Podkovárna.

Podkovárna byla zpravidla místnost u kovárny, kam se vešlo zvíře i s majitelem a s podkovářem. Podkovárna vyžaduje rovnou podlahu a oddělení od výhně, protože zvířata se bojí otevřeného ohně. Pokud podkovárna nebyla spojena s kovárnou, byla výheň ve zvláštní místnosti také. Zařízení podkovárny bylo velmi prosté, v podkovárně je pouze kozlík (tj. třínohá židlička), malá kovadlina a stůl na nářadí.

Podkovářské nářadí.

Podkováři nepotřebují velké množství nářadí. Větší část nářadí, které potřebují, je součástí každé kovárny. Podkovářské nářadí lze rozdělit podle účelu na nářadí sloužící k podkování a nářadí sloužící k výrobě podkov.

Nářadí k podkování.

K podkování zvířete je třeba snímacích kleští, které slouží k sundání podkovy; jedná se o velké obloukovité kleště, které jsou určeny pouze k tomuto účelu. Dále podkovář potřebuje podkovářské kleště, což jsou silné kleště se zhruba dva centimetry dlouhým ostřím, které slouží ke štípání podkováků. Poslední kleště, které jsou používány při podkování, jsou štípací kleště s třícentimetrovým ostřím, sloužící k úpravě rohoviny kopyta. K úpravě rohoviny a vyřezání chodidel slouží tzv. kopytní nože, kterých je více druhů různé velikosti. Na úpravu rohoviny je dále třeba několika speciálních tzv. podkovářských rašplí. Vyloženě speciálními nástroji jsou podkovářská kružítka, která slouží k přidržování žhavé podkovy, a podkovářský struh, který slouží k úpravě nášlapné části kopyta. K přitloukání podkov se používá podkovářské kladívko, což je vlastně menší palička.

Nářadí k výrobě podkov.

Výroba podkov je vlastně téměř kovářská práce, k níž je potřeba klasického kovářského nářadí, tj. výhňové kleště, úzké kovářské kleště, kovářské kladivo, sekáče a průbojníky (na díry pro podkováky), závitník na vyřezání závitů pro šroubové ozuby pro zimní podkování a pilník na konečnou úpravu podkov.

Historie podkovářství.

Za první podkováře jsou považováni Keltové, kteří vynikali zpracováním kovů. Právě oni začali vyrábět kovové podkovy. Historie podkovářství je spjata s kovářstvím; prakticky ve všech zemích tuto práci dříve vykonávali kováři a teprve v 19. století vzniklo podkovářství jako specializované řemeslo (např. na území Rakouska-Uherska se tak stalo v roce 1874). K vyčlenění došlo proto, že nesprávné podkování může způsobit až zchromnutí zvířete; tím, jak se především městští kováři stávali úzce specializovaní na několik činností, byla jejich zručnost v tomto oboru značně snížena.  V dnešní době se podkování týká prakticky pouze koní, dříve vesničtí podkováři nepodkovávali pouze koně, ale i jiná zvířata (krávy a prasata). S rozvojem velkých chovů dobytka a s vytlačením pracovních koní došlo k velkému omezení tohoto řemesla, což způsobilo velký nedostatek podkovářů. S problémem nedostatku podkovářů se tak nesetkáváme pouze na úrovni amatérského chovu, ale i na úrovni profesionálních závodních chovů.

Podkování koní.

Prohlídka zvířete.

Samotnému podkování předchází podrobná prohlídka zvířete, jež je velmi důležitá, neboť správné podkování je závislé na správném vyhodnocení této prohlídky. Pro její účely je nutno mít nějaký rovný povrch, aby zvíře stálo co nejrovněji. Podkovář musí znát účel, k němuž je zvíře určeno, protože podle tohoto stanoví typ podkovy. Dále musí vidět, jak jsou vyvinuty nohy a kopyta, jaký má kopyto tvar a jak je kvalitní. Dalším významným znakem, kterého si podkovář všímá, je velikost kopyta vzhledem ke stavbě zvířete a vzhledem k ostatním kopytům. Dále si všímá opotřebení a poškození kopyt, nárůstu rohoviny a průběhu osy prstu.  Při prohlídce koně potřebuje podkovář vidět, jak zvíře našlapuje při normální chůzi a při klusu. Jak při stání, tak při chůzi i klusu musí podkovář prohlížet kopyto ze všech stran. Poté je nutno prozkoumat přímo kopyto a starou podkovu. Pokud se tato činnost provádí správně, je časově náročná a vyžaduje značné znalosti nejen kovařiny, ale i anatomie koně.

Sejmutí staré podkovy.

