení Laurent Gouvion Saint Cyr. Po míru v Campo Formio (17. října 1797) krátce velel armádě v Římě a pak se vrátil na rýnskou frontu, kde roku 1799 bojoval pod Jourdanem se střídavými úspěchy. Pak byl 25. června 1799 odvelen na hroutící se italskou frontu, kde byl velitelem levého křídla armády v bitvě u Novi (15. srpna 1799). Zde chladně, s matematickou přesností odrážel jeden útok nepřítele za druhým až do rozkazu k ústupu. Jeho jednotky zůstaly plně bojeschopné. V této bitvě se však projevila i jeho negativní vlastnost – egoismus, nezájem o osud vojáků –, když zcela plánovitě a s chladnou hlavou ponechal osudu Watrinovu divizi ničenou nepřítelem, i když jí mohl snadno pomoci. Pro tuto příhodu začal být u velké části velitelů armády považován za bezcharakterního člověka. Po úspěšné bitvě u Albana se mu podařilo ovládnout Janov (15. prosince 1799), za což byl Napoleonem obdarován vzácnou šavlí, původně vyrobenou pro tureckého sultána. Roku 1800 Saint Cyr opět bojoval s rýnskou armádou pod Moreauem, ale byl raněn a léčil se v Paříži. Tam se stal 20. září 1800 členem válečného výboru Státní rady. V roce 1802 byl vyslancem v Portugalsku.

Císařství.

V roce 1805 se účastnil Napoleonovy korunovace v Milánu a pod velením Masseny se účastnil bojů proti 3. koalici na italské frontě. Připojil se k Josephovi Bonaparte po jeho jmenování králem Neapolským a velel jeho armádě. Roku 1807 velel rezervnímu sboru a 17. srpna 1808 byl povolán jako velitel 7. sboru do Španělska, kde bojoval úspěšně v Katalánsku. Obsadil město Roses, osvobodil obklíčené jednotky generála Duhesme v Barceloně a porazil Španěly u Molins del Rey a poté u Igualady. Poté velel v bitvě u Valls (25. února 1809), kde na hlavu porazil generály Caldagnese a Theodora von Reding a oba generály zajal. Španělská armáda musela ustoupit za Ebro. Úspěšný vojensky, nebyl úspěšný politicky a vedl spory s ostatními veliteli, kteří jej převážně osobně nenáviděli. Byl proto Napoleonem vystřídán Augereauem, za což se urazil, nepočkal na příjezd nového vrchního velitele a odjel do Francie. Proto byl Napoleonem postaven mimo službu a bez nároku na penzi odeslán do domácího vězení na svém statku. Teprve roku 1811, při příležitosti narození Napoleonova syna („král Římský“), byl Gouvion opět pozván do Paříže a obdržel zpětně svůj generálský plat i své místo ve Státní radě. Roku 1812 obdržel opět velení, když byl postaven do čela 6. sboru, složeného převážně z Bavorů a Sasů. S ním byl podřízen velení maršála Oudinota. Celá Oudinotova armáda měla bránit ze severu přístup k hlavnímu tahu Velké armády na Moskvu. Když 16. srpna 1812 vypukla bitva u Polocka, vedl si Oudinot velmi váhavě a nerozhodně. Po jeho zranění však převzal velení Saint Cyr a brilantním vedením armády Rusy porazil. Za tuto akci byl Gouvion Saint Cyr povýšen do hodnosti maršála císařství. O dva měsíce později porazil Saint Cyr Rusy pod velením generála Wittgensteina opět ve 2. bitvě u Polocka, ale byl raněn a jeho sbor byl spojen se sborem maršála Lefebvrea. V tažení roku 1813 se účastnil bitvy u Lipska (16.–19. října 1813) a poté se stal velitelem Drážďan (Dresden), obklíčených vojsky generála Tolstého. Zde podepsal 14. listopadu 1813 čestnou kapitulaci, jejíž podmínky však nebyly dodrženy a maršál se svými vojsky byl zadržován v Rakousku až do abdikace Napoleona.

Po Napoleonově pádu.

