Život.

Narodil se v Charkově, který leží na území dnešní Ukrajiny. Hru na klavír vystudoval na Moskevské konzervatoři, veden nejprve Nikolajem Zverevem, později Nikolajem Rubinštejnem. Harmonii se učil u Petra Iljiče Čajkovského.  Absolvoval roku 1881, poté odjel do Německa, kde se dále učil u Franze Liszta. Jako klavírista profesionálně debutoval roku 1883.  V roce 1887 se vrátil do Ruska a začal učit na Moskevské konzervatoři. K jeho studentům patřil Alexander Goldenweiser či Sergej Rachmaninov (který byl mj. jeho bratrancem). V této době se stal Siloti rovněž editorem Čajkovského díla. Oženil se s Verou Treťjakovou, dcerou bohatého průmyslníka a milovníka umění Pavla Treťjakova. Tím se jeho ekonomická situace velmi zlepšila.  Odešel z konzervatoře a vydal se na evropské a posléze i americké turné. Zejména americké turné roku 1898 bylo velmi úspěšné. Roku 1901 dirigoval ve světové premiéře Rachmaninův klavírní koncert č. 2, s osobní účastí autora. V letech 1901-1903 vedl Moskevskou filharmonii. V letech 1903-1917 organizoval a financoval slavné Silotiho koncerty v Petrohradě, přičemž dramaturgii vytvářel ve spolupráci s muzikologem Alexanderem Ossovským. Představil ruskému publiku zcela nová jména jako Leopold Auer, Pablo Casals, Fjodor Šaljapin, George Enescu, Josef Hofmann, Wanda Landowska, Willem Mengelberg, Felix Mottl, Arthur Nikisch, Arnold Schönberg nebo Felix Weingartner. Svá díla zde premiérově představili Alexander Glazunov, Sergej Prokofjev, Sergej Rachmaninov, Nikolaj Rimskij-Korsakov, Alexandr Skrjabin či Igor Stravinskij. Slavný zakladatel Ruského baletu Sergej Ďagilev slyšel prvně Stravinského hudbu právě na Silotiho koncertech.  Když roku 1917 převzali moc bolševici, byl Siloti jmenován intendantem Mariinského divadla v Petrohradě, avšak s novým režimem se nesžil a roku 1918 emigroval nejprve do Anglie a nakonec do USA. Roku 1921 se usadil v New Yorku. Vyučoval na "Juilliard Graduate School", k jeho žákům zde patřili Marc Blitzstein, Gladys Ewart či Eugene Istomin. Koncertoval málo, ale slavným se stal například jeho společný lisztovský koncert s Arturem Toscaninim z roku 1930.  Zemřel v roce 1945 ve věku 82 let v New Yorku.

Alexander Siloti, v ukrajinské verzi Oleksandr Illič Ziloti, ukrajinsky "Олександр Ілліч Зілоті" (9. říjen 1863, Charkov – 8. prosinec 1945, New York) byl ukrajinsko-americký klavírista, dirigent a hudební skladatel narozený na území někdejší Ruské říše.


Dějiny.

První zmínky o městě pocházejí z 20. let 13. století, kolem roku 1373 byla založena katolická farnost. Status města přidělil král Kazimíra IV. v roce 1457. Klíčovou roli v rozvoji města tehdy hrál šlechtický rod Mieleckých, po němž město nese jméno. Mielečtí učinili z města centrum středověkého obchodu, který byl napojen zejména na Krakov. Přelomem se stala třicetiletá válka, kdy švédská vojska město poničila. Bylo znovu vystavěno, ale rozvoj se výrazně zpomalil. To se příliš nezlepšilo ani s rakouským záborem této části Polska (1772–1918), ačkoli v roce 1853 město bylo povýšeno na krajské město.  Silným impulsem pro rozvoj bylo zahrnutí Mielece do tzv. centrální průmyslové oblasti ("Centralny Okręg Przemysłowy") v období mezi dvěma světovými válkami a výstavba státního leteckého závodu v letech 1937–1939. Avšak záhy přišla druhá světová válka a další velká zkáza. Nacisté masově vyvražďovali zdejší Židy v hangárech letecké továrny, válku nepřežila asi polovina židovské komunity Mielece. Ti, co přežili, byli využíváni k otrockým pracím v letecké továrně, kde se pro wehrmacht vyráběly bombardéry Heinkel He 111 a He 117. Někteří přeživší se po válce nemohli vrátit pro odpor místního obyvatelstva a jeho antisemitismus.  Po druhé světové válce se továrna WSK ("Wytwórnia Sprzętu Komunikacyjnego") stala jedním z největších polských průmyslových podniků, vyráběla letadla, automobily, motory, palivové přístroje, elektromobily Melex atp. Rostl také počet obyvatel, na konci 80. let překročil 60 tisíc. Politické a hospodářské změny v Polsku po roce 1989 WSK, závislý na exportu do SSSR, oslabily a roku 1999 firma nakonec zkrachovala. To vedlo už od začátku 90. let k růstu nezaměstnanosti. Vláda proto v roce 1995 v Mielci zřídila zvláštní ekonomickou zónu Euro-Park Mielec, vůbec první v Polsku. Díky ní se průmysl ve městě znovu postavil na nohy, dnes se zde vyrábějí mj. vrtulníky Sikorsky UH-60 Black Hawk pro síly NATO.

Podnebí.

Město má příznivé klima, typická je kombinace teplého léta a mírné zimy, je to jedno z nejslunnějších míst v Polsku. Vegetační období trvá asi 220 dnů. Významný vliv na klima má velký lesní komplex (jihozápadní část Sandoměřského lesa), jenž vytváří přirozený štít města ze severu a východu.  Půda ve městě a okolí vykazuje značné rozdíly. V údolí Wisłoki je úrodná lužní půda, na severovýchodě převládají písky. Ve východní části města jsou rašeliny, využívané také pro léčebné účely.

Mielec je město v jihovýchodním Polsku, čtvrté největší město Podkarpatského vojvodství. Leží na řece Wisłoką, pravém přítoku Visly. Ve 20. století se stal průmyslovým střediskem, kde se rozvinul zejména letecký a automobilový průmysl. Roku 1936 vznikla státní letecká továrna PZL ("Polskie Zakłady Lotnicze"), přejmenovaná na WSK Mielec, dnes opět PZL, největší polská letecká továrna.


Historie.

V listině císaře Oty I. darované klášteru v Quedlinburgu a datované rokem 956, je zmíněn skalní/ jeskyní kostel zasvěcený svatému Michalovi, také známý jako "Volkmarskeller" (toto jméno nese jeskyně dodnes), poblíž pramene Eggeröder. Stejná listina také zmiňuje poustevnu uctívaného poustevníka Liutbirga, která bývá tradičně kladena do těsné blízkostí jeskynního kostela. Posvátnost učinila místo velmi přitažlivým a záhy se kolem něj vytvořila náboženská komunita.  V roce 1139 zde Beáta II., abatyše kláštera v Quedlinburgu založila cisterciácký klášter, který byl v roce 1146 osídlen řeholníky z kláštera Kamp. Po několika letech byl klášter přesunut z původního místa u skalního kostela na místo současné. Začal rychle prosperovat a zbohatl, ale nikdy nezaložil žádné dceřiné opatství.  Klášter byl za německé selské války v roce 1525 rolníky vyrabován. Kostel byl nenávratně poškozen a nebyl již nikdy obnoven. K sakrálním účelům se začala využívat bývalá kapitulní síň. Zbývající budovy byly vypleněny a poničeny v roce 1533 Wilhelmem z Haugwitz. V roce 1543 rezignoval poslední katolický opat a jeho funkci převzalo hrabství Blankenburg. Pod jeho vedením založila, teď už protestantská, komunita v roce 1544 školu.  Po smrti posledního hraběte v roce 1599, přešly všechny majetky včetně kláštera Michaelsberg do rukou Vévody Brunšvického, který jmenoval opatem svého bratra. Ten se svého postu vzal v roce 1624 a místo něj začali brunšvičtí vévodové jmenovat protestantské teology.  V období třicetileté války, mezi lety 1629-1631 a 1636-1640 se do Michaelsbergu nakrátko vrátila cisterciácká komunita.  V roce 1690 se stal klášter majetkem vévodství Brunšvicko-Lüneburského. Za opata Eberhardta Finena, v roce 1717 zde byl založen seminář pro protestantské kněze a ten fungoval souběžně se školou do roku 1721, kdy byla uzavřena a opatství bylo ponecháno výhradně jako kněžský seminář a mužská klášterní kolegiáta. V tomto období byly provedeny výrazné stavební úpravy které měly mimo jiné za následek přeměnu části západního křídla klausury na barokní kostel.  Během francouzské okupace v roce 1808 bylo opatství uzavřeno. Poté byly budovy používány výhradně k zemědělským účelům, především jako ubytování pro zemědělské dělníky a tím začalo období dlouhé devastace kláštera.

Nadace kláštera Michaelstein.

V roce 1945 byly klášterní majetky zabaveny a přerozděleny v rámci pozemkových reforem nové komunistické vlády v NDR. Částečná rekonstrukce klášterních budov proběhla v roce 1956, ale větší opravy začaly až v roce 1968 z iniciativy Telemannova komorního orchestru a jeho dirigenta Dr. Eitelfriedricha Thoma. V roce 1977 bylo zřízeno kulturní a výzkumné zařízení, které dalo základ pozdějšímu "Institut für Aufführungspraxis der Musik des 18ten Jahrhunderts" (Institut pro performanci hudby 18. století).  V roce 1988 bylo vytvořeno muzeum se sbírkou historických hudebních nástrojů. Ve stejném roce vzniklo z hudebníků Telemannova komorního orchestru uskupení hrající na historické hudební nástroje s názvem "Barockensemble des Telemann-Kammerorchesters".  Pro nedostatek finančních se v roce 1995 dostal Telemannův komorní orchestr do likvidace, ale barokní soubor dále pokračoval ve hře na historické instrumenty a převzal jméno původního komorního orchestru. V roce 1997 byl institut změněn na "Stiftung Kloster Michaelstein - Musikinstitut für Aufführungspraxis" a od roku 2001 sídlí v budově kláštera Michaelstein také Sasko-Anhaltská zemská hudební akademie.  Od roku 2000 byl orchestr od institutu pozvolna oddělován a usiloval o nezávislost. Po určité době došlo k rozštěpení hudebníků. Část z nich pokračuje ve hře na historické nástroje jako "Telemannisches Collegium Musicum," zatímco druhá část, pod vedením vdovy po Dr. Eitelfriedrichu Thomovi, funguje nadále pod starým názvem "Telemann-Kammerorchester," ovšem dnes už bez jakékoli spojitosti s klášterem Michaelstein.  Někdejší klášterní budovy, využívané jak nadací ("Stiftung") tak hudební akademií, hostí řadu hudebních událostí, zejména sérii koncertů známých jako "Michaelsteiner Klosterkoncerte," na kterých často figurují "Kammerchor Michaelstein" (Michaelsteinský komorní sbor) a zmíněný "Telemanisches Collegium Michaelstein Orchestra." Komentované prohlídky klášterního komplexu, zahrnujícího i bylinné a užitkové zahrady s výkladem historie kláštera i ukázkou dobových hudebních nástrojů probíhají v průběhu celého roku. Hudební knihovna se nachází v západním křídle kláštera a bývá často zpřístupňována veřejnosti. Vrcholem celého roku je každoroční "Michaelsteiner Klosterfest" (Michaelsteinský klášterní festival).  Kromě toho pořádá nadace semináře a přednášky na evropské úrovni a podporuje probíhající výzkumy.

Další památky.

Při vnější zdi barokního kostela v západním křídle přeživšího klášterního okrsku, jsou uloženy ostatky Quedlinburské a Grandersheimské abatyše Beáty I. (zemřela 1061), dcery císaře Jindřicha III. Ta byla původně pohřbena v klášteře v Quedlinburgu, jehož kostel ale v roce 1070 vyhořel a její tělo bylo do Michaelsteinu přeneseno patrně v šedesátých letech 12. století.  Blízký "Mönchemühle" (mnišský mlýn) ležící na potoce "Goldbach", je bývalou klášterní lisovnou oleje.

Michaelstein (německy "Kloster Michaelstein") je bývalé cisterciácké opatství, nyní sídlo "Stiftung Kloster Michaelstein - Musikinstitut für Aufführungspraxis" (Nadace kláštera Michaelstein – Hudebního institutu pro performanci), poblíž města Blankenburg v pohoří Harz, ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko v Německu.


Pojmenování sondy.

Sonda byla až do června 2007 oficiálně označována jako "SELENE" (zkratka z "SELenological and ENgeneering Explorer", Lunární a inženýrský průzkumník) tedy jménem řecké bohyně Měsíce. Spolu s přesným určením data startu však byla přejmenována na Kaguja, což je jméno japonské pohádkové princezny, která přišla na Zemi z Měsíce. Podobné přejmenování proběhlo po úspěšném vypuštění subsatelitů "Okina" (翁) (původně "RSTAR") a "Óna" (<unk>) ("VRAD"), "stařeček" a "stařenka", podle pohádkových postav, které princeznu Kaguju (赫映) adoptovali a vychovali.

Průběh letu.