Po dokončení prohlídky je nutno sundat starou podkovu. Před samotným sundáním podkovy je nutno celé kopyto pečlivě očistit a omýt vodou; to se dělá proto, aby byly dobře vidět nýty podkovy a aby se do kopyta zbytečně nezanášely nečistoty.  Sundání podkovy je fyzicky velmi náročná činnost, při které je nutno udržet kopyto. Levou rukou (leváci pravou) pevně uchopí kopyto, poté sekáčem a kladívkem napřímí (otevřou) nýty všech hřebů – podkováků. Je nutno napřímit vždy všechny, protože podkova se nemůže páčit. Po otevření nýtů se kleštěmi v zadní části uchopí celá podkova a plynulým pohybem se zvedá směrem od kopyta, čímž se docílí nadzvednutí podkováků (hřebů připevňujících podkovu). Podkova se nesmí strhávat násilně a není možné podkováky uvolňovat trhavými pohyby, protože takové chování poškozuje kopyto, může poškodit klouby a způsobuje neklid koně. Po uvolnění podkováků se podkova kladívkem přiklepne zpět a povytažené podkováky se již mohou chytnout za hlavy a vytáhnout. Po vyndání všech podkováků podkova odpadne. V případě zdravých kopyt se postupně sundají všechny podkovy a teprve poté se kůň znovu okuje. Pokud je jedno kopyto nemocné, sejme se napřed podkova z nemocného kopyta, poté se provede kompletní podkování nemocného kopyta a teprve poté podkovář podková ostatní nohy. Tento postup se volí, protože kůň není nucen stát na nemocném kopytu a v okamžiku, kdy na něj stoupá, má již novou podkovu.

Příprava kopyta.

Po sejmutí podkov podkovář prohlédne kopyto a podkovu, podle rovnoměrnosti opotřebení a podle předchozí prohlídky určí způsob podkování koně. Poté připraví kopyto k podkování, to znamená, že nejprve kopytním nožem a štípacími kleštěmi odstraní přebytečnou a odumřelou rohovinu, upraví střel, čímž zdravé kopyto získá přirozený a rovnoměrný tvar. Tyto práce lze také dělat struhem a sekáčem na rohovinu. Nakonec se rašplí srovná podkovonosný okraj, případně srazí ostrá hrana okolo kopyta. U nezdravého kopyta lze správnou úpravou, která ho přibližuje ke správnému tvaru, nemoc potlačit nebo vyléčit. Úspěšnost léčby koňských kopyt je tak z velké části závislá na správném ořezání.

Příprava podkovy.

Po oštípání přebytečné rohoviny a zarovnání chodidla rašplí si podkovář natvaruje podkovu. Účelem je přizpůsobit podkovu pro chodidlo tak, aby celý podkovonosný okraj kopyta byl položen na horní ploše podkovy. Podkova musí kopírovat vnější hranu kopyta v jeho nejširší části, v patkových částech pak přesahuje chodidlo podle určení koně (u jezdeckých koní je přesah minimální (někdy i necelý milimetr), zatímco u tažných koní může být až 11–12 milimetrů.  Dříve podkovář vyráběl buď celou podkovu, nebo dotvářel pouze ohnutý a rýhovaný polotovar od kováře. Ve 20. století se rozmohla strojová výroba a tak jsou sériově vyráběné podkovy prakticky hotové – včetně otvorů, čapek, zakončení a dokonce i označené (P, L). Ručně vyráběné podkovy jsou dražší, ale jejich výhodou je, že jsou dělány přesně na kopyto a zvláště u nemocných a atypických kopyt mohou zvířeti výrazně lépe vyhovovat.

Připasování podkovy.