Po návratu do Francie vládl již Ludvík XVIII.; ten jmenoval Saint Cyra pairem a ponechal mu maršálskou hodnost. Pověřil jej velením armádního sboru s velitelstvím v Orleans. Když se Napoleon vrátil z Elby, Gouvion se mu nepodřídil a nutil vojáky dále nosit na uniformě odznak bourbonské lilie. Pak se stáhl do soukromí na své sídlo. Po bitvě u Waterloo byl opět jmenován pairem a nepěkně se podepsal na osudu maršála Neye. Byl jmenován ministrem války (6. července – 26. září 1815). Později byl ještě jednou ministrem války v období 12. září 1817 až 19. listopadu 1819. Během své funkce modernizoval armádu a prosadil zákony zdokonalující odvodní systém a služební postup. Byl též ministrem námořnictva, ale pro spory s ostatními ministry odstoupil a zcela se stáhl do soukromí. Věnoval se pak zemědělství a psaní pamětí na svém statku na ostrově Hyeres. Tam též zemřel a je pohřben na hřbitově Pere-Lachaise.

Význam.

Maršál Saint Cyr patří bezpochyby mezi nejzajímavější a nejrozporuplnější osobnosti revolučních válek a prvního císařství. Vrozený strategický cit byl potencován jeho matematickými a bezpochyby i uměleckými sklony a činí jej jedním z takticky i strategicky nejschopnějších generálů Napoleonových. Jeho vynikající schopnosti byly však vyváženy jeho neoblíbeností u vojska, jeho samolibostí, nezájmem o osud raněných, o stravu a hygienickou úroveň mužstva. Po bitvě obvykle jiný velitel chodil mezi mužstvo a zajímal se o průběh bojů z pohledu mužstva, organizoval péči o raněné, sběr padlých. Saint Cyr místo toho trávil o samotě mnoho hodin a hrál na housle, vždy dlouho do noci. Pro své noční aktivity byl ve Velké armádě znám pod přezdívkou „Hibou“ (tj. sova, ale též morous). Vystupoval teatrálně skromně, rádoby chudobně, zůstal v něm trvale velký kus herce. Pojem kolegialita, vstřícnost, pomoc bližnímu zůstaly mu pojmy neznámými. Napoleon jej neměl v lásce pro jeho okázale republikánské smýšlení (také jen předstírané) a pro jeho soustavný oportunismus. Odmítl podepsat petici generálů podporující zřízení císařství, odmítl i svou účast na korunovaci Napoleonově, odmítal pomoci na bojišti, opustil armádu před příjezdem nástupce. Gouvionův charakter lze dokreslit i jeho podílem na odsouzení maršála Neye. Se svým okolím měl neustálé spory – s kolegy, s nadřízenými i podřízenými – a to mu zůstalo po celou jeho kariéru, včetně činnosti ministerské. Byl jedním ze zakladatelů moderní defenzivní taktiky a současně jejím mistrným interpretem. Již r. 1799 pronesl Moreau: „zatímco Desaix umí bitvy vyhrávat, Saint-Cyr je umí neprohrávat“ a Napoleon na Svaté Heleně o Saint-Cyrovi: „Nepopiratelný ve svých vojenských kvalitách... byl to defenzivní velitel... sloužil především svému světu, do kterého se uzavíral.“ Mezi Napoleonovými maršály zůstane zapsán jako geniální, anetický psychopat.

Laurent, markýz Gouvion de Saint-Cyr ["lórán guvion d'sein sýr"] (13. dubna 1764 v Toul, Francie – 17. března 1830 Hyères, Francie) byl francouzský generál, maršál Francie v době prvního císařství a ministr války i ministr námořnictva Francie v době restaurace.


Život.