Sonda byla vypuštěna 14. září 2007 v 01:31:01 UT pomocí nosné rakety H-IIA z kosmodromu Tanegašima. Krátce po vypuštění byla korekčním manévrem umístěna na přechodnou dráhu s perigeem ve výši 956 km a apogeem v 232 960 km. Na oběžné dráze kolem Země došlo k rozložení solárních panelů a k vysunutí vysokoziskové antény. Bylo provedeno několik korekčních motorických manévrů, které měly sondu po 2,5 oběhu kolem Země navést na dráhu k Měsíci.  Dne 3. října 2007 sonda dosáhla výchozí selenocentrické polární dráhy s periseleniem ve výši 120 km a aposeleniem ve 13 000 km. 9. října v 00:36 UT došlo k oddělení retranslačního submodulu Okina a jeho umístění na dráhu 115 × 2 400 km. Subsatelit má za úkol kromě retranslace vysílání také měřit magnetické pole a spolu s druhou subdružicí Óna sledovat gravitační pole Měsíce.  K oddělení subdružice Óna (původně "VRAD – Very Long Baseline Interferometry Radio") došlo 12. října v 04:28 UT. Zařízení určené pro měření vlastností lunární ionosféry bylo umístěno na dráze 127 × 895 km. Oddělení obou subsatelitů sledovala palubní kamera sondy.  Po dalších dvou korekcích byla 19. října vlastní sonda úspěšně navedena na kruhovou dráhu ve výši 100 km nad měsíčním povrchem. Do konce října byly rozvinuty antény lunárního magnetometru a radaru a vysunuta kamera pro pozorování svrchní atmosféry a plazmatu – zbytek systémů měl být zprovozněn do konce roku 2007. Předpokládalo se, že sonda bude plnit svůj vědecký program minimálně po dobu jednoho roku.  První pozorování povrchu bylo uskutečněno pomocí HDTV kamery s vysokým rozlišením 31. října 2007 v oblasti severního pólu a Oceanus Procellarum. Získaná data byla zpracována do krátkého videa a tří fotografií, které především díky dobrému rozlišení neměly do té doby v historii průzkumu Měsíce obdoby.  Svoji činnost sonda ukončila 10. června 2009 18:25 UTC dopadem na měsíční povrch.

Přístroje na palubě.

Kromě vědeckých přístrojů umístila JAXA na palubu sondy tabulku se jmény a vzkazy, které v rámci kampaně „Přání na Měsíc“ ("„“") mohli zájemci poslat se sondou. Bylo sebráno 412 627 jmen a zpráv, které byly vytištěny na desku o rozměrech 280 mm x 160 mm, o velikosti písma 70 μm na znak. Deska byla namontována pod solární panely a chladicí panely sondy.

Kaguja ( かぐや (赫映) - podle mýtické postavy princezny 赫映姫 Kagujahime z báje 竹取物語 (Taketorimonogatari), dříve známá jako SELENE) byla lunární mise japonské agentury JAXA. Šlo o nejkomplexnější misi na průzkum našeho přirozeného satelitu od dob projektu Apollo. Primární mise byla plánována na jeden rok a během něj sonda velmi přesně zmapovala povrch Měsíce, získala podrobná topografická i gravitační měření a studovala podpovrchovou strukturu stejně tak jako možnou tenkou atmosféru našeho satelitu. Součástí sondy byly i dva malé subsatelity "Okina" a "Óna", které s hlavní sondou prováděly výzkumy lunárního magnetického a gravitačního pole a působily jako retranslační stanice.


Mládí.

Patkul se narodil ve věznici ve Stockholmu, kde byl jeho otec držen kvůli podezření z velezrady. Již v mladém věku nastoupil Johann Reinhold do armády a následně se vypracoval až do hodnosti kapitána.

Spor o redukcionismus.

Roku 1689 vydal do Stockholmu v čele delegace livonských šlechticů, aby podal protest proti míře tvrdosti, se kterou byla v jeho domovském kraji prováděna pozemková reforma Karla XI. Jeho výmluvnost učinila na Karla silný dojem, avšak jeho požadavnkům nebylo vyhověno. Poté, co králi předložil o tři roky později další, ostřeji psanou petici, proti němu byla kvůli opakovaným stížnostem podána státní žaloba. Ve snaze vyhnout se trestu za velezradu uprchnul Patkul ze Stockholmu do Švýcarska. V nepřítomnosti byl odsouzen k useknutí pravé ruky a hlavy. Zároveň došlo ke konfiskaci veškerých jeho pozemků.

Role při plánování Velké severní války.

Následující čtyři roky strávil Patkul na útěku. Roku 1698 však poté, co nový švédský král Karel XII. nevyhověl jeho žádosti o milost, vstoupil do služeb Augusta II. Silného, kurfiřta saského a krále polského. Jeho dlouhodobým cílem se stalo vyrvat Livonsko z držení Švédska - kvůli hrozbě perzekuce pro něj jinak nebylo možné vrátit se domů. Polsko, jehož státním zřízením v té době byla šlechtická republika (tzv. Rzeczpospolita), bylo pro livonského šlechtice nejpříhodnější volbou potencionálního nového pána. Roku 1698 se tedy Patkul dostal ke kurfiřtsko-královskému dvoru v Drážďanech a začal Augusta doslova zasypávat návrhy na rozdělení Švédska. Jeho první plán spojenectví zahrnoval koalici Saska, Dánska a Braniborska, avšak po odmítnutí ze strany Braniborska byl nucen i přes osobní odpor zahrnout do spojenectví Rusko.  Ruský car se měl spokojit s Ingrií a Estonskem, zatímco Augustovi mělo připadnout Livonsko oficiálně jako polské léno, reálně však jako dědičná držba saské dynastie. Vojenské operace proti švédským provinciím v Pobaltí pak měli spustit Sasové a Rusové zaráz. Po ustanovení tohoto základu dohody se Patkul vydal do Moskvy, kde během tajného jednání v Preobraženském snadno přesvědčil Petra I., aby k alianci 18. listopadu 1699 smluvně přistoupil.

V saských a ruských službách.

Během prvních dní Velké severní války, které nebyly pro spojence příliš šťastné, fungoval Patkul jako základní pilíř celého spojenectví. Roku 1702 naverboval ve Vídni skotského generála George Benedicta Oglivieho a uvedl jej do Petrových služeb.  Ve stejném roce seznal, že pro něj služba pánovi Augustova ražení není nadále výhodná a přešel do ruských služeb. Petr I. Patkula, jehož předcházela pověst talentovaného a energického muže, rád přivítal, Patkul však své pověsti nedostál. Jeho znalosti byly příliš lokálně zaměřené a omezené. Smlouvou z Narvy z 19. srpna 1704 mezi Ruskem a Polskem se mu sice konečně povedlo přivést Polsko do války po boku spojenců a posílit tak Augusta Silného, který do té doby vedl válku pouze jako saský kurfiřt, nepodařilo se mu však přimět ke vstupu do protišvédské ligy Prusko - částečně kvůli obavám Fridricha I. z Karla XII., částečně kvůli žárlivosti samotného Petra. Patkul následně odcestoval z Berlína do Dráždan, aby s císařským dozorčím Stratmannem uzavřel dohodu o pronájmu ruského pomocného sboru v saských službách Habsburkům.

Zatčení a poprava.

Saští ministři proti novému pořádku protestovali a 19. prosince 1705 pak nechali Patkula zatknout a uvěznit v pevnosti Sonnenstein. Zcela přitom ignorovali Petrovy protesty proti takto bezohlednému porušení mezinárodního práva. Po uzavření smlouvy z Altranstädtu z 24. září 1707 byl Patkul dopraven ke Karlovi, který jej nařídil popravit lámáním v kole. Neobměkčila jej ani žádost o milost ze strany své vlastní sestry, princezny Ulriky. Tu odmítl s tím, že zrádci z exemplárních důvodů milost udělit nelze. V říjnu 1707 byl Patkul zaživa rozlámán v kole v Kazimierzu Biskupim v Polsku.  Okolnosti Patkulovy smrti poprvé popsal v knize "Das schmertzliche doch seelige Ende, Des Welt-Bekandten Joh. Reinhold Patkuls" (roku 1761 přeloženo do angličtiny pod názvem "Anecdotes concerning the famous John Reinhold Patkul") ["Anekdoty ze života slavného Jana Reinholda Patkula"]. Další záznam Patkulovy popravy lze nalézt v anonymním letáku z roku 1708 názvem "Kurtze Beschreibung der merck- und denckwürdigen Execution Des tapffern und Welt-bekanten General Patkuls, Wie selbiger den 10. October. 1707. zu Casimir in Pohlen erbärmlich hingerichtet worden" ["Krátký popis významné a pamětihodné popravy statečného a světoznámého generála Patkula; Jak byl onen 10. října v Kazimierzu v Polsku útrpně popraven"]. Ačkoliv se oba popisy liší, svorně uvádějí, že po vleklém procesu lámání kostí v kole Patkul prosil, aby byl sťat (volal "Kopf ab!") a sám se doplazil k popravčímu špalku. Následná poprava stětím se však povedla až po několika úderech.

Johann Reinhold Patkul (27. července 1660 Stockholm – 10. října 1707 Kazimierz Biskupi) byl livonský šlechtic, politik a bojovník za výsady Baltských Němců. Narodil se jako poddaný švédského krále, bouřil se však proti způsobům, jakými král Karel XI. prováděl v Livonsku svou politiku redukcionismu, čímž krále popudil. Ten na něj roku 1694 vydal zatykač a odsoudil jej k mučení a smrti. Patkul pak ze Švédska uprchl do kontinentální Evropy. Následně hrál v letech 1698 a 1699 hlavní roli v tajných diplomatických jednáních, jejichž výsledkem bylo spojenectví ruského cara Petra I., saského kurfiřta a polského krále Augusta II. Silného a dánsko-norského krále Kristiána V. (i jeho následníka Frederika IV.) proti švedskému králi Karlu XII., což vedlo k vypuknutí tzv. Velké severní války v letech 1700 až 1721. V prvních letech války plnil Patkul zásadní úlohu při komunikaci mezi spojenci i ostatními dvory v Evropě. Na dvoře Augusta II. Silného vykonával funkce nejprve ve službách samotného Augusta (v letech 1698 až 1700), později ve službách Petra I. (od roku 1702 až do své smrti). Na konci roku 1705 se Patkul ocitnul v nelibosti kurfiřta Augusta a byl obviněn z velezrady. Během následujícího roku byl vězněn nejprve v Sonnensteinu a následně v Königstenu. Nakonec byl však August donucen Karlem XII., aby Patkula vydat na základě smlouvy z Altranstädtu. Patkul pak strávil další rok ve švédském žaláři, než jej Karel XII. nechal rozlámat v kole a setnout.


Život.

V roce 1955 vystudoval Moskevskou konzervatoř, obor klavír (pod Jakovem Flierem).  Prvním jeho skladatelským úspěchem byl balet "Hrbatý koníček", který měl premiéru ve Velkém divadle v Moskvě roku 1960. Speciálně pro svou ženu, primabalerínu Maju Pliseckou, poté adaptoval Bizetovu operu "Carmen" jako balet. Premiéra "Carmen" proběhla roku 1967, opět ve Velkém divadle. Dirigoval ji Gennadij Rožděstvenskij. "Carmen" měla obrovský úspěch, a to i mezinárodní. To Ščedrina přivedlo k nápadu přepracovat balet též do orchestrální suity o třinácti číslech. Na úkor vokálů Ščedrin v suitě přidal smyčcový orchestr a řadu neobvyklých bicích nástrojů, mj. vibrafon, marimbu či zvony.  Archiv Národního divadla suitu hodnotí slovy: „Nekopíruje otrocky původní dramatický příběh o krásné a nezkrotné Carmen, a přesto prožíváme příběh milostné vášně k tragickému rozuzlení neméně sugestivně. Zásluhu na tom má nejen dramaticky cítěná mozaikovitá hudební tektonika, ale též mistrovsky instrumentovaná partitura, plná známých intonací, ale i překvapivých zvratů, hudba strhující rytmičností a muzikantským kouzlem. Bizetova hudba si v suitě musela nechat líbit i typické Ščedrinovo dělení motivů, které jsou znovu a znovu spojovány do překvapivých novotvarů. Doslova elektrizující zvukový materiál suity, který tak Ščedrinova hudba nabízí, otevírá brány bohaté škály výrazové sdělnosti, stává se zdrojem nepopsatelných uměleckých prožitků.“  Pět let po "Carmen" uvedlo Velké divadlo jeho balet "Anna Kareninová", premiéru tančila znovu Maja Plisecká. V roce 1980 napsal nový balet "Racek", na námět divadelní hry Antona Pavloviče Čechova.  Napsal i řadu klavírních skladeb a tři klavírní koncerty. Roku 1963 uvedl první z nich, "Nezbedné častušky". Roku 1967 napsal klavírní koncert "Zvony", a to ke 125. výročí Newyorské filharmonie. Premiéru řídil Leonard Bernstein. Třetí klavírní koncert představil roku 1974.  Archiv Národního divadla jeho dílo koncertní a symfonické hodnotí takto: „V partiturách hledá všude nové možnosti zvuku a formy. Zatímco v 1. koncertu pro orchestr se autor spokojil s virtuózním zpracováním populárních intonací, ve svém 2. koncertu pro orchestr využil netradičně jak soustavy zvonů, tak starých ruských církevních melodií. 3. klavírní koncert je zvláštní tím, že v něm inovoval klasický variační postup račím způsobem; nejdříve zazní variace a vlastní téma exponuje až po vyčerpání všech postupů na samém konci skladby. Netradiční stavební řešení uplatnil též ve 2. symfonii (1966); tvoří ji 25 preludií seskupených do pěti vět.“  Napsal i několik oper, k nejúspěšnějším patří "Nejen láska" z roku 1961, kde významně využil folklórní motivy. Operní formu získalo u Ščedrinovo zhudebnění Gogolova románu "Mrtvé duše". Operu psal deset let. Oproti Gogolově předloze však hlavním hrdinou není nákupčí mrtvých duší, ale ruský lid, jenž je oslavován zejména kantilénovými zpěvy. Roku 1993 napsal svou třetí operu, i tentokrát s literárním námětem – Nabokovovým románem "Lolita".  Tvořil též scénickou a filmovou hudbu.  Ruský prezident Vladimir Putin skladatele vyznamenal řádem Za zásluhy před Vlastí 4. stupně.