Po vykování, natvarování nebo vyhlazení nosného okraje pokud byla podkova již použita využije podkovář zbytkové teploty oceli to znamená, že má barvu (je tmavě červená) a přiloží podkovu ke kopytu. Přidržení podkovy u kopyta musí být krátké a dostatečně silné. Provádí se za pomocí podkovářského kružítka. Podkovář druhou rukou omakem kontroluje, zda podkova kopíruje hranu kopyta a dodržuje zamýšlený přesah. Pokud by podkova neměla dostatečnou barvu, došlo by k popálení podkovářovi ruky, jelikož ocel bez barvy se ke kůži a masu přiškvaří!!!!! Naopak pokud je podkova příliš teplá dochází k vzplanutí kopyta. To podkovář nesmí dopustit, ač to u některých vidíme a jejich snahou je srovnání a splynutí nosného okraje. Po sundání podkovy je vidět, zda podkova přilehla přesně. V místech, kde podkova nepřiléhá, jsou patrna světlejší místa. Pokud podkova nepřiléhá, musí podkovář svou práci opravit. V žádném případě nesmí podkovář přizpůsobovat kopyto podkově. Vždy se podkova upravuje danému kopytu!!!!!  Když podkova dokonale sedí, přitluče se podkováky. Počet podkováků je závislý na účelu a velikosti koně a pohybuje se od pěti do devíti. Velikost podkováků je závislá na tomtéž a pohybuje se mezi 41 a 77 milimetry; použití jiné velikosti je zcela ojedinělé. Jiný počet se nepoužívá nikdy. Přikování samotné musí být provedeno co nejpřesněji. Podkovář přiloží podkovu na kopyto a pomocník, který drží nohu koně, ji palci přidrží na obou ramenech podkovy. Podkovář pak nasadí podkovák tak, aby kopíroval směr kopyta, což je nutné proto, aby nedošlo k poškození měkké části kopyta. Poté podkovář podkovářským kladívkem přitluče podkovu. Dokud podkovák v měkké části kopyta vydává při přitloukání hluboký, tlumený zvuk, je nutno ho přitloukat lehkými údery, když se podkovák dostane do tvrdé části kopyta, začne vydávat vysoký a jasný zvuk. V této fázi již není nutno podkovu přidržovat a lze zatloukat větší silou. Pokud by podkovák vydával dlouho tlumený zvuk a byl tedy zatloukán do měkké části, musí být ihned vytažen. Cílem zatloukání je, aby vyšla zhruba jedna třetina podkováku ze stěny, pokud se tak nestane je nutno podkovák ihned vyndat. V okamžiku, kdy je podkovák zatlučen, musí se část podkováku, která vyšla z kopyta, ohnout směrem ke kopytu, aby se o ní kůň nebo podkovář nepoškrábali. Po zaražení předních dvou podkováků se kůň nechá došlápnout, aby se zjistilo, zda se podkova neposunula. Pokud se podkova posune málo, lze toto posunutí srovnat poklepem kladívka z boku a doražením podkováků, při větším posunu bylo nutno podkovu vyndat a znovu přitlouci. Poté se přitlučou zadní a nakonec ostatní podkováky.  Podkováky se do kopyta zarážejí minimálně pět milimetrů a maximálně čtyři centimetry v závislosti na velikosti kopyta. Pokud je ve zcela výjimečných případech zvolen jiný způsob zatlučení, znamená to nějaké omezení související s léčbou kopyta. Vzdálenost všech podkováků musí být stejná, to lze nedodržet jen při větších poškozeních kopyt. Po zaražení všech podkováků je nutno ještě upravit zatlučení hřebů tak, aby dokonale zapadly do rýhy v podkově, poté se přidrží na špičce podkováku konec rašple a kladivem se pevně přirazí. Pak se kleštěmi hned u kopyta štípou vyšlé části podkováků, poté se orašpluje trochu rohoviny u konců podkováků, ty se vypilují do čtverce a rašplí se ohnou a zatlučou do kopyta. Pokud nejsou dokonale v kopytě, je nutno je ještě zapilovat pilníkem.

Prohlídka zvířete.

Po přikování podkovy je nutno znovu prohlédnout zvíře jak při chůzi, tak při běhu a zkontrolovat, zda zvíře nekulhá. Pokud kulhá, je nutné podkovu sejmout, odhalit problém a koně překovat. Dále je třeba zkontrolovat, zda kůň rovnoměrně došlapuje, zda koni vyhovují rozměry a tvar podkovy.

Dokončovací práce.

Pokud prohlídka dopadne dobře, zarovná podkovář pilníkem všechny nerovnosti a okraje u podkovy. Poté podkovář podkovářským tmelem zaplní všechny díry v kopytní rohovině a přetře kopyto mastným hadrem. Díry se zalepují především kvůli tomu, aby nedocházelo k dalšímu poškozování rohoviny. Natírání mastnotou je věc čistě estetická, neboť kopyta se pěkně lesknou a zvýrazní se jejich zbarvení.  Pokud je třeba vyspravit nějakou větší část kopyta, je nutno ji napřed pečlivě umýt, poté odmastit, což se dělá buď odmašťovacím přípravkem, nebo se dané místo rychle přejede rozžhaveným plíškem. Poté se poškozené místo zalije rozehřátým tmelem, který má konzistenci husté kaše. Při takové činnosti je nutno tmel rychle chladit vodou, aby koně nepálil a ten nebyl neklidný; zároveň s tím je třeba tmel zarovnávat. Po ukončení tmelení se takové místo ještě rychle přejede do hněda rozpáleným plíškem, čímž se uhladí povrch.

Zvláštní způsoby okutí koně.