Hubbert se narodil v San Sabě v Texasu. Prošel Chicagskou Univerzitou, kde v roce 1926 získal titul B.S., titul M.S. v roce 1928 a titul Ph.D. v roce 1937. Studoval zde geologii, matematiku a fyziku. Pro "Amerada Petroleum Company" pracoval dva roky jako geolog-asistent a během této doby obdržel titul Ph. D. V roce 1943 vstoupil do Shell Oil Company, kde setrval až do roku 1964. Po odchodu z "Shellu" začal pracovat jako vrchní geofyzik USGS ("United States Geological Survey" – "Geologický průzkum Spojených států"), kde zůstal až do důchodu v roce 1976. Zastával také pozici profesora geologie a geofyziky na Stanfordově univerzitě od roku 1963 do roku 1968 a profesora na "University of California" v Berkeley od 1973 do 1976. V roce 1962 byl prezidentem Geological Society of America.

Teorie ropného vrcholu.

V druhé polovině 50. let publikoval svou teorii ropného vrcholu (teorii o tom, že těžba ropy v rámci jak jednotlivého ropného pole, naleziště, státu, zemského regionu i v rámci celého světa opisuje křivku logistické funkce a má své období růstu, svůj vrchol a období poklesu). Tato teorie se ale v době vydání setkala pouze s ignorací, popřípadě výsměchem – ve Spojených státech těžba ropy stoupala každým rokem, navíc začaly produkovat některá tehdy nově objevená velká ropná pole Blízkého východu. O něco později King předpověděl, že ropná produkce Spojených států bude kulminovat na začátku 70. let 20. století a svou teorii i rozšířil na možná řešení, jak ropný vrchol co nejvíce pozdržet a tuto surovinu využívat se znalostí jejího budoucího nedostatku. Pozornost mu začala byla věnována až v polovině 70. let, několik let poté, co se jeho teorie dočasně potvrdila.

Marion King Hubbert (5. října 1903 – 11. října 1989) byl geolog, který pracoval ve výzkumných laboratořích společnosti "Shell" v Houstonu v Texasu. V oblasti geologie a geofyziky publikoval několik významných příspěvků, nejznámějším z nich je Hubbertova teorie ropného vrcholu, který měl silné politické dopady. V citacích se lze setkat většinou s jeho jménem zkráceným na "King Hubbert" nebo "M. King Hubbert".


Život.

Latinské jméno poukazuje na jeho původ v kantonu Glarus. Po získání základního vzdělání v Bernu a u Michaela Rubella v Rottweilu, studoval ve Vídni a u Matthiase Aquensia v Kolíně nad Rýnem. Zde se v roce 1512 získal titul magistra a v roce 1512 byl za své oslavné verše na císaře Maxmiliána oceněn titulem Poeta Laureatus.  Když se rozhořel spor Johanna Reuchlina s kolínskými dominikány, postavil se Glarean na stranu Reuchlina. V roce 1514 přesídlil do Basileje, kde byl v kontaktu s knihtiskaři Johannem Frobenem a Heinrichem Petrim a učenci Erasmem Rotterdamským a Oswaldem Myconiem až do roku 1529 jako vedoucí studentské koleje. Mezitím pobýval také v Pavii (1515) a Paříži (1517–22). V Basileji se roku 1516 setkal se svým žákem a pozdějším přítelem Aegidiem Tschudim.  Jelikož ho, podobně jako Erasma Rotterdamského, rušilo ustupování klasických studií před náboženskými otázkami, dostával se ve svých vědeckých úvahách do stále ostřejšího rozporu s reformací a v roce 1529 po jejím zavedení v Basileji, odešel jako profesor poetiky do Freiburgu. Tam až do své emeritury v roce 1560 přednášel poetiku, dějiny a geografii.  Glareanův přínos v oblasti hudební teorie prostřednictvím spisu "Dodekachordon" z roku 1547 byl v rozšíření systému autentických středověkých modů o jónskou a aiolskou stupnici, ze kterých se vyvinul pozdější dur-mollový systém, který v západní hudbě převládal přibližně od roku 1700 do počátku 20. století.

Glareanova cena.

10. července 2007 Švýcarská hudebněvědná společnost poprvé udělila "Glareanovu cenu" ve výši 10 000 švýcarských franků. Nové vědecké ocenění je udělováno každé dva roky a jejím smyslem je uznání za výzkumnou práci badatelů. V mezidobí mají být oceněni mladí badatelé, taktéž částkou 10 000 franků. Prvním laureátem Glareanovy ceny je Reinhard Strohm z Oxfordské univerzity.