Rodion Konstantinovič Ščedrin, rusky Родион Константинович Щедрин (16. prosinec 1932, Moskva) je ruský hudební skladatel a klavírista. Byl manželem baletky Maji Plisecké (od 1958). Proslul především jako autor baletů ("Carmen", "Anna Kareninová", "Racek"). Má i litevské občanství.


Historie.

Před nástupem automobilů byla používána nosítka v podobě trůnu, tzv. gestatoria, která neslo dvanáct mužů.  Potřeba reprezentativního automobilu pro hlavu římskokatolické církve se ukázala již v dobách raného automobilismu. Mnozí výrobci aut přicházeli již od konce 19. století se speciálně upravenými automobily pro papeže. Například Ford nabídl upravené prezidentské limuzíny. V roce 1930 věnovala společnost Mercedes-Benz Piovi XI vůz typu Nürnberg 460, kromě dalších vozů Mercedes používal papež též vozy italských značek nebo Citroën.  Během návštěvy Pavla VI. v New Yorku a v Bogotě v 60. letech 20. století sloužil papeži speciálně vybavený vůz Lehmann-Peterson. Nicméně se však stále ještě nejednalo o klasický „papamobil“ jaký se objevil až po pontifikátu Jana Pavla II., tedy upravené bílé terénní auto.  První papamobil byl použit pro papeže Jana Pavla II. na jeho cestě do Polska, kdy jako vozidlo posloužilo otevřené nákladní auto "Star 660 M2" od polského výrobce. Původní použité vozidlo se ale do dnešních dnů nezachovalo; dvě skupiny tvrdí, že mají původní podvozek (jeden vlastní podnikatel Marek Adamczak, druhý, s nečitelným číslem, Muzeum přírody a techniky ve městě Starachowice), dále se dochovalo pět kol, kus motoru, chladič. Během návštěvy papeže v Británii v roce 1979 byl použit upravený automobil typu Ford Transit, o rok později při návštěvě západního Německa mohli věřící a poutníci spatřit hlavu katolické církve v přestavěném terénním automobilu Mercedes-Benz 230 G. Vozy této značky se začaly v pozdějších dobách používat stále častěji a i dnes je německý výrobce luxusních automobilů významným dodavatelem "papamobilů".  První moderní papamobil současného vzhledu se objevil roku 1980, kdy na terénní podvozek byla přidána skříň z plexiskla, která umožňovala snazší průjezd mezi věřícími, ochranu před počasím a lepší viditelnost papeže v davu. Od roku 1981 byly papamobily vybaveny neprůstřelným sklem, poté co na papeže Jana Pavla II. byl spáchán neúspěšný atentát.  Během návštěvy papeže v Kanadě v roce 1984 byl použit speciální vůz postavený firmou Thibault Fire Engine Company v Pierreville v Kanadě. Opětovně se s ním papež svezl při návštěvě Kuby v roce 1998. Od roku 2005 je tento vůz v kanadském národním technickém muzeu.

Mercedes-Benz ML 430.

V roce 2009 papež použil na návštěvu Česka dva (jeden do Brna a druhý do Prahy) upravené vozy Mercedes-Benz ML 430, osmiválec o objemu 4,3 litru schopný maximálního výkonu 279 koní. Rozvor náprav automobilu je 2,8 metru, ze stran i podvozek je navíc pancéřovaný a celý stroj váží okolo 4 tun. V přední části se nachází místo pro řidiče, v zadní pak upravená vyvýšená kabina chráněná 3 centimetry silným neprůstřelným sklem umožňující papeži pohodlně sedět během cesty. Do papežovy kabiny se vejdou ještě jeho dva pobočníci, kteří podobně jako papež nastupují do kabiny ze zadní části vozidla. Papež usedá na křeslo z bílé kůže, které je vyzvednuto do vyvýšené pozice hydraulickým výtahem.  Pro případ nenadálé poruchy je automobil vybaven duplikátním systémem zapalování. Pomocí mikrofonů je zajištěna komunikace papeže s posádkou.

Papamobil je zvláštní druh automobilu, který slouží pro přepravu a ochranu papeže v průběhu jeho venkovních cest. Původně byl papamobil navržen pro zviditelnění papeže během přesunu skrze davy věřících. Existuje celá řada aut, která jsou speciálně upravena pro potřeby papeže. Ta se v průběhu let vyvíjela, bylo používáno několik druhů aut. Nejznámější je papamobil, který používá hlava katolické církve pro zahraniční cesty. Tím je v současnosti k roku 2009 speciálně upravený Mercedes-Benz ML 430. První papamobil svezl papeže Jana Pavla II. na jeho první cestě do Polska coby nově zvoleného papeže.


Vývoj.

V létě roku 1944 byl zahájen vývoj nového těžkého tanku, pracovně nazvaného Kirovec-1. Při vývoji byl kladen důraz na odstranění neduhů, které byly u stávajících těžkých tanků. Z vývoje vzešly dva prototypy, z nichž jeden zaujal klínovitě tvarovaným předkem, druhý pak věží nezvyklého kopulovitého tvaru. Po seznámení s oběma prototypy bylo vydáno rozhodnutí postavit nový prototyp, který by obsahoval korbu prvního a věž druhého prototypu. Tento nový prototyp byl představen v říjnu 1944 a v prosinci téhož roku rozhodl Stalin o zahájení jeho sériové výroby. První zkušební série tanků byla dokončena v květnu 1945.

Konstrukce.

Korba tanku byla velice jednoduchá, účinně tvarovaná, s velice silným pancířem (max 100 mm). Předek korby byl svařen ze tří válcovaných plátů, které vytvářely pro tento tank charakteristickou špičku ve tvaru klínu, která vynesla IS-3 přezdívku Ščuka (štika). Vnitřní uspořádání korby bylo řešeno stejně, jako u tanku IS-2. V přední části korby uprostřed seděl řidič. V malém trojúhelníkovém plátu nad řidičem byl malý poklop, vybavený periskopem. Řidič měl dále v případě nutnosti nouzového opuštění tanku k dispozici únikový prostor v podlaze. K pohonu tanku sloužil vznětový motor V-2-IS o výkonu 600 HP. Podvozek sestával na každé straně z napínacího kola vpředu, šesti dvojitých pojezdových kol, hnacího kola vzadu a třech napínacích kladek. Pojezdová kola s vnitřním tlumením byla odpružena torzními tyčemi. V přední části korby byla elektricky poháněná, odlévaná věž vejčitého tvaru, který se stal charakteristickým pro celou řadu poválečných sovětských tanků. Velice silně pancéřovaná věž byla odlévaná. Ve věži byl lafetován kanón D-25T ráže 122 mm spolu s kulometem DT ráže 7,62 mm. Hlaveň kanónu byla vybavena úsťovou brzdou. K zamíření sloužil teleskopický zaměřovač TŠ-17, ve věži byl instalován pozorovací periskop Mk.IV. Vezená zásoba munice činila pouhých 28 dělených granátů. Na pravé straně střechy věže byla instalována nízká kopule, vybavená poklopem. K ní byl uchycen protiletadlový kulomet DŠK ráže 12,7 mm. Na levé straně věže byl druhý poklop pro velitele. Celkem bylo do roku 1946 vyrobeno 2311 kusů tanků IS-3, přičemž během války činil počet vyrobených tanků 29 kusů.  Tanky IS-3 trpěly zejména závadami pohonu, na což vedení armády reagovalo modernizací, která probíhala v letech 1948–1952. Zásadní modernizace IS-3 proběhla v roce 1960, kdy tanky dostaly nový motor V-54K-IS, převzatý z tanku T-54. Spolu s novým motorem byla použita nová, spolehlivější převodovka a účinnější vzduchové filtry. Do tanků byly instalovány nové vysílačky a přístroje na noční vidění. Kulomet DŠK byl zaměněn za modernější DŠKM, opět ráže 12,7 mm. Takto upravené tanky byly označeny jako IS-3M a konečně zaznamenaly vyšší spolehlivost.

Bojové nasazení.

Žádný z tanků IS-3 pravděpodobně nebyl během Velké vlastenecké války proti Německu nasazen. Existuje sice nepodložená zvěst o souboji tanků IS-3 s německými Jagdpanthery, ale vzhledem k časovému horizontu výroby IS-3 se to zdá nereálné. Do Německa tanky IS-3 zavítaly teprve při demonstraci vítězných armád v Berlíně v září 1945. Na Dálný východ byly tanky IS-3 sice odeslány, ale o jejich zapojení do boje s japonskou armádou neexistují žádné záznamy. S největší pravděpodobností nebyl tento tank Sovětským svazem za 2. světové války nikdy bojově použit. Tyto tanky se zúčastnily až při potlačení povstání v Maďarsku v roce 1956 a okupace Československa v roce 1968.  Skutečného bojového nasazení se IS-3 a IS-3M dočkaly pouze v rámci egyptské armády během tzv. Šestidenní války (1967). Zde tyto tanky, které Sovětský svaz dodal Egyptu, zaznamenaly dílčí úspěch, když se jim podařilo zničit několik izraelských tanků. Celkově však bylo jejich nasazení zklamáním. Vzhledem k nemožnosti rychlého zaměření cíle, špatným manévrovacím schopnostem zapříčiněným těžkým terénem (tank byl konstruován pro východoevropské stepi) a nespolehlivému pohonu (v egyptských podmínkách nebyl dostatečný přísun náhradních dílů), což bylo umocněno všudypřítomným pouštním prachem a pískem, klesala hodnota těžkých tanků na naprosté minimum. Ve spojení s průměrnou kvalitou egyptských osádek dopadlo celkové bojové použití tanků IS-3 katastrofálně. Efektivitu egyptských osádek dokládá případ, kdy tank IS-3 byl zničen vhozením granátu dovnitř skrz otevřený poklop – Egypťané totiž nechávali s oblibou otevřené poklopy pro rychlejší únik v případě zasažení. Ze zhruba 100 dodaných tanků IS-3 a IS-3M jich bylo ztraceno 73, z toho velká část zůstala na bojišti nepoškozená. Izrael tak ukořistil velké množství provozuschopných tanků, které používal jako pásové tahače.

IS-3 byl sovětský těžký tank vyvíjený na konci druhé světové války a vyráběný v letech 1945 až 1954. Označení IS znamenalo Iosif Stalin.


Historie.

Vznik města.

Město bylo založeno roku 974 císařem Otou II. jako obrana německých území Svaté říše římské před Francií. Stalo se součástí opevněné linie na řece Šeldě a zároveň tvořilo jedno z hraničních měst mezi Svatou říší římskou a Francií na území Vlámska (další hraniční města byla Valenciennes a Antverpy). Město se rozrůstalo velice rychle, již v roce 1005 mělo několik kostelů a stalo se největším městem vévodství Lotharingie. V roce 1033 dobyl město vévoda Balduin IV. Flanderský, který tak získal důležitou pozici pro postup na císaře Jindřicha III. Černého, vládce Svaté říše římské. V roce 1047 založila manželka Balduina V. Flanderského v Oudenaarde benediktýnské opatství, a tak společně upevnili dobytou pozici jeho otce. V tomto období se do města stěhovaly rodiny obchodníků a řemeslníků z Francie, které překročily řeku Šeldu.

Rozkvět.

Od 11. století se ve městě začaly vyrábět zdobné tapiserie, které přispěly k prudkému rozkvětu města. Podstatný vliv na rozvoj a slávu města měla také výhodná pozice na řece Šeldě. V Oudenaarde postupně vyrostlo několik kostelů, klášterů a nemocnice. Ve středověku bylo známé jako kolébka flanderských hrabat a sídlo šlechty, neboť obrana byla zajištěna z jihu i severně od Gentu. V letech 1526 - 1537 byl v Oudenaarde postavena radnice a známý kostel svaté Walburgy. V roce 1522 zde několik měsíců pobýval král Karel V., kterému se později narodila dcera Markéta Parmská, místodržitelka Nizozemí.

Úpadek a novodobé dějiny.

Obyvatelstvo Oudenaarde se v polovině 16. století vzbouřilo proti protestantské reformaci, přidalo se na stranu Gentu a společně bojovali proti císaři Karlu V. Roku 1582 bylo město dlouhodobě obléháno a nakonec se ho Markétin syn Alexander Farnese Parmský vzdal. Uprchlo odtud množství obyvatelstva, řemeslníků, obchodníků i šlechty. Protireformace přinesla do města nový společenský život a na krátkou dobu obnovila výrobu gobelínů. Největší sláva se mu již ale nevrátila. Francie zaútočila na Oudenaarde hned třikrát během následujícího století. Další významnou kapitolou v historii města byla v roce 1708 bitva u Oudenaarde, součást válek o dědictví španělské. Stalo se tak provincií Habsburků. Po roce 1790 trpělo Oudenaarde, stejně jako jiná města, následky Velké francouzské revoluce. První světovou válku dokumentuje několik památníků, které připomínají poničení částí města při bojích.

Pamětihodnosti.

Radnice Oudenaarde postavená v gotickém slohu a její zvonice byly v roce 1999 připsány na seznam světového dědictví UNESCO. V radnici se nachází unikátní kolekce tapiserií. Je zde také řada kostelů, mezi nejvýznamnější patří kostel Panny Marie z Pamele postavený v roce 1234 na břehu Šeldy a kostel svaté Walburgy. Ve městě sídlí také muzeum cyklistického závodu Kolem Flander. Od roku 2008 je Oudenaarde domovem nejmenšího belgického pivovaru "Smisje Brewery", který dříve sídlil v Bruggách.

Události.

Mezi nejvýznamnější společenské události ve městě patří každoročně pořádaná pivní slavnost. Ta se koná vždy v červnu. Dalšími významnými událostmi jsou hudební festivaly a zemědělský veletrh. Na jaře zde vždy startuje ženská část závodu Kolem Flander ("Ronde van Vlaanderen voor Vrouwen") a mužská část tudy prochází až ke kopci Koppenberg. Každých deset let je na náměstí "Grote Markt" pořádán květinový festival, kdy se na ploše náměstí zobrazí z květin obrazec. Poslední se uskutečnil v roce 2005.  Ve městě působí fotbalový klub K.S.V. Oudenaarde.