V zimě nebo v horách je potřeba okout koně tak, aby byl jistý na klouzavém terénu. Proto se používá tzv. "okutí na ostro", což znamená, že se buď použijí podkovy s ostrým hmatcem anebo se ozuby a hmatec přiostří. Další možností, jak tento problém vyřešit, je využít našroubovací či nasouvací ozuby. Odlišně od standardu se dále kovají staří koně, protože kůň ve stáří nedostatečně zvedá nohu, což může vést k jeho zakopnutí. To se zpravidla řeší speciálně ohnutou podkovou. Speciální podkovy dostávají i koně s různými zdravotními problémy – pokud má kůň nějak nemocné kopyto, je to často zohledňováno při způsobu okutí i při samotném postupu. V takových případech může dojít k nedodržení některých postupů, které jsou běžné. V případě nemocného kopyta je velmi důležité správné seříznutí a tvar podkovy, která pak umožňuje koni méně namáhavou chůzi.

Ortopedické podkování.

Je podkování nohy koně speciální podkovou, která má za úkol eliminovat vady a nemoci kopyta. Provádí ve většině případů ve spolupráci s veterinářem. Nejčastější podkovy pro ortopedické kování jsou zámkové (zastavení mechaniky kopyta, podpora střelu), částečné (zamezení opotřebování kopyta v exponovaném místě), podkova na schvácené kopyto a další.

Podkování skotu.

Zhruba do druhé světové války se podkováři starali i o úpravu paznehtů skotu, tato práce postupem času přešla na veterináře. Navíc je výrazně častější, že se zvíře s problémy kopyt porazí, protože jeho reálná hodnota díky velkochovům výrazně poklesla.  Problémy s paznehty vznikají kvůli ustájení zvířat, což výrazně snižuje jejich pohyb a tím i obrušování rohoviny, ta pak nadměrně narůstá a bylo třeba ji odstraňovat. K odstranění muselo docházet zhruba jednou ročně, jinak zvíře přestalo našlapovat na patní část kopyta a paznehty tak nesly příliš velkou váhu, což způsobovalo zranění, která se velmi problematicky hojí.  Skot si, na rozdíl od koně, nenechá zvednout nohu, proto je třeba zvolit jiný způsob úpravy kopyt. Při odstraňování přebytečné rohoviny nebylo nutno nohu příliš pečlivě prohlížet. Samotné odstraňování se dělalo tak, že se noha zvířete opřela o špalek a podkovář napřed dlátem odsekal přebytečnou rohovinu, kopyto pak ještě upravil pomocí kopytního nože a štípacích kleští a konečnou úpravu pak udělal pomocí struhu a rašple.  Pokud byl skot využíván i pracovně, bylo třeba ho podkovat, což zvýšilo jeho tažnou sílu. Sundání podkovy a přikování nové probíhalo velmi podobně jako u koní. Nejvýraznějším rozdílem je důkladnost prvotní prohlídky a to, že se skot koval výhradně za studena, protože anatomie kopyta skotu neumožňuje nasazení za tepla. Podkovy používané pro skot se výrazně lišily od koňských (je to sudokopytník), při dělání podkov pro skot nebyla nutná taková přesnost, protože se zpravidla podkovávalo zdravé zvíře, od něhož se očekávala pouze síla do tahu, nikoli běh. V dnešní době se podkování skotu už prakticky nevyskytuje.

Podkovářství je řemeslo úzce související s kovářstvím, které se zabývá výrobou a připevněním podkov ke kopytům a paznehtům zvířat, v dnešní době především koním. Podkova chrání kopyto před nadměrným opotřebením, podkování do jisté míry může napravit nepravidelné postoje a nesprávný chod koně, snižuje namáhání kloubů a šlach. Dnes převládá názor, že u rekreačních koní není podkování nezbytné (tzv. bosonožci). Odpůrci kování dokonce tvrdí, že podkova může snížit schopnost koňského kopyta tlumit nárazy. U koní, které podávají nějaký výkon (práce v lese, dostihy) je však i dnes podkova nutná a užitečná. Při některých onemocnění kopyt je dokonce nezbytná (tzv. ortopedické podkování).


Nomenklatura.

„Hydrochinon“ je název doporučovaný Mezinárodní unií pro čistou a užitou chemii (IUPAC) v "Doporučení pro nomenklaturu organické chemie 1993".

Vlastnosti.

Hydrochinon může podléhat slabé oxidaci, kdy přechází na sloučeninu "parabenzochinon" (CHO), často nazývanou "p"-chinon nebo jednoduše chinon. Redukce obrací tuto reakci zpět na hydrochinon. Některé biochemické sloučeniny v přírodě mají tuto část hydrochinonu nebo chinonu ve své struktuře, například Koenzym Q, a podléhají podobné redoxní přeměně.  Hydroxylové skupiny v hydrochinonu jsou slabě kyselé. Hydrochinon může ztratit H z jednoho z hydroxylů a vytvořit monofenolátový iont, anebo ztratit H z obou hydroxylů za vzniku difenolátového iontu.

Použití.