Glarean či Glareanus, vlastním jménem Heinrich Loriti, též Loritis, Loritti nebo Loretti (* 28. února nebo 2. června 1488, Mollis, Kanton Glarus—27. nebo 28. března 1563, Freiburg im Breisgau) byl švýcarský hudebník, muzikolog, lyrik, učitel, filolog, historik, geograf, matematik, humanista a pansofista.


Osobní život.

Kamara se narodil v Kenemě, druhém největším městě Sierry Leone. Když mu bylo 16 let, s rodinou kvůli občanské válce emigroval do USA. Nejdříve do státu Maryland, poté do Hawthorne v Kalifornii. Poté začal studovat na California State University. V roce 2006 získal americké občanství.

Klubová kariéra.

Kamara byl v draftu 2006 vybrán na 9. místě Columbusem. Hrál zde 2 roky, odehrál 36 utkání, vstřelil 5 gólů. Před sezonou 2008 byl vyměněn do San Jose Earthquakes za Briana Carrolla. U Quakes ale hrál pouze půl roku, v červenci 2018 byl vyměněn do Houstonu. V září 2009 byl vyměněn do Sportingu Kansas City za Abeho Thompsona. Kamara v dresu Kansasu prožil několik produktivních sezon, v roce 2012 oslavil zisk US Open Cupu. V zimním přestupovém okně 2013 byl přestupovým cílem anglického Norwiche, v lednu 2013 bylo oznámeno jeho půlroční hostování. Debut v Premier League odehrál 9. února proti Fulhamu. První gól vstřelil 23. února Evertonu. Kamara se rychle stal oblíbencem fanoušků pro svůj nadšený a okouzlující styl hry, někteří fanoušci o něm začali skládat popěvky. Navzdory tomu ale Kamara už neskóroval a Norwich odmítl uplatnit opci na přestup. V září 2013 se ale vrátil do Anglie, podepsal smlouvu v druholigovém Middlesbrough FC. Debutoval 14. září proti Ipswichi. V srpnu 2014 s ním byla rozvázána smlouva. Poté šel na testy do Wolverhamptonu, nebylo mu ale prodlouženo pracovní vízum a z přestupu sešlo a Kamara se tak vrátil do USA, kde ho podepsal Columbus. V sezoně 2015 vstřelil 22 gólů a pouze kvůli nižšímu počtu asistencí nevyhrál cenu Golden Boot, ta připadla Sebastianu Giovincovi. Byl v nominaci na cenu Landon Donovan MVP Award pro nejlepšího hráče roku, i tuto cenu ale získal Giovinco. Ve finále ligy vstřelil gól, ale Columbus prohrál 1:2 s Portlandem. Dne 7. května 2016 se pohádal se spoluhráčem Federicem Higuaínem ohledně penaltě a byl suspendován. Po suspendaci byl vyměněn do New England Revolution. Columbus za něj obdržel volbu v prvním kole draftu 2017, v druhém kole draftu 2018 a místo pro zahraničního hráče. Za Revs odehrál pouze 2 sezony, v prosinci 2017 byl vyměněn do kanadského Vancouver Whitecaps FC. Na konci roku 2018 mu vypršela smlouva a stal se volným hráčem. Podepsal ho tým FC Cincinnati, ten ho ale okamžitě vyměnil do Colorada.

Kei Ansu Kamara (* 1. září 1984) je fotbalový útočník ze Sierry Leone. Je jedním z 10 hráčů, kteří v Major League Soccer vstřelili alespoň 100 gólů.


Životopis.