Oudenaarde () je město v belgické provincii Východní Flandry ve Vlámském regionu. Současně leží také ve Vlámském jazykovém společenství, kde se hovoří převážně vlámskou nizozemštinou. K městu je přidruženo celkem 13 obcí, které tvoří jeho předměstí. V roce 2013 zde žilo přes 30 tisíc obyvatel.


Popis.

Stonek.

Rostou jednotlivě nebo odnožují až tvoří nízké trsy. Stonek je buď kulovitý, protáhlý až ve stáří, nebo již od mládí válcovitý. Běžný průměr jednotlivých stonků kulovitých druhů je 2 až 15 cm (bez trnů) a výška u válcovitých okolo 30 cm, několik druhů dosahuje 60 cm výšky. Větší rozměry jsou vzácné, průměr 25 až 30 cm dosahují "M. grusonii" a "M. winterae". Nejmenší druhy mohou kvést již při velikosti 1 cm. Mnoho druhů v dolní části stonku odnožuje nebo roste trsovitě. Trsy mohou mít až 1 m v průměru. Známá "M. gracilis" tvoří odnože i v horní části stonku. Zajímavé je dichotomické dělení, kdy se postupně růstový vrchol stranově protáhne a rozdělí na dva, až vzniknou dvě nové hlavy stonku, např. u "M. parkinsonii, M. perbella, M. celsiana, M. karwinskiana". Některé druhy mají pletiva, epidermis a cévní svazky velmi měkké, označují se jako měkkomasé. Tělní šťáva některých druhů na vzduchu dostává mléčné zbarvení (tvoří latex) a tuhne v žlutavou hmotu. U sekce "Galactochylus" (nově "Mammillaria") se tak chová šťáva z celého stonku, zatímco u sekce "Subhydrochylus" nepravidelně hlavně šťáva z cévních svazků. Sekce "Hydrochylus" latex netvoří. Stonky jsou většinou zelené, výraznější pigmentace bývá jen u druhů s řídkým otrněním.  Povrch těla je členěn do kuželovitých výstupků, bradavek, počeštěně z latinského názvu mamil. Jsou od sebe zcela oddělené (tím se liší od žeber rozpadlých do hrbolů např. u rebucií) a jsou uspořádány do spirály. Mohou být krátce kuželovité, kónické, značně protáhlé, prohnuté či kyjovité, širší na konci. Nejmenší mají jen několik mm (skupina "M. crucigera"), nejširší až 2 cm a nejdelší až 5 cm ("M. longimamma"). Nejmenší tvoří jen malou část objemu stonku na povrchu, naopak u podrodu "Dolichothele" dlouhé mamily tvoří většinu stonku. Na vrcholu každé mamily se nachází vegetační bod zvaný areola. U mamilárií došlo k jejímu rozdělení na část nesoucí trny na vrcholu mamil a generativní část nazývanou axila, která se přesunula k bázi mamily. Oddělení areoly a axily je dokonalé na rozdíl od ostatních rodů z mammilloidní vývojové větve (rody "Coryphantha", "Escobaria", "Pelecyphora", "Neolloydia" a "Ortegocactus"), u kterých může být areola a axila ještě spojena zřetelnou brázdou s vlnou. Areola nese trny, případně chlupy a vlnu, axila bývá holá nebo se zde tvoří vlna a někdy štětiny. Z axil se vyvíjí květy a později plody, ze starých axil na bázi vyrůstají odnože.

Trny.

jsou velmi různorodé a mnohdy velmi ozdobné. Na jedné rostlině mohou být až tři druhy trnů, okrajové, které bývají početnější, slabší, světlé a výrazné barevné středové trny, z nichž jeden může být ještě silnějí a výraznější nebo háčkovitý. Střední trny mohou být různě zbarveny na špičce, ve středu a u báze a mohou tak mít tři různé barvy v délce. Trny mohou být velmi silné, tvrdé ale řídké, často doplněné hustou vatou. Nebo mohou být slabé, ale početné a rostlinu značně halící. Trny mohou být přeměněné ve vlasy a rostlinu zahalovat do chlupaté koule, např. u oblíbené "M. bocasana". Několik druhů, např. "M. herrerae, M. humboldtii, M. lasiacantha, M. magallanii, M. solisoides, M. stella-de-tacubaya" má trny velmi početné, přitisklé, bělostné, zcela rostlinu obalují a vytvářejí vzhled bílé koule. Unikátní trny má “labutěnka“ "M. plumosa". Jsou mnohonásobě zpeřené a připomínají bělostné ptačí peří. Mírně zpeřené trny mají i další druhy, např. "M. schiedeana, M. pennispinosa". Trny může ještě doplňovat hustá vata a štětiny. Husté otrnění, vlna, vata umožňuje rostlinám na exponovaných stanovištích vytvořit příznivější chladnější mikroklima kolem stonku.

Květy.

Z axil pak v době květu vyrůstají jednoduché souměrné květy s velkým počtem tyčinek. Květy rostou v kruzích. Barva a tvar květu se je velmi různá: bílá, smetanová, růžová, červená nebo purpurová. Několik druhů kvete i žlutě.

Plody.

Plody se tvoří a dozrávají zanořené ve stonku. Po dosažení zralosti, případně po období klidu na začátku další růstové sezony jsou vytlačeny na povrch. Až druhým rokem jsou vytlačeny plody "M. bombycina". Plody jsou podlouhlé, válcovité, kyjovité, málokdy oválné, někdy drobné, jindy relativně značně velké. Nejdelší plody má "M. bocasana", až 4 cm dlouhé, tenké, fialové. Plody jsou holé, bez chlupů a šupin. Na vrcholu zůstává zbytek květu. Mají silnější masitou stěnu, někdy vysychavou, uvnitř dutinu se šťávou a semeny. Plody většiny druhů jsou zbarveny červenými barvivy anthokyany červeně, oranžově, fialově, narůžověle. Jen u málo druhů zůstávají zelené bez červených odstínů, většinou u druhů z podrodu Dolichothele. Zelené plody mají "M. baumii, M. brachytrichion, M. carmenae, M. carretii, M. decipiens, M. melaleuca, M. heidiae, M. longiflora, M. surculosa", zelenobílé "M. backebergiana" a "M. vetula", zelenožluté "M. solisioides" a plody žluté má "M. longimamma". Počet semen v plodu se různí podle druhů, od deseti až po několik set drobných semen. Plody mnoha druhů jsou jedlé.  Několik druhů mamilárií, "M. deherdtiana" ( včetně subsp. "dodsonii"), "M. luethyi, M. napina, M. saboe "(subsp." goldii, haudeana")," M. sanchez-mejoradae, M. tepexicensis" a "M. theresae" zralé plody nevytlačují ze stonku. Semena se uvolňují až po odumření okolních mamil na bázi stonku nebo po uhynutí rostliny. Např. "M. deherdtiana" roste na malých holých vrcholových paloucích na pahorcích z denudovaných vápenců, okolí je porostlé dubovým lesem. Zde již růst nemůže. Zadržování semen je adaptací na prostorové omezení lokality, kdy šíření semen do okolí nemá smysl a nová generace může růst až po úhynu rodičovské. Jev, kdy plody zůstávají ukryty ve stonku rostliny se nazývá kryptokarpie. Jev, kdy jsou semena uvolněna až po úhynu polykarpické mateřské rostliny se nazývá serotinie.

Život v extrémních podmínkách.

Jedná se o CAM rostliny, které mají přes den průduchy zavřené, což jim umožňuje bránit ztrátám vody výparem. V noci se průduchy otevírají a mamilárie (podobně jako ostatní sukulenty) přijímají oxid uhličitý. Ten je vázán do sloučeniny malátu, který je v průběhu dne štěpen v Calvinově cyklu na pyruvát. Tyto cykly jsou součástí fotosyntézy a umožňují rostlině výrobu energie. CAM je anglická zkratka pro "Crassulacean Acid Metabolism", tedy „metabolismus kyselin tlusticovitých ("Crassulaceae") rostlin“, u kterých byl tento cyklus pozorován poprvé. CAM cyklus je obměnou Hatch-Slackova cyklu u tzv. C rostlin.  Mimo CAM cyklus chrání před horkem a velkým výparem i tlustá pokožka a pletiva nasáklá vodou. Také členitost jejich povrchu, včetně trnů a vlny, umožňuje mamiláriím vytvářet odlišné mikroklima v těsné blízkosti jejich povrchu. Jsou díky tomu schopné přežít vysoké teploty běžné na stanovištích, kde se vyskytují. Jak bylo zjištěno z pozorování některých mamilárií (např. "M. pectinifera", "M. napina", "M. hernandezii", "M. crucigera", "M. dixanthocentron" "M. supertexta") v údolí Tehuacán v Mexiku, teplota půdy v místech, kde tyto rostliny rostou, dosahuje až 52 °C. Také bylo zjištěno, že rostliny rostoucí vertikálně ve skalách jsou proti takto vysokým teplotám chráněny a teplota okolní půdy bývá v průměru o 14 °C nižší.

Systematika.

Původ jména.

Název rodu "" je latinského původu. „Mamilla“ totiž značí bradavku, což souvisí s charakteristickými výrůstky na povrchu mamilárií. Z těchto bradavek pak u takových druhů vyrůstají vlasy a trny. V češtině se běžně používá jméno mamilárie. Starší český název tohoto rodu je cecuň. Latinské rodové označení'zavedl v roce 1812 anglický botanik Adrian Hardy Haworth (1767–1833) ve své knize's použitím typového jedince "Mammillaria simplex" Haw., který vznikl vyčleněním "Cactus mammillaris" (L., 1753) do samostatného rodu. "Cactus mammillaris" je starší název, který použil Carl Linné v roce 1753 jako typový druh pro rod "Cactus" ve své knize "". S označením „"mammillaris"“ (tedy bradavčitý) tak nepřichází při svém popisu druhu Haworth, ale použil ho již Carl Linné v roce 1753. Linnéův taxon "C. mammillaris" je starší než Hawortův "M. simplex", a tak mu někteří autoři dávají přednost a Haworthův taxon je v tom případě označován jako mladší synonymum.  Aby problémům nebyl konec, rodové jméno "Mammillaria" bylo v roce 1809 (tedy o tři roky dříve než Haworthem) použito k označení zcela odlišného rodu. Anglický botanik John Stackhouse jím totiž označil rod řas dnes známý jako "Gigartina". Aby neexistovala dvě rodová jména s označením "Mammillaria", pro kaktusy a řasy, označení "Mammillaria" pro řasy se přestalo používat a bylo nahrazeno rodovým jménem "Gigartina".  To bylo pak i stvrzeno v roce 1930 na mezinárodním botanickém kongresu. Ještě předtím se v roce 1923 botanici Nathaniel Lord Britton a Joseph Nelson Rose pokusili zavést nové označení pro tento rod kaktusů, tak aby je odlišily od řas – Neomammillaria. To je dnes považováno za homonymum. V roce 2000 bylo jméno "Mammillaria" pro rod kaktusů právoplatně zapsáno do Mezinárodního kódu botanické nomenklatury, jako chráněné pro rod "Cactus".  V průběhu více jak 160 let, které následovaly po popisu první mamilárie, došlo k podstatnému překlasifikovávání tohoto rodu. Botanici byli odkázáni hlavně na popisy dostupných zástupců. První snahy spadají do roku 1837, kdy německý botanik Ludwig Pfeiffer rozdělil rod "Mammillaria" na 2 skupiny na základě vzhledu trnů.

Současná klasifikace.

Postupně následují studie dalších botaniků a nadšenců do kaktusů až po druhou polovinu 20. století, kdy přichází se svojí klasifikací anglický botanik David Richard Hunt. Ten rozdělil rod "Mammillaria" na 6 podrodů, 3 sekce a 14 sérií. Objevují se i další pokusy o systém. Zajímavá je např. Buxbaumova teorie vývojového stupně Mammillaria z roku 1951. Klasifikace Huntova popisuje 6 podrodů ("Mammilloydia", "Oehmea", "Dolichothele", "Cochmiea", "Mamillopsis" a "Mammillaria") přičemž podrod "Mammillaria" dále dělí na tři sekce: "Hydrochylus", "Subhydrochylus" a "Mammillaria" a ty na série. Sekce "Hydrochylus" je rozdělena do 8 sérií, jmenovitě "Longiflorae", "Ancistracanthae", "Stylothelae", "Proliferae", "Lasiacanthae", "Sphacelatae", "Leptocladodae" a "Decipeintes". Sekce "Subhydrochylus" pak do 3 sérií: "Heterochlorae", "Polyacanthae" a "Supertextae"; sekce "Mammillaria" pak také do 3: "Leucocephalae", "Mammillaria" a "Polyedrae". Důležitý zvrat pak přináší taktéž, dnes uznávaná klasifikace J. M. Lüthyho. Ten používá detailní morfologický popis, včetně biochemických a stanovištních dat. V letech 1995 a 2001 vypracovává klasifikaci, ve které rozlišuje 5 podrodů ("Oehmea", "Dolichothele", "Cochemiea", "Phellosperma" a "Mammillaria") 6 sekcí a 22 sérií. Podrod "Cochemiea" dělí na série "Ancistracanthae", "Barchella" a "Cochemiea"; podrod "Phellosperma" je rozdělen na sekce "Archiebnerella" (se sériemi "Phellosperma" a "Zephyranthoides"), "Kraninzia" (se sériemi "Herrerae", "Longiflorae" a "Pectiniferae") a sekci "Mammillopsis". Poslední podrod "Mammillaria" je pak rozdělen do tří sekcí. Sekce "Cylindricothelae" se dělí na série "Bombycinae", "Stylothelae", "Proliferae", "Lasiacanthae" a "Sphaclatae". Sekce "Conoidothelae" pak na série "Leptocladodae", "Decipeintes", "Heterochlorae", "Rhodanthae", "Polyacanthae" a "Supertextae". Poslední sekce "Mammillaria" je pak tvořena 3 sériemi: "Leucocephalae", "Mammillaria" a "Polyedrae".  Tyto dvě poslední klasifikace, tedy Lüthyho a Hunta, se pak běžně používají při klasifikacích zástupců rodu "Mammillaria" a běžně slouží jako výchozí body pro další fylogenetické studie. Poslední etapou zkoumání taxonomie mamilárií a příbuzných taxonů je pak rozvoj metod porovnávání struktury DNA. Zatím poslední studii v tomto oboru provedli Butterworth a Wallace (2004), kteří zkoumali sekvence chloroplastové DNA u 113 zástupců rodu "Mammillaria" a 12 jiných druhů kaktusů z rodů "Ortegocactus", "Pelecyphora", "Neolloydia", "Escobaria", "Coryphantha", "Ferocactus" a "Stenocactus". Výsledky ukázaly míru příbuzenských vztahů jednotlivých druhů a podruhů, včetně těch, které nejsou v současnosti řazeny do rodu "Mammillaria". Vzhledem k běžnému použití několika klasifikací najednou není přesný počet mamilárií znám.