Hydrochinon má různá užití principiálně spojená s jeho účinkem jakožto redukčního činidla rozpustného ve vodě. Je hlavní složkou mnoha fotografických vývojek, kde společně s metolem nebo jinými vyvíjecími látkami redukuje stříbrné halogenidy na elementární stříbro.  V humánní medicíně se hydrochinon používá k povrchové aplikaci na kůži k odstraňování zbarvení kůže, protože nemá takové predispozice ke vzniku dermatitidy jako metol. Toto použití je v některých státech zakázáno, včetně členských států Evropské unie, kde je to předmětem direktivy 76/768/EEC:1976.  Disodná sůl difenolátu se používá jako alternativní komonomer při výrobě polymeru PEEK.  Jakožto inhibitor polymerace hydrochinon brání polymeraci kyseliny akrylové, methylmethakrylátu apod.  Používá se také jako součást herbicidů, antioxidantů kůže a barviv.

Výskyt v přírodě.

Hydrochinon je jedním ze dvou primárních reagencií v obranných žlázách brouků prskavců, společně s peroxidem vodíku (a případně dalšími chemikáliemi, v závislosti na druhu), kde se hromadí v zásobníku. Ze zásobníku se dostává přes svalově ovládaný ventil do tlustostěnné reakční komory. Tato komora je potažena buňkami, které vytvářejí katalázu a peroxidázu. Když se obsah zásobníku dostane do reakční komory, enzymy rychle rozkládají peroxid vodíku a katalyzují oxidaci hydrochinonu na chinon. Při těchto reakcích se uvolňuje volný kyslík a dost tepla na to, aby se směs přivedla k varu a zhruba pětina se vypařila, čímž obsah vystříkne z břicha brouka a vytvoří horký aerosolový oblak.

Hydrochinon (též benzen-1,4-diol, "p"-dihydroxybenzen nebo chinol) je aromatická sloučenina, patřící mezi fenoly, s chemickým vzorcem CH(OH). Jeho molekula obsahuje dvě hydroxylové skupiny vázané na benzenové jádro v pozici "para" (na protilehlých koncích). Za pokojové teploty a tlaku má hydrochinon podobu bílých granulí.


Život.

Paul Kammerer byl syn majitele továrny Carla Kammerera ve Vídni. Jeho manželka Sofie byla klavíristka z Maďarska. Měl tři bratry. Brzy předvedl neobvyklou dovednost v zacházení se zvířaty, dům svých rodičů proměnil v terárium. Po škole studoval zoologii od roku 1899 na Vídeňské univerzitě. Kromě toho na Konzervatoři Gesellschaft der Musikfreunde ve Vídni od roku 1900 do roku 1901 absolvoval lekce v kontrapunktu od renomovaného hudebního učitele Roberta Fuchse, jehož učení také absolvoval Gustav Mahler a Alexander Zemlinsky. Od biologů, jako je August Weismann, Fritz Lenz a Ludwig Plate, jakož i podle vlastních informací také od kolegů, byl vystaven jako údajný „polo Žid“ antisemitským útokům.

Biologická laboratoř.

V roce 1902 se Kammerer stal adjunktem Hanse Leo Przibrama v Biologickém výzkumném ústavu (bývalý „ Vivárium “) ve vídeňském Pratru, kde byl pověřen instalací terárií a akvárií. Pracoval zde se zoologem Hansem Leo Przibramem. Díky tehdy nejmodernějším zařízením začal chovat obojživelníky. Brzy se to stalo jeho osudem chov a šlechtění zvířat. Byl schopen provést své první nezávislé experimenty týkající se dědičnosti získaných vlastností ( lamarckismus). Przibram později prohlásil:  Brzy bylo Kammererovi řečeno, že má výjimečné experimentální dovednosti s ropuškou starostlivou. I když byly podrobně popsány, nikdo později je neopakoval. Do roku 1908 napsal Kammerer ve Viváriu v Pratru 130 článků, příspěvků a výzkumných zpráv.  V roce 1904 získal Kammerer doktorát na Vídeňské univerzitě. V roce 1906 se oženil s baronkou Felicitou Maria Theodorou von Wiedersperg, která mu porodila v roce 1907 dceru, která byla pokřtěna Lacerta (= ještěrka). Dostal práci jako učitel biologie na lyceu ve Vídni-Döbling (1906–1912). Nakonec byl jmenován v roce 1990 profesorem na univerzitě ve Vídni.

Dědičnost získaných vlastností.