Bismarck byl synem Herberta von Bismarcka a vnukem bývalého kancléře Otty von Bismarcka. Po maturitě (1915) studoval práva v Berlíně a Kielu, kde absolvoval taktéž své referendářské období. Jeho vzdělávání bylo přerušeno v letech 1917–1918 v důsledku služby v armádě. V letech 1921–1923 byl správcem dědičného dvoru ve Fridrichsruhu a taktéž vlastníkem Schönhausenu. V roce 1927 vstoupil do státních služeb. Službu vykonával v Stockholmu (do roku 1928) a v Londýně. Poté následovala v letech 1937–1940 pozice vedoucího politického oddělení úřadu pro styk s cizinou. V roce 1935 se stal členem organizace Anglo-German Fellowship (Anglo-německý spolek). Do roku 1943 působil na německém velvyslanectví v Římě, poté byl poslán do dočasné výslužby. Poté opět začal obhospodařovat rodinné sídlo ve Fridrichsruhu.

Politické zařazení.

V dobách Výmarské republiky příslušel k DNVP. V srpnu roku 1933 se přidal k NSDAP. V roce 1952 vedl rozhovory s Fridrichem Middelhauvem o možností vstupu do FDP, při kterých mu byla nabídnuta i možnost kandidatury do Bundestagu. Nakonec se rozhodl k členství v CDU.

Poslanec.

Od května 1924 do roku 1928 byl poslancem Reichstagu. Poslancem Bundestagu byl v letech 1953 až 1965. Zde byl činný v zahraničním výboru, ve výboru pro celoněmeckou a berlínskou problematiku a ve výboru pro atomovou problematiku. V parlamentu zastupoval volební obvod Lauenberg.  Jeho vnuk Carl-Eduard je nyní poslancem Bundestagu za CDU.  Von Bismarck byl taktéž členem parlamentního shromáždění rady Evropy. Zde působil v letech 1959–1960 a 1961–1966 jako viceprezident.  Od roku 1957 do roku 1961 byl předsedajícím německé parlamentní společnosti.

Otto "Christian Archibald Fürst (kníže)" von Bismarck (* 25. září 1897 v Schönhausenu; † 24. prosince 1975 v Friedrichsruhu) byl německý politik (DNVP, později CDU) a diplomat.


Logika.

Logická implikace je logická operace se dvěma proměnnými (binární operace), jejíž hodnota je "nepravda", právě když hodnota první proměnné je "pravda" a druhá je "nepravda". Označuje se symbolem formula_1 nebo formula_2, který naznačuje, že implikace není komutativní, čili obě proměnné nelze zaměnit.

Definice.

Pro vstupy (proměnné) "A" a "B" vypadá pravdivostní tabulka implikace následovně (0 označuje nepravdivé tvrzení, 1 označuje pravdivé tvrzení):

Vlastnosti.

Výraz na pravé straně rovnosti v druhé z výše uvedených vlastností se nazývá obměna implikace nebo také obměněná implikace. Tato vlastnost říká, že pokud se mi podaří dokázat, že z negace B vyplývá negace A, pak jsem dokázal pravdivost původní implikace (z A vyplývá B). Toho se využívá v technice matematického nepřímého důkazu.

Význam a příklady.

Implikace významově odpovídá podmínkové větě v běžném hovoru „Jestliže A, potom B“, „Kdyby A, pak B“. Z toho také vyplývají její vlastnosti tak, jak je zachycuje pravdivostní tabulka.

Příklad první.

„Když bude dnes pršet, půjdu do práce.“  Tato věta může být pravdivá, i když nepůjdu do práce – stačí, aby nepršelo, a podle prvního řádku pravdivostní tabulky budu mít stejně pravdu. Věta nevypovídá nic o tom, co se stane, když nebude pršet – v takovém případě (první a druhý řádek pravdivostní tabulky) můžu do práce nejít, nebo jít a nikdo mi nemůže tvrdit, že jsem lhal. Určitě existuje spousta lidí, kteří chodí do práce, i když neprší – a nemusí kvůli tomu všichni být lháři.

Příklad druhý.

„Jestli to Miloš přeplave, jsem já čínský bůh dobré nálady.“  V tomto příkladě ten, kdo výrok vyslovil, obvykle ani na okamžik nepřemýšlí o tom, že by byl čínským bohem dobré nálady. Nesmyslností druhého výroku se snaží pouze zdůraznit, že podle něj nikdy nebude pravdivá ani první věta – a podle prvního řádku pravdivostní tabulky tedy zůstane celá implikace pravdivá, ať už se Miloš při pokusu dokázat opak utopí, nebo radši rovnou zůstane na břehu. Malér nastává ve chvíli, kdy to Miloš opravdu přeplave – pak nezbývá, než sám sebe označit za lháře (podle třetího řádku pravdivostní tabulky), nebo se rychle stát čínským bohem dobré nálady.