Výskyt.

Areál výskytu.

Centrem výskytu je Mexiko a jižní část USA. Menším počtem druhů areál pokračuje na ostrovy karibské oblasti a několika málo druhy, "M. colombiana, M. mammillaris, M. nivosa", zasahuje až do Jižní Ameriky na pobřeží Kolumbie a Venezuely. Mamilárie osídlily velmi různorodé biotopy, od pobřežních útesů až do výšek nad 3000 m n. m. ("M. deherdtiana" subsp. "dodsonii"). Rostou na otevřených skalních výhonech, v puklinách skalních stěn, v nánosech rozpadavých hornin, více však v zákrytu křovin nebo větších kaktusů, v řídkých suchých borových a dubo-borových lesích, nebo i v mechových porostech. Obývají jak zásadité rozpadlé vápencové sutě, tak kyselé humózní půdy a lesní hrabanku. Větší část druhů má poměrně malý areál výskytu nebo několik málo izolovaných nalezišť a lze je označit za endemity. Menšina druhů (např. "M. compresa, M. mystax, M. parkinsonii") má rozsáhlou oblast výskytu, kde různě varírují, tvoří různé formy ( např. "M. prolifera") nebo polyklonální mikrodruhy (např. "M. celsiana"). Rozsáhlou oblast výskytu mají druhy rostoucí na ostrovech karibské oblasti (např. "M. colombiana" roste od Mexika přes Honduras, Guatemalu, Jamajku až po Kolumbii a Venezuelu.).

Příklady výskytu.

Mamilárie osídlily nejrůznější stanoviště. Rostliny rostou na teplých a slunných stanovištích v propustných až písčitých půdách, jiné v humózních ("M. boodii") či vertikálně ve vápencových skalách ("M. crucigera" ). Častý je i výskyt na plochých vápencových kopcích ("M. napina", "M. candida", "M. pectinifera",) Některé samostatně, jiné ve společnosti jiných rostlin ("M. carnea", "M. gaumeri") či v lese ("M. carmenae", "M. dealbata", "M. nejapensis"). Některé ve vysokých horách ("M. dodsonii", "M. deherdtiana", "M. glasii"), jiné na pobřeží ("M. gaumeri"). Řada druhů je v přírodě těžko odhalitelná, protože roste zahloubená v zemi pod příkrovem trav, mechů a spadaného listí či jehličí ("M. solisioides", "M. napina," "M. hernandezii").  Například u druhu "Mammillaria pectinifera" bylo zjištěno, že preferuje otevřená stanoviště s nižší přítomností ostatních rostlin, "Cnidoscolus tehuacanenesis", "Gomphrena decumbens" a "Cassia pringlei" byly rostliny nalezené pouze v parcelkách s "M. pectinifera". Dále se zjistilo, že tato mamilárie preferuje hlubší půdy s nižším procentem povrchové kamenitosti. Důležitým faktorem je pak půdní vlhkost a pH. V tomto případě rostlo více mamilárií v parcelkách, kde dosahovala půdní vlhkost 11 % a reakce půdního roztoku 7,1. Zde je však třeba uvést, že procento nasycení půdy vodou nevypovídá nic o dostupnosti vody pro rostlinu, pouze o stanovišti. Dostupnost vody pro rostlinu určují hlavně vlastnosti půdy – vyšší podtlak znamená méně vody pro rostlinu. Jílovitá půda se potom jeví rostlině z aridních půd jako suchá a písčitá, tedy propustná půda, jí nabízí více dostupné vody.  Jiným případem je "Mammillaria nejapensis", která roste v opadavých lesích jižního Mexika, kde se k ní dostává slunce pouze od listopadu do května, kdy je les bez listů. V humusových naplaveninách ve státě Tamaulipas roste "M. meiacantha", značné proměnlivosti dosahuje "M. dealbata". Někteří zástupci druhu "M. delbata" se vyskytují v suchých a horkých údolích, jiní vystupují do hor, kde rostou v lesích s borovicí a dubem.

Užití.

Etnobotanické studie z počátku minulého století ukázaly, že "M. grahamii" Engelm. byla mezi Apači Chiricahua a Mescalero používána jako potrava a léčivka. Plody se jedly čerstvé, sušené nebo vařené. Dužninu plodů konzumovaly hlavně děti jako přesnídávku, vařená rostlina se pak přidávala na bolavé a hnisající uši. Některé druhy byly také podrobeny fytochemickým analýzám. Nalezené látky ukazují na možnost použití výtažků ve medicíně. Například u rodu "M. heyderi" Muehlenpf. byly nalezeny látky působící proti bolesti uší a hlavy, hluchotě, navozující vidiny, či způsobující dlouhověkost.

Ochrana.

Vzhledem k tomu, že jsou mamilárie pěstovány jako okrasné rostliny, stávají se tak cenným sběratelským artiklem. To v poslední době vede ke snižování jejich počtu ve volné přírodě, ale také ničení přirozených stanovišť, kde se tyto druhy vyskytují. Zavala-Hurtado "et al". (2003) například uvádí, že "M. pectinifera" byla od 80. let 19. století intenzivně sbírána na přirozených stanovištích a v současné době jsou tak známé pouze 3 populace tohoto druhu s celkovým počtem asi 200 jedinců. Mnohé druhy se vyskytují v tak malých populacích, že se často stává, že jsou buď nalezeny a popsány později než v ostatních případech, nebo jsou popsány a pak na několik let ztraceny, než dojde k objevení nových přirozených stanovišť. To byl například případ druhu "M. carmenae", která byla poprvé popsána v padesátých letech 20. století, ale znovu objevena na přirozeném stanovišti až v roce 1976. Mezi vlivy, které snižují počet mamilárií ve volné přírodě, je vyjma sběru uváděno hlavně ničení přirozených stanovišť. K tomu dochází hlavně v důsledku orby polí, pastvy dobytka a stavby silnic. Přesné studie na rozšíření mamilárií však stále chybí, a tak není možné určit, jestli ten či onen druh se vyskytuje v malém počtu z přirozeného důvodu (bioticky/abiotický vliv), či je toto rozšíření ovlivněno člověkem (antropický vliv). Z přirozených důvodů působících na malé rozšíření druhu jsou pak uváděny specifické požadavky na prostředí, které se vyskytuje jen na malém území či malá schopnost šířit semena, která je některým druhům vlastní.  Vzhledem k malému počtu některých mamilárií na přirozených stanovištích jsou tyto druhy v různých zemích chráněny jak ze zákona zařazením do červených seznamů, tak je jejich obchod na mezinárodním poli omezován prostřednictvím úmluvy CITES ("" česky "Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin"). Některé druhy se dostávají do červených seznamů i v důsledku důležitosti v historii a kultuře daného území, tak jak je tomu například v Mexiku.  V současné době (2009) se na červeném seznamu IUCN nachází 25 druhů mamilárií, mezi něž patří například "Mammillaria albicoma", "M. herrerae" či "M. luethyi". Z tohoto počtu je 9 druhů „kriticky ohrožených“ ("Critically Endangered" – CR), 6 druhů „ohrožených“ ("Endangered" – EN), 7 druhů „mírně ohrožených“ ("Vulnerable" – VU), "Mammillaria glochidiata" a "M. guillauminiana" jsou uváděny jako „v přírodě vyhynulé“ ("Extinct in the Wild" – EW). Na mexickém červeném seznamu "NORMA Oficial Mexicana NOM-059-ECOL-2001" je pak asi 118 druhů a poddruhů mamilárií zařazených do kategorií „kriticky ohrožený“ ("En peligro de extinción" – P), „ohrožený“ ("Amenazadas" – A) a „pod zvláštní ochranou“ ("Sujetas a protección especial" – Pr). Právě do kategorie pod zvláštní ochranou jsou řazeny druhy a poddruhy, který mají výrazný význam v historii či kulturách Mexika. Mexický červený seznam má jednodušší způsob řazení rostlin do červeného seznamu a tak obsahuje více jednotek, nežli červený seznam IUCN. Podobná situace je i v jiných zemích, které mají své červené seznamy ohrožených druhů rostlin.  Co se týče úmluvy CITES, je většina mamilárií chráněna proti obchodování. V případě potřeby mamilárií za účelem obchodování na mezinárodních trzích je tak třeba vždy zjistit jaký status má v daných zemích ten či onen druh, prostřednictvím webu CITES.

Pěstování.

Správné podmínky pěstování mamilárií vychází jednak z pěstitelské zkušenosti a podmínek, jakých jsou běžní pěstitelé bez drahého vybavení schopni dosáhnout, ale také ze stanovištních podmínek jednotlivých druhů ve své domovině. Například při pěstování mamilárií v ČR je nutné nějakým způsobem rostliny udržovat v době nepříznivých světelných, ale i teplotních podmínek – v období zimy. Obecně se doporučuje jako u jiných kaktusů udržovat rostliny v klidovém stavu při teplotách do 10 °C na světle a bez zálivky. Za nejnižší možnou teplotu u ochmýřených mamilárií je pak považováno 5 °C.  Se zvyšováním intenzity světla v mírném pásu, tedy na jaře je možné postupně začít kaktusy zalévat. Období růstu těchto rostlin je soustředěno na jaro, léto a počátek podzimu. Doporučuje se zálivku postupně zvyšovat. Ta by měla vrcholit v průběhu léta a pak být postupně snižována. Stejně tak se u ochmýřených mamilárií doporučuje v období léta mírné rosení. Přihnojování pak také patří doprostřed léta. Obecně se doporučuje pěstovat kaktusy u okna či ve sklenících, kde je dostatek světla. Teploty by měly být v sezóně v rozsahu 25–35 °C, konkrétní teploty však závisí na teplotách a podmínkách v jakých ten či onen druh roste na přirozeném stanovišti. Půdy by měly být propustné, tvořené kombinací zeminy, listovky a písku spíše kyselé, i když studie dokazují, že některé mamilárie z vápencových skal Údolí Tehuacan vyžadují půdy neutrální až zásadité. U druhů tvořících populace pak je potřeba širší květináč, aby byla umožněna tvorba odnoží.

Přesazování.

Mladší mamilárie se přesazují jednou ročně vždy na jaře, starší pak jednou za dva roky. Kořeny je možno zkrátit až o třetinu a nechat zahojit. Poté se začíná zalévat až po několika dnech od zasazení rostlin do nového substrátu – výrazně se začíná zalévat až po prvních projevech růstu, u některých rostlin, zejména u ročních semenáčků, se provádí otužovaní vysazením zálivky až do období zcvrkávání rostlin a následné pokračování v zálivce.

Hnojení.

Mamilárie se často uvádí jako velmi nenáročné kaktusy. Pokud jsou přesazovány pravidelně každý rok do nového substrátu není třeba tak časté hnojení. Při použití hnojiv se sledují cíle dobře vypadajících rostlin, či se používají rostlinné regulátory pro podporu odnožování či kvetení rostlin. Hnojiva a rostlinné regulátory se podávají v zálivce podle návodu a také podle reakce rostlin na použitá hnojiva a jejich výši. Vše je nutno kontrolovat, aby nedošlo k přehnojení a oslabení rostliny.

Množení.

Mamilárie stejně jako ostatní kaktusy je možno rozmnožovat generativně, tedy semeny či vegetativně tedy řízky nebo odnožemi. Generativní rozmnožování je velmi časté u pěstitelů, protože dává nové genotypy. Možné je také cílené sprašování různých druhů za účelem vzniku nových genotypů. Pro zajištění úrody plodů a semen je často nutné, v umělých podmínkách opylovat štětečkem, protože neexistují přirozené mechanismy opylení. Výhodou množení semeny je také možnost tato semena uchovávat několik let a šířit tak druhy mezi pěstiteli. Opět záleží na druhu a tedy na počtu let, po které jsou tato semena viabilní. Na základě zkoumání jevu zvanému v angličtině "serotiny" (česky "uchovávání semene rostlinou"), bylo zjištěno, že semena druhů "Mammillaria hernandezii", "M. napina" a "M. solisioides" měly ještě po 8 letech 70% klíčivost. Semena se uchovávají v dormantním stavu v chladu, suchu a temnu a vysévají v mírném pásmu umělých podmínek na počátku jara – tedy na počátku vegetativního období. Faktu, že semena v chladu, suchu a temnu nebudou klíčit, napomáhají i četné vědecké studie (např. Cervera, J. Carlos "et al". (2006), Flores, J.; Jurado, E. a Arredondo, A. (2006)). Obecně před klíčením se doporučuje semena dezinfikovat a následně klíčit při teplotě půdy 20–25 °C.  V případě vegetativního rozmnožování se používají odnože (u odnožujících mamilárií) či řízky (u mamilárií rostoucích jednotlivě).