Díky své práci ve „Viváriu“ se Kammerer brzy stal známým biologem. Věnoval se řadě experimentů, jejichž cílem bylo prokázat dědičnost získaných vlastností a označil je za „důkaz dědičnosti získaných vlastností prostřednictvím plánovaného chovu“. Mnoho z jeho experimentů bylo založeno na uměle změněných podmínkách stanovišť obojživelníků.  V první sérii pokusů použil dva druhy mloků, Mloka černého alpského a Mloka skvrnitého a choval každého pro něj v nepřátelském stanovišti. Výsledkem bylo, že se mu podařilo vyvinout vlastnosti alpského mloka na mloku skvrnitém a naopak. Když se mu podařilo prokázat stejné zvraty u jejich potomků, byl jeho vědecký pocit dokonalý.  Zjevně dokázal, že živé bytosti, které během svého života získaly nové biologické vlastnosti, aby lépe zvládly své životní podmínky, je mohly předat i budoucím generacím. Podle Kammererova objevu nebyla Darwinova teorie a náhodnost evoluce správná. Správnou dle něj je hypotéza jeho předchůdce Lamarcka, který ve svých zákonech dědičnosti uvedl, že se druh bude vyvíjet podle principu systematické a logické transformace.  Tento závěr měl velký ideologický význam. Politickou snahou by bylo umožnilo vychovávat šťastné budoucí generace. Ovšem rasističtí ideologové tvrdili, že rodičovství je osud. Paul Kammerer čelil slovy: "„Nejsme otroky minulosti, ale mistři budoucnosti.„"  Kammerer také předal tuto myšlenku lidem – v přednášce řekl: "„Dobrou výchovou dětí jim dáváme více než jen krátký zisk v jejich vlastním životě; výpis z toho jde tam, kde je člověk skutečně nesmrtelný – úžasná podstata, z níž se vnoučata a vnoučata vynořují v nepřetržitém sledu.“"  Jeho kritika eugeniky se mu vysmívala v tehdy ideologicky vysoce nabitém diskurzu biologické vědy. Kammerer se dostal mezi fronty tvrdého sporu mezi odborníky.  V příštím experimentu, který by měl trvat déle než jedenáct let, choval střídavě černého a žlutě tečkovaného mloka střídavě na žluté a černé půdě, přičemž každé barvení jejich skvrn podle substrátu se zvětšovalo nebo zmenšovalo. Tento vývoj opět pokračoval u potomků.  Kammerer také zjistil, že "Proteus", slepé jeskynní "embryo" žijící v jeskyních s pouze zakrytýma očima skrytými hluboko pod kůží, vytvořilo pigmentované skvrny za normálních denních podmínek, ale bez vidění, ale pod červeným světlem mělo velké oči a dokonalý zrak, který se může vyvíjet.

Ve vídeňské společnosti.

Kammerer patřil do nejlepší vídeňské společnosti, byl přítelem mnoha umělců a udržoval ze svého institutu mezinárodní i interdisciplinární síť, mezi které patřil dirigent Bruno Walter, sociolog Rudolf Goldscheid, skladatelé Alban Berg a Franz Schreker, filozof Ludwig Erik Tesar a také Albert Einstein. Věděl o aférách s tanečnicí Grete Wiesenthal, malířkou Annou Waltovou (která ho také vylíčila v roce 1924) a s Almou Mahlerovou. Byl také zapojen do svobodného zednářství.  Kammerer hrál výborně na klavír, psal hudební recenze a dokonce skládal písně, které vyšly v proslulém vydavatelství Simrock. Byl velkým obdivovatelem hudby Gustava Mahlera, jehož smrtí byl v roce 1911 otřesen natolik, že 31. srpna napsal vdově Almě Mahlerové:  Kammerer napsal o Almě Mahlerové: V listopadu 1911 navrhl, aby se jeho asistentkou stala Alma Mahler, a na nějakou dobu pro něj pracovala v biologické laboratoři ve Vídni v Pratru. Alma Mahler později uvedla, že v Kammererově experimentech v laboratoři v Prátru mohly být nějaké nepravidelnosti: "„Přál si, aby výsledky jeho výzkumu byly tak horlivé, že by se mohl nevědomě odchýlit od pravdy.“"

Ropuška starostlivá.