Souvislost implikace s matematickými důkazy.

Z vlastností implikace vyplývá její užitečnost pro případ, kdy se chci přesvědčit, že nějaký výrok formula_5 je pravdivý a mám již nějaké jiné výroky formula_6, o jejichž pravdivosti jsem přesvědčen.  Stačí mi nade vší pochybnost prokázat pravdivost výroku: Pokud se mi to podaří, pak podle pravdivostní tabulky musí být pravdivý i výrok formula_8 — to je podstata přímého důkazu.

Implikace (z lat. "implicatio", propletení, zahrnutí) znamená vztah vyplývání nebo zahrnutí. Skutečnost nebo výpověď A implikuje nějaké B, pokud z A nutně vyplývá B, případně pokud je B v A už zahrnuto čili implikováno. Příklad: „Nebude-li pršet, nezmoknem.“


Život.

Jean-Guenolé-Marie Danielou se narodil v Neuilly-sur-Seine jako syn Charlese a Madeleine (rozené Clamorgan). Jeho otec byl antiklerikální politik, několikrát vykonával funkci ministra; jeho matka působila ve vzdělávání a založila instituci pro vzdělávání žen. Jeho bratr Alain (1907–1964) byl významným indologem.

Studium.

Daniélou studoval na Sorboně, závěrečné zkoušky vykonal roku 1927. V roce 1929 se připojil k Tovaryšstvu Ježíšovu a stal se učitelem, působil na chlapecké škole v Poitiers. Zároveň studoval teologii v Lyonu a v roce 1938 byl vysvěcen na kněze.

Teologická práce.

Během druhé světové války v letech 1939–1940 sloužil u francouzského letectva. Byl však demobilizován a vrátil se do civilního života. Roku 1942 získal doktorát z teologie a byl ustanoven kaplanem ENSJF, ženské sekce École Normale Supérieure v Sèvres. Bylo to ve stejné době, ve které začal se svým studiem patristiky, zvláště církevních Otců. Je jedním ze zakladatelů ediční řady Sources chrétiennes. V roce 1944 byl jmenován profesorem raně křesťanské historie na Institut Catholique de Paris, kde se později stal děkanem. V padesátých letech 20. století zveřejnil několik historických studií, obsahujících díla "Bible a liturgie" ("Bible et liturgie", 1956) a "Pán Historie" (1958), která se stala, vedle děl Henri de Lubaca, hlavním podnětem k vývoji tzv. "Nové teologie", teologického směru oživujícího patristické kořeny.  Na pozvání papeže Jana XXIII. se Daniélou stal jedním z expertů druhého vatikánského koncilu a roku 1969 ho papež Pavel VI. jmenoval kardinálem, poté co odmítl Henri de Lubac. Daniélou byl 9. října 1972 vybrán do francouzské Akademie ("Academie Française"), aby nahradil kardinála Eugéne-Gabriel-Gervais-Laurent Tisseranta.

Smrt.

Daniélova náhlá smrt v roce 1974 byla velmi odlišně interpretována. Zemřel na schodech nevěstince, který navštěvoval jako součást svých kněžských povinností, neboť se věnoval poskytování pastorační péče chudým lidem a ženám z pařížských slumů.

Některá díla.

Řada jeho děl, hlavně o raném křesťanství, byla přeložena do několika jazyků a stále se vydává.

Jean kardinál Daniélou SJ (14. května 1905 – 20. května 1974) byl teolog, historik, jezuita a člen francouzské Akademie. Působil jako expert druhého vatikánského koncilu a stal se jednou z hlavních postav teologie druhé poloviny 20. století.


Sportovní kariéra.