Choroby a škůdci.

Mamiláriím v kultuře můžou škodit houby, ale i živočichové. Přesné choroby nebyly zatím přesně definovány. Mezi nejdůležitější choroby a škůdce patří sviluška, červec, puklice či hniloba.

Rozmnožování "in vitro".

Rozmnožování a pěstování "in vitro" se používá nejčastěji v laboratorních podmínkách při výzkumu. Používají se buďto agarové plotny bohaté na živiny a růstové regulátory, je možno použít i tekutá média (viz obrázek).

Mamilárie ("Mammillaria"), též cecuně, je rod stonkových sukulentních rostlin z čeledi kaktusovité ("Cactaceae"). Je druhově nejbohatším rodem čeledi. Přesný počet uznávaných druhů se liší podle použité klasifikace. Z moderní klasifikace Pilbeam uznává 181 druhů, Hunt rozlišuje 145 druhů, starší taxonomické klasifikace a praktičtí kaktusáři rozlišují okolo 300 druhů. Centrem výskytu rodu "Mammillaria" je Mexiko a jižní státy USA. Rod několika málo druhy zasahuje do ostrovů Karibské oblasti a dále až po sever Jižní Ameriky do Kolumbie a Venezuely.


V češtině.

V češtině bývá ráz (předraz) označován za tvrdý hlasový začátek, není samostatným fonémem a v písmu se nezaznamenává. Použití rázu v češtině je fakultativní, tj. používá se jen někdy. Při artikulaci samohlásky na začátku slova (morfému) plní ráz funkci protetické hlásky, obvykle tak slouží k vyznačení předělu mezi slovy, a to i uvnitř složenin. Vkládá se obvykle mezi dvě samohlásky, které spolu netvoří dvojhlásku, např. "používat", "táta a máma" ; u slov začínajících samohláskou slouží k odlišení předložky, např. "z okna" ; vkládá se před samohlásku u druhé části složeniny, např. "trojúhelník".  Ráz se používá více v Čechách, v moravských nářečích se často vyslovuje bez rázu, např.,. Podle současné ortoepické normy je ráz povinný po neslabičných předložkách "k, s, z, v," v profesionálních projevech se ale doporučuje výslovnost s rázem i v ostatních případech.  Ve spisovné výslovnosti se nikdy neklade ráz ve slovech cizího původu, kde dochází k setkání dvou samohlásek, např. ve slově "koala".

V jiných jazycích.

Vyskytuje se v arabštině (ء- hamza) a hebrejštině (ע-'ajn), mohou být na začátku, uprostřed nebo na konci slova. V přepisu se zapisuje apostrofem.  Ráz se vyskytuje mimo jiné v polynéských jazycích jako wallisština, futunština nebo havajština. V psané formě se v nich zapisuje pomocí znaku'jako ve slovech ma'uli, 'aho, ta'u nebo O'ahu.  V jazycích jižní Ameriky (ajmarština, kečuánština) se také označuje apostrofem a má fonologický význam (např. ajm. "t'ant'a" "chléb").  V grónštině se zřídka vyskytuje také, ale jen ve slovech cizího původu.

Ráz je neznělá glotální ploziva, zvláštní souhláska, která se vyskytuje v různých jazycích. V mezinárodní fonetické abecedě se označuje symbolem, číselné označení IPA je 113, ekvivalentním symbolem v SAMPA je?.


Život.

Narodil se v rodině komunistických funkcionářů, kteří přišli studovat na Komunistickou akademii v Moskvě ve čtvrti Arbat. Dětství strávil střídavě v Tbilisi a v Moskvě. V roce 1937 byli rodiče zatčeni v rámci stalinských čistek. Otec byl 4. srpna 1937 po vykonstruovaném procesu zastřelen, matka byla uvězněna v koncentračním táboře „Karlag“ (Карлаг), Karagandská oblast, Kazachstán. Bulat žil s babičkou v Moskvě.  V roce 1942 se přihlásil ve svých 18 letech do Rudé armády jako dobrovolník. Druhou světovou válku strávil na frontě, která výrazně ovlivnila jeho tvorbu. Byl několikrát raněn. Po válce studoval filologii v Tbilisi, studia dokončil v roce 1950. V letech 1950–1954 pracoval jako učitel v obcích Šamordinovo (Шамордино) a Vysokiniči (Высокиничи) v Kalužské oblasti. V letech 1954–1956 pracoval jako redaktor nakladatelství "Molodaja gvardija" (Молодая гвардия), kde redigoval poezii v časopisu "Litěraturnaja gazeta" (Литературная газета). V té době začal psát a od roku 1955 také veřejně zpívat.. V roce 1956 po XX. sjezdu KSSS a po rehabilitaci rodičů vstoupil do Komunistické strany Sovětského svazu. V roce 1959 se přestěhoval zpět do Moskvy.

Dílo.

Proslavily ho především jeho lyrické písně, mimo nich však psal také historické romány, novely, básnické sbírky.  V časopisech publikoval od roku 1953. První básnickou sbírku "Lyrika" (Лирика) vydal v roce 1956 v Kaluze, druhá sbírka "Ostrovy" mu vyšla v roce 1959.  Jeho prozaickým debutem byla povídka "Ahoj študente" (Будь здоров, школяр). O její vydání se zasloužil Konstantin Paustovskij. Významné autobiografické povídky jsou: "Nás vzbudilo ráno již chladné..." (Litěraturnaja gazeta 17, 1974) o odchodu mladičkých dobrovolníků do války; "Soukromý život Alexandra Sergejeviče Puškina aneb použití nominativu v díle Michaila Jurieviče Lermontova" (Litěraturnaja gazeta 47, 1976), kterou sám autor hodnotí slovy: „smutná povídka o mých smutných učitelských koncích“; "Dílčí neúspěchy v celé řadě úspěchů" (Družba narodov 1, 1979) groteska ze života mladého redaktora.  V roce 1962 byl přijat do Svazu spisovatelů SSSR.  V roce 1963 se mu dostalo prvního mezinárodního ocenění: obdržel hlavní cenu na básnickém festivalu Stružské večery v Jugoslávii za písničku "Cínovej vojášek mýho syna". Velkou popularitu získal především v Polsku.  V roce 1971 vydal svůj první historický román "Nebohý Avrosimov", vyšlo časopisecky v roce 1969 pod názvem Бедный Авросимов (Družba narodov 1969), první knižní vydání vyšlo pod názvem "Doušek svobody", Глоток свободы, Politizdat, 1971).  Okudžavovy písně byly hudebně jednoduché, přesto se jeho písně s vlastním doprovodem na sedmistrunnou kytaru staly velmi populární. Patřil ke skupině lidí, která se stavěla kriticky k socialistickému režimu, přesto neusilovali o jeho odstranění, usilovali o zlepšení podmínek v rámci socialismu.  V roce 1991 během pobytu v USA se u něj projevila srdeční choroba. Musel absolvovat operaci srdce a po uzdravení již veřejně vystupoval velmi málo.

Okudžava a Československo.

Poprvé navštívil Československo v roce 1964. Tehdy zde veřejně nevystoupil, pro Československý rozhlas ale nahrál písničku "Balada o starým králi".  Okudžavovi čeští překladatelé jsou Václav Daněk, Ludmila Dušková, Libor Dvořák, Milan Dvořák, Jiří Honzík, Petr Kovařík, Jaromír Nohavica, Anna Nováková, Jiří Vondrák.  Okudžavovy písničky zpívali a zpívají:  V roce 1975 napsal Vladimír Merta píseň „Na dluh Bulatu Okudžavovi“, která byla nahrána v roce 1988 na LP desce Vladimír Merta 1.  V České republice hrál Okudžava dvakrát: 27. října 1995 koncertoval v Divadle Husa na provázku v Brně a 29. října 1995 v pražském Divadle Komedie. Brněnský koncert uváděl Jiří Vondrák, pražský pak Jiří Suchý. Tyto koncerty byly posledním vystoupením Bulata Okudžavy na veřejnosti.

Bulat Šalvovič Okudžava, rusky, (9. května 1924, Moskva, Sovětský svaz – 12. června 1997, Paříž, Francie) byl básník, prozaik a šansoniér arménsko-abchazsko-gruzínského původu. V několika filmech působil jako scenárista, herec a autor filmové hudby.


Erupce.

Od 17. století je zdokumentováno přes 150 erupcí produkujících proudy bazaltové lávy. Na severozápadním úbočí sopky se nachází pozorovací observatoř "Bourg-Murat", která aktivitu sopky monitoruje. Byla založena roku 1978 a je spravována "Institut de Physique du Globe de Paris". Od roku 2000 došlo na ostrově každoročně minimálně ke dvěma erupcím, v roce 2017 se tak stalo v lednu a červenci.  Sopečné erupce na ostrově probíhají formou výtoku žhavé málo viskózní lávy z magmatického krbu. Láva je velmi pohyblivá, což zapříčiňuje vznik lávových proudů, které pak rychle postupují po úbočí sopky a stékají do oceánu. Vlivem rozdílné teploty mezi žhavou lávou a mořskou vodou dochází k rychlému tuhnutí lávy a vzniku tzv. polštářové lávy, která je dobře známá i z Havajských ostrovů. Vzniklé polštáře jsou typické sklovitou strukturou na povrchu, která je způsobena rychlým ochlazením.  Lávové proudy pravidelně ničí dálnici N2, která vede pod vulkánem, při své cestě k oceánu. Silničáři musejí po zničení dálnice čekat až proud lávy vychladne a následně dálnici opětovně zprovozní, což může trvat i dlouhé měsíce, jelikož lávový proud musí vychladnout i uvnitř. Od roku 2000 je dálnice poškozována i vícekrát do roka.  Sopečná erupce se může také stát nebezpečím pro ostrovní populaci při mohutnějším proudu. V roce 1977 došlo k evakuaci vesnice "Piton-Sainte-Rose" před tím, než vesnici zasáhl proud lávy, který zničil několik budov. Tehdy lávový proud překročil silnici a zcela obklopil kostel. Proud se zastavil před kostelními dveřmi a postupně vychladl bez toho, aniž by poničil budovu. Po vychladnutí byla vyklizena cesta ke kostelu a kostel se opět vrátil do služby, ale pod novým názvem "Notre-Dame des Laves" ("Panna Maria v Lávě").

Turismus.

Sopečné erupce se staly častým turistickým cílem na izolovaném ostrůvku Réunion. Turistické stezky vedou dramatickou krajinou a vyhlídková místa zaručují bezpečný pohled na dramatické erupce. Časté erupce umožňují turistům spatřit sopečnou aktivitu z bezprostřední blízkosti a vychutnat si tak nevšední zážitek.  Sopka je dobře přístupná pomocí sítě silnic, které jsou vybaveny turistickým zázemím (obchody, občerstvení atd.). Pěším návštěvníkům se doporučuje být v dobré psychické kondici s kvalitní obuví a s dostatečnou zásobou vody a jídla. Teoreticky by se mohlo stát, že sopečná erupce odřízne návštěvníka na vyšším místě. Také náhlé změny počasí nejsou na ostrově výjimkou.  Nejlepší cestou, jak si prohlédnout vulkán, je soukromá vyhlídka vrtulníkem, kterou na ostrově provozuje několik firem. V oblasti je možné zhlédnout naučnou expozici "Maison de la Volcan" v Bourg Murat.

Piton de la Fournaise je jedna z největších a nejaktivnějších sopek na světě, která se nachází na francouzském ostrově Réunion v Indickém oceáně východně od ostrova Madagaskar. Sopka je na ostrově známa pod označením le Volcan. Jedná se o největší turistickou atrakci na ostrově.


Konstrukce mostu.

Autory návrhu byly společnosti "Arup", "Foster and Partners" a sir Anthony Caro. Z důvodu výrazných omezení a pro zlepšení výhledu z mostu byl most navržen jako visutý s tím, že závěsná lana byla umístěna pod úroveň chodníku a vlastní konstrukce mostu je velmi nízká. Most je podepřen dvěma mostními pilíři, jeho rozpětí je 325 m a šířka 4 m. Lana jsou předepnutá zátěží 2000 t vůči pilířům na nichž jsou ukotvena. Most byl dimenzován na to aby snesl zátěž 5000 lidí.

Historie.

Stavba mostu byla zahájena v roce 1998. Náklady na jeho stavbu dosáhly 18,2 miliónů liber a byl otevřen 10. června 2000, ale neočekávané boční chvění zapříčinilo jeho uzavření již 12. června. Kmity byly způsobeny velkým počtem chodců používajících most (90 000 za první den; 2000 chodců v jeden okamžik). Most se nachází na rušné trase a počasí bylo velmi příznivé. Původní malé kmity mostu vedly chodce k tomu aby přizpůsobili svou chůzi jejich frekvenci, což ještě zvyšovalo sílu otřesů. Tento jev vedl k tomu, že most dostal přezdívku "klátivý most". Pokusy omezit počet chodců používajících most vedly k vytvoření dlouhých řad a neodstranily kmitání mostu.  Otřesy byly způsobeny reakcí lidí na původní malé kmity mostu. S touto lidskou podvědomou reakcí nebylo při návrhu mostu počítáno. Původní odhady, že je to způsobeno konstrukcí kabelů byly vyvráceny – výzkum prokázal, že takovéto otřesy se mohou vyskytnout na jakémkoli mostu, který má vhodnou rezonanční frekvenci. Problém byl odstraněn instalací hydraulických tlumičů pro horizontální i vertikální směr. Tato úprava mostu byla realizována v období od května 2001 do ledna 2002 a náklady dosáhly částky 2 milióny liber. Po krátké době ověřování byl most znovu uveden do provozu 22. února 2002.

Millennium Bridge je visutý ocelový most pro pěší přes řeku Temži v Londýně mezi Southwark Bridge a Blackfriars Railway Bridge. Spojuje čtvrť Bankside v obvodu Southwark s City. Výstavba mostu započala roku 1998, slavnostně byl otevřen v roce 2000. Most vlastní a provozuje "Bridge House Estates" – dobročinný fond spravovaný Corporation of London.