Kammerer vystavil ropušku starostlivou, které se obvykle spárují na břehu, vysokým teplotám, aby je nalákaly do chladné vody. Aby nedošlo k uklouznutí samice ropušky ve vodě, samci si na vnitřních stranách prstů brzy vyvinuli lepkavé mozoly – což je rys, který tato žabí žláza normálně nevykazuje. Tyto temné mozolky se prý zdědily poté údajně u potomků. Říká se, že se mu podařilo vyšlechtit šest generací ropušky starostlivé s touto vlastností, než linie vymřela. Z nadšení pro tento objev Kammerer políbil ropušku a získal tak přezdívku „Polibek ropuchy“.  V roce 1923 absolvoval Kammerer přednášky po celém světě, jeho výzkum byl oslavován jako největší biologický objev současnosti, byl nejslavnějším biologem na světě. Prohlídky přednášek USA se proměnily v triumfální vlaky, "New York Times" ho označil za „příštího Darwina“.  Na obrázku je poslední exemplář páté generace s černým pářícím mozolem – svatebním polštářkem.  Kromě svého veřejného vystoupení a související publicity napsal Kammerer své hlavní dílo, které se poprvé objevilo v angličtině v roce 1924 "(Inheritance of Acquired Characteristics)." Německé původní "nové dědictví nebo dědictví nabytých nemovitostí." V roce 1925 následoval "dědičný stres nebo dědičné propuštění".  V roce 1926 byl jmenován do Sovětské akademie věd v Moskvě, kde měl zřídit institut pro experimentální biologii. Jeho objev ho učinil světově proslulým, ale také vyvolal pochybnosti v profesionálním světě a znovu vyvolal konflikt mezi teoriemi Lamarcka a Charlese Darwina.  Jeden z jeho protivníků, americký zoolog Gladwyn Kingsley Noble, kurátor plazů v Americkém přírodovědném muzeu, nakonec odcestoval do Vídně, aby spolupracoval s Hansem Leo Przibramem (1874–1944) rakouským biologem a zoologem na poslední přeživším exempláři ropušky starostlivé, kterou Kammerer použil jako důkaz.

Konec života.

Dne 7. srpna 1926 byl publikován v britském vědeckém časopise "Nature" zničující článek, že svatební polštářky Ropušky starostlivé jsou padělané. Ukázalo se, že rohovky jsou ve skutečnosti černý inkoust vstříknutý pod kůži, buď Kammererem nebo jedním z jeho spolupracovníků. To byla vědecká bomba a znamenalo to Kammererův vědecký konec. Falešná zpráva se však ukázala být tak primitivní a zřejmá, že vyvstávala otázka, jak by mohla uniknout mikroskopickému zkoumání desítek vědců v předchozích letech.  Neexistuje odpověď na otázku, zda to byl opravdu jeho padělek, nebo zda se stal obětí spiknutí nepřátel. Například chilský biolog Alexander Vargas se domnívá, že Kammererova zjištění lze vysvětlit epigeneticky, tj. vyřazením určitých genů z životního prostředí, a zasazuje se o další objasnění nových experimentů na ropušce starostlivé. Vargas a kol. v roce 2016 rovněž tvrdí, že zjištění v oblasti epigenetiky podporují tezi, že Kammerer se svými experimenty nepodváděl a že jeho zjištění jsou v souladu s epigenetickými nálezy. Vargas je přesvědčen, že ropuškám zplozeným při páření ve vodě, mohly v další generaci narůst mozoly, díky tzv. epigenetickým změnám DNA. Při nich dochází pod vlivem stresu ke změně aktivity genů. „Spící“ gen pro tvorbu mozolů se mohl v DNA ropušek „probudit“ při stresujícím vývoji mláďat ve vodním prostředí.  Ve prospěch tohoto názoru svědčí způsob, jakým ropušky nově získané mozoly dědily v dalších generacích. Ten se nápadně podobá dědičnosti epigenetických změn. "„Nejlepší by bylo, kdyby někdo zopakoval celé Kammererovy pokusy,“" komentoval Vargasovy spekulace biolog Azim Surani. „Ani bych se nedivil, kdyby došel ke stejným výsledkům jako Kammerer.“  V září 1926 napsal Kammerer akademii v Moskvě dopis, ve kterém rezignoval na svou funkci a současně tvrdil, že nemá nic společného s padělky ropušky starostlivé ani s mlokem, na kterém byly také nalezeny stopy inkoustu. Dopis uzavřel takto:  Poté Kammerer odcestoval do Puchberg am Schneeberg, rekreační oblasti poblíž Vídně kde strávil noc v hotelu "Zur Rose." Následujícího rána se vydal do Himbergu, kde vytáhl zbraň, kterou přinesl v Theresienfelsenu. Přiložil si ji na levou stranu hlavy a zastřelil se.  Hans Leo Przibram byl vždy přesvědčen o pravosti Kammererových pozorování a opakovaně to vyjadřoval v soukromých rozhovorech. Věřil, že ví, kdo se dopustil padělání, aby kompromitoval Kammerera, ale nemohl s tím přijít na veřejnost kvůli nedostatku dostatečných důkazů. Napsal v nekrologu:  Pro časopis Nature Hans Leo Przibram zveřejnil dopis na rozloučenou:  Kammererovu teorii i výsledky jeho experimentů museli zastánci rasové hygieny nutně chápat jako ohrožení vlastní vědecké integrity, ale i vlastního světonázoru. Proto, jak naznačuje Arthur Koestler ve své knize "Case of the Midwife Toad" ("Případ ropušky starostlivé", 1971), je skutečně možné, že v případě domnělého Kammererova podvodu ve skutečnosti šlo o komplot ze strany některého z jeho „jinak politicky smýšlejících kolegů“.

Život náhod.