K lyžování ji přivedl otec Petr Záhrobský ve čtyřech letech; od dětství ji také trénoval především v Krkonoších, kam chodila v zimě i do školy, zatímco od jara do podzimu navštěvovala školu na Praze 1.  V sedmnácti letech poprvé závodila ve světovém poháru. Pod otcovým vedením získala kompletní sadu medailí z mistrovství světa (bronz ze Santa Cateriny 2005, zlato z Åre 2007 a stříbro z Val d'Isere 2009). V roce 2011 uvedla, že ji otec při trénincích přetěžoval a ve dvaceti letech začala trpět bolestmi kyčlí, kolen a páteře. Proto byl v roce 2006 její trenérský tým rozšířen o Antonína Stracha, kondičního trenéra a bývalého veslaře, který zásadně změnil její kondiční trénink, pití i stravu, podstatně doplnil regeneraci.  Od března 2009 otce jako trenéra opustila a její obměněný trenérský tým pak tvořili Antonín Strach, asistenti Miloš Machytka, Pavel Kubričan a fyzioterapeutka Dita Schönfeldová. S otcem se dohodla, že ji bude dál zastupovat u českých sponzorů, ovšem peníze, které otec od sponzorů dostal a které byly určeny na olympijskou přípravu, Záhrobské nedal. O rok později skončil Petr Záhrobský i v roli jejího manažera. V té době zároveň navázala spolupráci s Pavlem Šťastným, sjezdařským trenérem se zkušenostmi z USA a Kanady. Na mistrovství světa 2011 ve slalomu obsadila 12. místo, což byl její nejhorší výsledek od roku 2003. V březnu 2012 spolupráci se Šťastným předčasně ukončila, neboť byla nespokojená s výsledky.  Dne 5. července 2012 byla převezena do nemocnice s podezřením na nádor na mozku. To se však nepotvrdilo, šlo o nezhoubný útvar v oblasti hypofýzy, který byl lyžařce bez komplikací odoperován.  Dne 13. dubna 2013 se v Radotíně provdala za svého přítele Antonína Stracha a změnila příjmení na Strachová.  Na Zahajovacím ceremoniálu Zimních olympijských her 2014 v Soči se stala vlajkonoškou české výpravy.  V závěru května 2015 měl premiéru dokumentární film "Dvě minuty mého života" pojednávající o životních příhodách Strachové.  Dne 28. března 2017 oznámila ukončení své sportovní kariéry.

Šárka Strachová (* 11. února 1985 Benecko), rodným příjmením Záhrobská, je bývalá česká alpská lyžařka. Specializovala se na slalom, v němž se stala mistryní světa na šampionátu v Åre 2007. Celkově získala na mistrovstvích světa čtyři medaile.


Život.

Jane Digbyová se narodila na venkovském zámečku Holkham Hall v Norfolku 3. dubna 1807 jako dcera admirála Henryho Digbyho a Lady Jane Elizabeth, dcery hraběte z Leicesteru. Holkham Hall byl rodinným sídlem jejího dědečka z matčiny strany. Její otec se jako kapitán jedné z britských lodí v roce 1799 zmocnil španělské lodi "Santa Brígida" a jeho podíl na kořisti založil rodinné jmění (válečná kořist měla hodnotu £618,040 (ekvivalent £61,169,000, tj. téměř 2 mld Kč v roce 2020). Po smrti svého strýce v roce 1815 přesídlil admirál Digby s rodinou do Minterne House v Dorsetu.

Manželství, milostné vztahy a skandály.