Charakteristika.

Letorosty.

Letorosty oblé až trojhranné, nelepkavé, na spodní straně stříbřitě chlupaté, na svrchní straně červenavě hnědé, později olysávající a lesklé.

Větve.

Větve velmi volné, přeslenité nebo mírně nepravidelné.

Kůra a borka.

Kůra je u mladých stromů tmavošedá, hladká, s průduchy, na starších olších matně šedá, podélně popraskaná, stěží vytváří tenkou borku.  Borka i ve stáří hladká, tmavošedě zelenavá, směrem nahoru vždy trochu světlejší, s nezřetelnými četnými svislými lenticelami.

Pupeny.

Pupeny stopkaté, stopky asi 2 mm dlouhé, trochu do strany nakloněné, tupě špičaté, šedé nebo šedohnědé, plstnaté, nelepkavé.

Listy.

Listy střídavé, oddálené, na vrcholu ostře špičaté nebo zašpičatělé, oválné až vejčité, na bázi uťaté až slabě srdčité, asi 4–10(–12) cm dlouhé, 3–7(–9) cm široké, zřetelně zubaté, na líci matně zelené, na rubu šedé až šedozelené, zpočátku všude chlupaté až plstnaté, později pouze na 8–12 párech výrazných postranních žilek, ty pak přesně proti sobě umístěné nebo lehce vzájemně posunuté, nelepkavé. Řapík 1,5–3 cm dlouhý. Listy se na podzim nepřebarvují, ale zůstávají až do opadu zelené.

Květy.

Doba květu je od února do dubna. Květy se rozvíjejí před rašením listů, většinou o 1–2 týdny dříve než u olše lepkavé ("Alnus glutinosa").  Samčí jehnědy po 3–5 na koncích větévek, převislé, v zimě nerozvité, během květu 7–9 cm dlouhé; brzy na jaře rozprašují žlutý pyl, potom 10 cm dlouhé. Okvětí 4(–6) četné, tyčinky 4(–6), prašníky žluté.  Samičí jehnědy po 4–8, načervenale purpurové, plodní šištice vejcovitě kuželovité, 10–16 mm dlouhé, přisedlé nebo krátce stopkaté.

Plody.

Plodnost začíná velmi časně, někdy už v 6 letech a je častá.  Samičí jehnědy v době zralosti šišticovitě zdřevnatí a jsou asi 1–2 cm dlouhé. Samičí šištice přisedlé nebo nejspodnější na krátkých chlupatých stopkách. Nažky (drobná semena s úzkými křídly) dozrávají v září až říjnu, z šištic vypadávají až do prosince.

Ekologie a cenologie.

Roste podél řek a potoků, balvanité náplavy; také na hlinitých, jen občas zaplavovaných půdách, potřebuje ale lépe drenážovanou půdu než olše lepkavá ("Alnus glutinosa"). Nesnáší stagnující vodu. Vyžaduje dobře provzdušněný substrát. Dává přednost vápenatým půdám, roste i na suchých stanovištích. Rychle rostoucí mrazuvzdorná dřevina náročná na světlo, málo odolná v konkurenci jiných druhů dřevin. Potřebuje půdu, která je středně až dobře zásobená živinami.  Strom vyhání kořenové odnože, staré stromy bývají často obklopeny prstencem výmladků. Listy olše šedé se objevují brzy na jaře, stromy jsou proto s oblibou vysazovány v sadech aby chránili ovocné stromy před jarními mrazy. Protože má olše štíhlou, nepříliš hustou korunu, nesoupeří s ovocnými stromy o světlo a živiny.  Diagnostický druh horských olšin asociace "Alnetum incanae" Lüdi 1921 (podsvaz "Alnenion glutinoso-incanae"), též ve společenstvech svazu "Sambuco-Salicion capreae".

Stanoviště.

Stanoviště ve střední Evropě v horském pásmu 500–1500 m n. m., v lužních lesích, podél horských potoků sestupuje hluboko do nižších poloh; na mokvavých svazích, na vlhké, vodou nasáklé, občas zaplavované, vápenaté, na živiny bohaté půdě, na rozdíl od olše lepkavé ("Alnus glutinosa") se vyhýbá trvale zaplavovaným půdám a snáší občasné sucho. Je to mrazuvzdorná, bohatě kořenící, světlomilná, pionýrský dřevina s hojnými kořenovými výhonky.

Celkové rozšíření.

Střední, severní, východní a jihovýchodní Evropa (souvislé rozšíření v severní části mírného pásma, jižněji jen ostrůvkovitě, zvláště v horách; na jihu po Albánii a Bulharsko); Kavkaz, západní Sibiř.

Význam.

Používá se jako přípravná a meliorační dřevina v mrazových polohách a na neplodných půdách, za cílem zpevnění sesuvných svahů nebo zpevnění čerstvých násypů a navážek nebo jako dřevina krycí a výchovná. Je vhodná k zalesňování extrémních stanovišť. Dřevo je velmi lehké, měkké, málo trvanlivé. V zahradách a parcích se pěstuje v několika kultivarech: s dřípenými listy (cv. Angustissima, cv. Angermannica, cv. Lobata, cv. Laciniata, cv. Pinnatipartita, cv Semipinnata; vesměs jsou virového původu), s listy žlutými (cv. Aurea) nebo s převislými větvemi (cv. Pendula).

Zajímavosti.

Olše žijí v symbióze s bakteriemi, s jejichž pomocí dokážou vázat vzdušný dusík. Aby pokryly potřebu dusíku nutného k syntéze proteinů, čerpají ho nejen z půdy, ale i ze vzduchu. Stromům to umožňuje růst i na půdách chudých dusíkem, proto jsou také vysazovány na mrtvých půdách, což vede k obohacení půdy cennými dusíkatými sloučeninami a tím i k zlepšování půd a každoročním shazovaným listí podporují tvorbu humusu. Olše jsou proto vysoce ceněnou pionýrskou dřevinou.

Příbuzné druhy.

Olše lepkavá.

Od olše lepkavé ("Alnus glutinosa") se olše šedá ("Alnus incana") liší nestopkatými, přisedlými samičími jehnědami a také vyšším počtem postranních žilek (8–12 proti 5–8 u olše lepkavé).

Olše zelená.

Blízce příbuzný druh, olše zelená ("Alnus viridis"), je až 4 m vysoký keř s přisedlými špičatými pupeny. Vyskytuje se v alpských křovinách.

Olše šedá ("Alnus incana") je listnatý opadavý keř nebo strom, s přímým, štíhlým kmenem (často vícekmenným) a vejcovitou nebo sloupovitou, hustou korunou, z čeledi břízovité. Dorůstá většinou do výšky 6–20 metrů, dožívá se maximálně 50 let.


Minotaur-C (Taurus).

Raketa Taurus, později přejmenovaná na Minotaur-C, byla první nosnou raketou firmy Orbital vypouštěnou ze země. Byla odvozena od rakety Pegasus vypouštěné z letadla přidáním dalšího stupně na tuhá paliva.

Minotaur I.

Prvně vzlétl v roce 2000. Jedná se o relativně levný orbitální dopravní systém používaný k vynášení vojenských a universitních satelitů. První a druhý stupeň jsou převzaty a upraveny z vyřazených mezikontinentálních raket Minuteman II a třetí a čtvrtý jsou přímo převzaty z rakety Pegasus XL. Raketa disponuje vylepšenou avionikou známou jako MACH (Modular Avionics Control Hardware) a orbitálním naváděcím systémem. Jde o první použití rakety Minuteman II pro orbitální dopravu.

Minotaur II.

Slouží jako levný cvičný cíl pro zkoušky protiraketové obrany. Vyrábí se v několika verzích, dvou a třístupňových. Konstrukčně se skládá ze stupňů raket Minuteman II a s avionikou od společnosti Orbital Science. Základní dvoustupňová verze dokáže dopravit až 400 kilogramů do vzdálenosti až 8000 kilometrů. Kromě testů protiraketové obrany může sloužit i pro suborbitální lety různého charakteru.

Minotaur III.

Slouží stejně jako Minotaur II pro testy protiraketové obrany. První stupeň, Castor 120, je převzat z rakety LGM-118 Peacekeeper.

Minotaur IV.

Konstrukčně vychází z Minotauru III, ale má navíc čtvrtý stupeň z rakety Pegasus XL. Dokáže vynést až 1735 kg na nízkou orbitu Země ve výšce 185 km. První start proběhl v roce 2010.

Minotaur V.

Prozatím nejsilnější pětistupňová varianta. Nosnost na přechodovou dráhu ke geostacionární je 532 kg a na translunární 342 kg. První start proběhl v roce 2013.

Minotaur VI.

Plánovaná verze konstrukčně vycházející z rakety Minotaur IV. Bude mít pět stupňů.

Minotaur jsou americké rakety na tuhé pohonné látky, vyvinuté firmou Orbital pro USAF za účelem orbitálních i suborbitálních letů. Technicky jsou kombinací vládou USA dodávaných stupňů raket Minuteman II a prověřenou technologií společnosti Orbital. Navrhované silnější verze počítají s použitím stupňů z raket Peacekeeper.


Popis.

Ještěrka živorodá je obvykle méně než 15 cm dlouhá (vyjma ocasu, který je 1,5 až 2krát delší než celé tělo), má krátké končetiny s dlouhými prsty a silnější krk a ocas. Její zbarvení je dle lokalit značně proměnlivé. Nejčastěji se objevují světle hnědí jedinci, ale může být zbarvena např. šedě, olivově zeleně nebo dokonce černě. Samci bývají většinou v porovnání se samicemi štíhlejší a mnohdy postrádají i tmavé pruhy na bocích nebo na hřbetu, tmavé skvrny na břišní straně těla a na rozdíl od samic mívají výrazněji zbarvenou břišní část.  V Česku nám hrozí záměna s podobnou ještěrkou zední ("Podarcis muralis"), která bývá o něco větší a na těle má výrazné síťkování.

Rozšíření.

Ještěrka živorodá patří mezi vůbec nejrozšířenější druhy pozemních plazů na světě. Nalezneme ji téměř v celé Evropě a západní až východní Asii, od Irska po ostrov Hokkaidó a Sachalin. Chybí v zemích kolem Černého moře a ve většině středomořských oblastí, ačkoli se vyskytuje i v severním Portugalsku a Španělsku, v severní Itálii, Srbsku, Severní Makedonii a Bulharsku.  Díky své vysoké přizpůsobivosti dokáže žít ještěrka živorodá i ve vysoce položených, severních oblastech jako jeden z mála žijících plazů a pomyslnou hranici jejího areálu výskytu tvoří až Polární kruh. Vystupuje obvykle do nadmořské výšky pod 2 000 m, ale v některých oblastech, např. v Alpách, ji můžeme spatřit i v 3 000 m n. m. V České republice ji nejčastěji nalezneme v zahradách, parcích, lesích, horských oblastech nebo na loukách. V jiných částech světa se vyskytuje i v lokalitě s rýžovými poli nebo poblíž bažin.

Chování.

Je aktivní ve dne a většinu času tráví na zemi, ačkoli umí dobře i šplhat po stromech nebo skalách. Její potravou se stávají především drobní bezobratlí živočichové, zvláště pak hmyz nebo členovci. Sama se pak stává potravou hadů nebo větších dravých ptáků. Za chladnějších letních dnů se často vyhřívá na výslunných březích, zplošťuje přitom tělo a roztahuje končetiny.  V severnějších oblastech začíná hibernovat v září nebo říjnu, pod zemí nebo pod kameny. Probouzí se přitom až v únoru. Populace z teplejších oblastí často nehibernují vůbec a jsou aktivní po celý rok, ačkoli v zimě obvykle méně.  Páří se v dubnu až květnu. Samec dosahuje pohlavní dospělosti ve dvou, samice až ve třech letech života. Samici při páření samec pevně stiskne a pokud není samice připravena na spáření, svého nápadníka uvědomí silným kousnutím. Mláďata se vyvíjí v matčině břiše přibližně tři měsíce.  Svůj název, "živorodá", získala díky mezi ještěrkami neobvyklé vlastnosti rodit živá mláďata. Ještěrka živorodá je jedním z mála reprodukčně bimodálních druhů plazů, u níž se vyskytují jak živorodé (lecitotrofní), tak vejcorodé populace. Živorodá (lecitotrofní) populace je ve většině areálu. Populace jihozápadní Evropy jsou oviparní. Mláďata se rodí obvykle v červenci a v jednom vrhu jich je 3–10. Mladé ještěrky se rodí ve vaječné bláně, z níž se téměř okamžitě dostávají, jsou černá a po narození velká obvykle méně jak cm. Jde také o poměrně dlouhověkého plaza, v přírodě se dožívá obvykle i více jak 15 let.  V případě ohrožení předstírá mrtvou. Lehne si na záda, z tlamičky vypustí kapku krve a přestane se hýbat.

Ochrana.

V České republice je zvláště chráněna jako silně ohrožený druh, je tedy mimo jiné zakázán i její odchyt, chov v zajetí a prodej. Chráněna jsou i její vývojová stádia a sídla.

Ještěrka živorodá ("Zootoca vivipara", starším názvem "Lacerta vivipara") je široce rozšířený eurasijský plaz a vůbec nejhojnější druh ještěrky v Česku.


Rozšíření.

Druh je původní v Severní Americe, odkud se druhotně rozšířil nejen do celé Ameriky, ale na sklonku 19. století i do Evropy. Postupně pronikl i do severní Afriky, a místy do Asie, Austrálie a Oceánie včetně Nového Zélandu.  V české přírodě byla ambrozie peřenolistá poprvé zaznamenána již v roce 1883 a v současnosti se v Česku vyskytuje místy hojně. Je považována za invazní neofyt, který byl do ČR neúmyslně zavlečen ze Severní Ameriky.  V České republice roste hlavně v klimaticky teplejších oblastech, zejména v Polabí, méně často na jižní Moravě a Ostravsku. Na území státu se dostala hlavně s dovozem americké sóji a osiva jetelovin, kanadského obilí i železné rudy. Její dlouhodobě životné nažky do ČR putují hlavně vodní cestou po Labi a po železnici. Nejčastěji vyrůstá na plně osvětlených místech na ruderálních stanovištích, kolem lidských sídel, podél železničních tratí a silnic, na okrajích polí nebo i přímo na orné půdě. Pro velký vzrůst, bohatý květ i tvorbu semen potřebuje výživnou půdu.

Popis.

Jednoletá jednodomá rostlina s lodyhou vysokou až 150 cm, ojediněle vyrůstá i do výše 200 cm. Tupě čtyřhranná, přímá, vespod dřevnatějící lodyha bývá nahoře bohatě větvená a je obvykle porostlá přilehlými chlupy. Vyrůstá z kůlovitého rozvětveného kořene, který proniká do hloubky i 4 m. Až 15 cm dlouhé listy, rostoucí vespod lodyhy vstřícně a výše střídavě, mají krátké řapíky a jsou v obrysu vejčité. Chlupaté čepele jsou jednoduše až trojnásobně peřenosečné a jejich úkrojky mohou být obvejčitě kopinaté nebo podlouhlé, po obvodu bývají celokrajné, zubaté či laločnaté; z lícní strany jsou tmavě zelené a z rubové našedlé.  Květní úbory jsou jednopohlavné, samčí vyrůstají ve vrcholových hroznovitých bezlistenných květenstvích a samičí v úžlabních svazečcích nebo jednotlivě. Nicí zelenožluté stopkaté samčí úbory bývají 4 až 5 mm široké a v počtu 10 až 100 úborů vyrůstají na vřetenu hustého hroznu, vysokého až 20 cm. Úbor obsahuje 5 až 15 světle žlutých, 2 mm dlouhých trubkovitých kvítků s pětilaločnou korunou a s pěti tyčinkami s prašníky. Nenápadné samičí květy s redukovaným okvětím vyrůstají nejčastěji jednotlivě v úžlabí listu nebo pod samčím květenstvím. Květy jsou větrosnubné, rostliny kvetou od srpna do října.  Plodem je semeno obalené tvrdými, miskovitě srostlými listeny zákrovu. Vytváří vzhledově velmi variabilní nažku, která může mít barvu od světle po tmavě hnědou nebo i černou s bílými tečkami. Nažka je obvejčitého tvaru a na vrcholu má kuželovitý zobáček, pod níž je několik ostnitých výrůstků. Bývá 1,5 až 4 mm dlouhá, 0,75 až 2 mm široká a poměrně lehká, HTS je udávána od 1,5 do 2 gramů. Ploidie druhu je 2n = 36.

Rozmnožování.

Ambrozie peřenolistá se rozmnožuje výhradně semeny, která dozrávají většinou až koncem zář; na jedné rostlině jich uzraje 500 až 3000. Vlastní holé semeno se v přírodě běžně nevyskytuje, je vždy obaleno ztvrdlým zákrovem, pod semenem je zde myšlena nažka.  Nažky opadají z rostliny obvykle až během zimy a musí projít obdobím dormance. Klíčí v polovině dubna při teplotě 6 až 8 °C z hloubky nejvýše 8 cm. Nažky, které nemají chmýr, jsou šířeny větrem, vodou nebo přichycením na srst zvířat, na velké vzdálenosti jsou však rozšiřovány hlavně lidským zapříčiněním při přepravě zboží. V půdě si podržují extrémní klíčivost, je uváděno 25 až 40 roků.

Význam.

Ve své severoamerické domovině je ambrozie peřenolistá místně používána jako léčivka: využívá se olej ze semen. Pro pasoucí se dobytek a koně je čerstvá rostlina pochoutkou. V Americe má několik přirozených hmyzích škůdců, požírajících listy nebo semena, a je napadána i houbami, které se v Evropě nevyskytují.  Patří mezi rostliny s bohatou produkcí pylu. Obsahuje proteiny, které jsou nebezpečnými alergeny s nepříjemnými dopady na zdravotní stav lidí. Tím, že kvete až od srpna do října, šíří svůj pyl v období, kdy většina stromů i travin již odkvetla a u mnoha lidí tak prodlužuje období alergické rýmy. Odhaduje se, že v Německu po rozšíření ambrozie peřenolisté stouply náklady na léčbu senné rýmy přibližně o 3 miliardy eur ročně.  V Severní Americe i dalších zemích, kde zdomácněla, se jedná o závažný plevel. Je to konkurenčně silná rostlina, která kulturním plodinám odčerpává velké množství vody i živin a silně je zastiňuje. Nejvíce škodí v širokořádkových plodinách, např. slunečnici, kukuřicei nebo kořenové zelenině. Českou republiku zatím tento plevel příliš nepostihuje, jen ojediněle se vyskytuje na polích v kukuřičné nebo řepařské oblasti.  Na zemědělské půdě lze její výskyt potlačit pravidelným zpracováním půdy a střídáním plodin, na nezemědělské půdě aplikací herbicidů. Pokud se rostliny pokosí v době, kdy kvetou, velmi rychle regenerují. V USA však existují klony s velkou rezistencí vůči běžným herbicidům. Hledá se způsob, jak její výskyt omezit použitím fytofágního hmyzu, konají se pokusy využít můru světlopásku "Tarachidia candefacta" nebo brouka mandelinku "Zygogramma saturalis".  Ambrozie peřenolistá je zařazena mezi 100 nejnebezpečnějších invazivních druhů bioty, které se v Evropě vyskytují.

Taxonomie.

Ambrosia artemisiifolia je vzhledově dosti proměnlivá a někdy jsou uváděny tři její variety:

Ambrozie peřenolistá ("Ambrosia artemisiifolia") je statná, expanzivní, plevelná rostlina šedozelené barvy, jednoletý druh z rodu ambrozie. Rostlina je jednodomá a má samčí a samičí květy seskupené do jednopohlavných úborů.


Soukromý život.

Delanoë se narodil v tehdejším Francouzském protektorátu Tunisko v rodině geometra Augusta Delanoë a zdravotní sestry Yvonne rozené Delordové. V šesti letech se stal členem pěveckého sboru "Petits Chanteurs à la Croix des Sables".  Ve věku 13 let se jeho rodina přestěhovala do Francie do města Rodez v departementu Aveyron, kde Bertrand Delanoë získal středoškolské vzdělání. Poté odešel na univerzitu v Toulouse, kde studoval práva a hospodářské vědy.  Založil vlastní reklamní a komunikační agenturu, která mu umožnila ekonomickou nezávislost na politice.  Dne 22. listopadu 1998 v televizním debatním pořadu "Zone Interdite" (Zakázaná zóna) na kanálu M6 se veřejně přihlásil ke své homosexualitě. V té době byl již významným komunálním politikem a senátorem. Je jedním z mála politiků, kteří jsou ochotni otevřeně hovořit o své citové orientaci. Delanoë sám se aktivně neúčastní v homosexuálním hnutí, podporuje však veřejně aktivity za rovnoprávnost a respekt gay menšiny. Mezi jinými z komunálních prostředků podporuje LGBT sdružení jako "Act Up-Paris", "Centre Gay & Lesbien" či "SOS Homophobie" a dále organizace bojující proti AIDS, neboť Paříž je od počátku 80. let 20. století v tomto směru jedním z nejpostiženějších měst v Evropě. Rovněž každoročně zahajuje Gay Pride v Paříži.

Politická kariéra.

Členem Socialistické strany se stal již v 21 letech v roce 1971. První politickou funkci získal ve svých 23 letech, kdy byl v Rodez zvolen sekretářem socialistické federace v departementu Aveyron.  Díky svému řečnickému talentu začal pracovat ve stranické centrále PSF v Paříži. V komunálních volbách roku 1977 byl zvolen do městské rady v Paříži a spolu s ním i budoucí premiér Lionel Jospin. Ve volebním období 1981-1986 byl poslancem Národního shromáždění za 18. obvod. V té době se stal mluvčím Socialistické strany. V roce 1988 kandidoval za tento obvod opět, ale porazil jej tehdejší náměstek pařížského starosty Alain Juppé. V roce 1995 byl levicovým protikandidátem Jeana Tiberiho na post pařížského starosty. Ve volbách neupěl, vyhrál jen v šesti obvodech (ve 3.,10., 11., 18., 19. a 20.) z dvaceti.  V září 1995 byl zvolen za Socialistickou stranu do senátu, kde se stal tajemníkem Výboru pro zahraniční věci a obranu. V době diskusí o registrovaném partnerství byl jeho stoupencem, ale odmítal jakoukoliv možnost manželství mezi osobami stejného pohlaví. Tento svůj názor změnil po zvolení pařížským starostou, když vyzval k zavedení manželství i mezi osobami stejného pohlaví.  V roce 2001 proběhly v Paříži komunální volby. Na post pařížského starosty za pravicové Sdružení pro republiku kandidovali dosavadní starosta Jean Tiberi a Philippe Séguin, bývalý člen vedení Sdružení v departementu Vogézy. Za Socialistickou stranu se ucházeli Jack Lang, starosta města Blois a Bertrand Delanoë, který od roku 1993 vedl městskou socialistickou opozici, ale veřejnosti nebyl příliš známý. Když bylo Jacku Langovi nabídnuto místo ministra školství ve vládě Lionela Jospina, jediným kandidátem sdružených levicových stran (socialistů, komunistů a Hnutí občanů), zůstal Delanoë. Za zelené kandidoval Yves Contassot. Dne 18. března 2001 byl Bertrand Delanoë za přispění strany zelených zvolen ve druhém kole nástupcem Jeana Tiberiho. Od doby Pařížské komuny v roce 1871 tak stanul v čele města levicový politik. V letech 1871-1977 byla funkce pařížského starosty zrušena a v čele města stál prefekt jmenovaný vládou a v městské radě měla pravice vždy převahu. V letech 1977–1995 byl starostou Jacques Chirac a 1995–2001 Jean Tiberi, oba členové pravicového Sdružení pro republiku. Po zvolení starostou se Bertrand Delanoë vzdal svého senátorského mandátu.  Dne 4. září 2007 Bertrand Delanoë oznámil úmysl kandidovat na starostu i v následujících komunálních volbách v roce 2008 a v těchto volbách opět zvítězil.  V komunálních volbách v roce 2014 jej ve funkci starosty nahradila Anne Hidalgo, rovněž členka Socialistické strany.

Činnost na pařížské radnici.

V zahraniční je asi nejznámějším počinem starosty jeho nápad z roku 2002 o zřízení městské pláže na břehu Seiny. Tato akce, kdy je na měsíc uzavřena silnice na pravém břehu řeky a proměněna v promenádu s písečnou pláží, se opakuje každý rok. Tento nápad převzala časem i další města, jako Berlín, Brusel, Budapešť nebo Mety.  Známým projektem byla rovněž kandidatura Paříže na pořádání letních olympijských her v roce 2012, kterou však získal Londýn.  Delanoë se však nejvíce zasazuje o zkvalitnění ovzduší a snížení automobilové dopravy uvnitř města, k čemuž bylo zavedeno několik novinek. Na silnicích byly vybudovány speciální koridory, které mohou používat pouze autobusy městské hromadné dopravy, cyklisté a zásahová vozidla (požární, policejní a sanitní vozy). Dalším opatřením je dočasný zákaz automobilového provozu v některých ulicích (především o nedělích během celého roku a jeden měsíc v létě – kvůli pařížské pláži). Rovněž došlo k rozšíření pěších zón. V parkování, které činí ve městě velký problém, byl v roce 2001 zaveden nový tarif pro rezidenty (0,5 € denně) s cílem donutit obyvatele, aby méně jezdili autem. Od roku 2006 má více než 12000 podzemních parkovacích míst zvýhodněné sazby pro rezidenty. Zároveň bylo mnoho parkovacích míst v ulicích zrušeno, takže je hledání parkovacího místa obtížnější a dražší.  S tím souvisí i zvýšení počtu cyklotras a zavedení systému půjčoven kol "Vélib'". O kola a stojany se stará firma JCDecaux, která má za to pronajaté reklamní plochy. Za jeho starostování rovněž pokračuje projekt pařížských tramvají. V roce 2006 byl zahájen provoz na linkách T3 a T4.  V sociální oblasti Delanoë podporuje výstavbu sociálních bytů a zvýšení míst v jeslích.  Jeho další projekt bylo zlepšené internetové připojení pomocí Wi-Fi, které je v Paříži zdarma k dispozici na 260 veřejných místech (parky, knihovny, úřady apod.). Síť "Paris Wi-Fi" byla zprovozněna v září 2007. Paříž se tak zapojila do projektu, jehož členy jsou také města San Francisco, Toronto, Singapur, Praha, Mexico City a Čennaí.

Atentát.

5. října 2002 se starosta účastnil akce "Nuit Blanche" (Probdělá noc), během které probíhá po celém městě řada kulturních aktivit. Delanoë byl přítomen na radnici, která byla v rámci akce otevřena veřejnosti a během výstavy na něj zaútočil muž s nožem. Útočník Azedine Berkane poté na policii vypověděl, že nenávidí politiky a zejména homosexuály. Delanoë požádal před svým převozem do nemocnice, aby slavnosti pokračovaly podle plánu. Jeho zranění nebyla kritická a po dvou týdnech mohl opustit nemocnici.

Bertrand Delanoë () (nar. 30. května 1950 v Tunisu v Tunisku) je francouzský politik, člen Socialistické strany, který v letech 2001–2014 během dvou funkčních obdobích zastával úřad starosty města Paříže. V roce 2014 jej v této funkci vystřídala dosavadní místostarostka Anne Hidalgo ze stejné politické strany.