Ve své době byla Jane považována za promiskuitní ženu. Nejprve se v roce 1824 provdala ze Edwarda Lawa, 2. barona Ellenborough (později 1. hraběte z Ellenborough), který byl generálním guvernérem Indie. Měli jednoho syna, Arthura Dudleyho Lawa (1828–1830), který zemřel v dětství.  Po postupných milostných vztazích s plukovníkem Georgeem Ansonem, který byl jejím bratrancem, a s Felixem princem ze Schwarzenbergu, bylo v roce 1830 manželství s Lordem Ellenborough rozvedeno aktem parlamentu, což způsobilo značný skandál. Digby měla s Felixem dvě dětiː Mathildu "Didi" (* 12. listopadu 1829 v Basileji a vychována Felixovou sestrou) a Felix (* 12. prosince 1830 v Paříži, zemřel jen pár týdnů po narození). Aféra s Felixem skončila krátce po smrti jejich syna.  Poté se přestěhovala do Německa a stala se milenkou Ludvíka I. Bavorského. Byla také portrétována Josephem Karlem Stielerem a její obraz byl jedním z 36 portrétů v Galerii krásek v paláci Nymphenburg. V Mnichově se setkala s baronem Karlem von Venningenem (6. ledna 1806 – 10. června 1874). Vzali se v listopadu 1833 a měli syna Heriberta (27. ledna 1833 Palermo – 1885 Mnichov) a dceru Berthu (4. září 1834 Mannheim – 22. září 1907).  V 1838 si Digbyová našla nového milence, o dva roky staršího řeckého hraběte Spyridona Theotokise. Když se Venningen o nové avantýře své ženy dozvěděl, vyzval Theotokise na souboj, ve kterém byl Řek zraněn. Venningen velkoryse propustil Digbyovou z manželství a jejich děti si nechal v péči. Po zbytek života zůstali přáteli.  Ačkoli nebyla do roku 1842 legálně rozvedená, konvertovala Digbyová k řecké ortodoxní víře a v roce 1841 provdala se za Theotokise v Marseille. Pár se se synem Leonidasem (21. března 1840 Paříž – 1846 Atény) přestěhoval do Řecka. V roce 1846, po smrtelném pádu syna z balkonu, se Theotokis s Digbyovou rozvedli. Jejím dalším milencem se stal řecký král Ota I.  Následně přišel románek s hrdinou z řecké války za nezávislost, soluňským generálem Christodoulosem Chatzipetrosem. Jako "královna" jeho armády prožila tento vztah v poli, v jeskyních, na koních a na lovu v horách. Když zjistila, že jí generál byl nevěrný, opustila ho.

Život v Sýrii.

Ve věku 46 let Digby odcestovala na Střední východ a zamilovala se do šejka Medjuela el Mezráb. Medjuel byl beduínský šejk ze Sýrie. Bylo mu o dvacet let mladší než Jane. Vzali se podle muslimského práva a Jane se psala Jane Elizabeth Digby el Mezráb. Jejich manželství bylo šťastné a trvalo až do její smrti o dvacet osm let později. Jane Digby byla kvůli barvě kůže označována jako Umm al-Laban (doslova "matka mléka").  Digbyová nosila arabské šaty a k dalším osmi jazykům se naučila také arabsky. Polovinu každého roku žila kočovným životem svého beduínského chotě, kdy spala v kozích stanech v poušti, zatímco zbytek roku trávila v luxusní vile, kterou si nechala postavit v Damašku. Ve městě se spřátelila se Sirem Richardem Burtobenm který zde sloužil jako britský konzul, a s jeho ženou Lady Isabel Burtonovou. Přátelila se také s Abdem al-Kádirem al-Džazairí, předním exilovým vůdcem alžírské revoluce.

Smrt.

Digbyová zemřela na horečku a úplavici v Damašku 11. srpna 1881 a byla pohřbena na protestantském hřbitově. Při pohřbu byla pohřbena se svým koněm. Na jejím náhrobním kameni – bloku růžového vápence z Palmýry – je její jméno, které uhlem předepsal její manžel a do kamene pak vytesal místní zedník.

Jane Elizabeth Digby, Lady Ellenborough (3. dubna 1807 Holkham Hall – 11. srpna 1881 Damašek) byla anglická aristokratka, proslavená svým pozoruhodným milostným životem a životním stylem. Měla čtyři manžely a mnoho milenců, včetně krále Ludvíka I. Bavorského a jeho syna krále Oty I. Řeckého, českého šlechtice a rakouského státníka Felixe prince ze Schwarzenbergu či řeckého generála Christodoulose Chatzipetrose. Zemřela v syrském Damašku jako manželka arabského šejka Medjuela el Mezráb, který byl o 20 let mladší než ona.