Sledování náhod.

Vedle biologie bylo další vášní Krammera shromažďovat a třídit náhody. Od svých dvaceti let (1900) začal psát “deník„ náhod. Kammerer byl znám, například, že si dělal poznámky ve veřejných parcích o tom, jaký počet lidí prochází, kolik jich nese deštník atd. Zaznamenával i náhody od známých a z tisku. Při tomto sledování dospěl k názoru, že musí existovat něco i jiného než kauzalita. Toto vše zveřejnil ve své knize Zákon série.

Zákon série.

V roce 1919 vydal Kammerer knihu "Das Gesetz der Serie (Zákon série) " "Bine Lehre von den Wiederholungen im Lebens- und im Weltgeschehen (Poučení z opakování v životních a světových událostech)" jejichž název se stal příslovečný. V něm rozvinul princip seriality nezávislý na kauzalitě na základě mnoha let pozorování nevysvětlitelných náhod, které vycházely z osobní zkušenosti (hodně z toho s čísly), z příběhů přátel nebo z novin. Kammerer přednesl své poznámky sbírkou takových případových studií, například: „Dne 17. května 1917 jsme byli pozváni na Schrekers. Cestou si koupím svou ženu v cukrárně před stanicí Hütteldorf-Hacking čokoládové sladkosti. – Schreker nás hraje ze své nové opery "Drawn", jejíž ženské vedení se jmenuje CARLOTTA. Pojď domů, vyprázdním tašku sladkostí; jeden z nich nese (...) nápis CARLOTTA.“  Popsal tyto samostatně se vyskytující, ale odpovídající čísla, jména a situace, jako cyklické procesy různého řádu a síly a navrhl svou vlastní terminologii pro klasifikaci série. Tvrdil, že série byla legitimním opakováním stejných nebo podobných událostí, které nemohly být spojeny stejnou příčinou („smysluplných náhod“, později řekl jeho životopisec Arthur Koestler ). Kammerer chtěl dokázat, že v tzv. „Náhodách“ se projevuje univerzální zákon přírody, který funguje nezávisle na známých fyzikálních kauzálních principech. Napsal:  Kammerer svou knihou ospravedlnil teorii seriality, která je důležitá pro historii parapsychologie: jeho princip je jedním z nejdůležitějších předchůdců pojmu synchronicity zavedeným C. G. Jungem a W. Paulim, kteří se dříve objevili v Camille Flammarion. Jung odkazuje ve své knize "Synchronicita, Akusita a Okultismus" na vydání Kammerera. Albert Einstein se také pozitivně vyjádřil („Originální a vůbec až absurdní“) a Sigmund Freud ve své eseji "The Creepy" on Kammerer: „Vtipný přírodovědec (Paul Kammerer) se nedávno pokusil takové události podřídit určitým zákonům, čímž by se měl zrušit dojem záhadnosti. Neodvažuji se rozhodnout, zda uspěl.„  Na závěr Kammerer uvádí:

Ocenění.

V roce 1930 byla po něm pojmenována v Döblingu (19. okres) ulice "Kammerergasse".

Paul Kammerer (17. srpna 1880 Vídeň – 23. září 1926 Puchberg am Schneeberg) byl rakouský biolog a zoolog. Proslavil se experimenty s ropuškou starostlivou, se kterými chtěl prokázat dědičnost získaných vlastností. Pod tíhou podezření, že falšoval své experimentální výsledky, si vzal život. V dopise na rozloučenou falšování popřel.


Životopis.

Raná léta.

Podle životopisce Frederica Trautmanna se Johann Most narodil jako nemanželské dítě guvernérovi a úřednici. Mostova matka zemřela na choleru ještě když byl velmi mladý. Most byl v dětství fyzicky týrán svou nevlastní matkou a učitelem ve škole kvůli své averzi k náboženství. Ke konci svého života byl Most "militantním ateistou s horlivostí náboženského fanatika", který "znal Písma lépe než většina duchovních".  Ve svých dvanácti letech Most zorganizoval stávku studentů proti zvláště nenáviděnému učiteli což vyústilo k jeho vyloučení ze školy. To ukončilo Mostovo krátké období formálního vzdělávání a přinutilo ho k hledání práce. Most začal jako učeň u knihovazače, pro kterého musel vázat knihy od úsvitu do západu; tohle období Most později přirovnal k otroctví. V 17 letech se stal nádeníkem u knihkupce a jezdil s jeho obchodem od města k městu přičemž pracoval v 50 městech 6 zemí od roku 1863 do roku 1868. Ve Vídni byl ze zaměstnání vyhozen a umístěn na černou listinu za uspořádání stávky, stal se nezaměstnatelný a tak se naučil vyrábět dřevěné krabice na klobouky, doutníky a zápalky, které prodával na ulici dokud mu to nezakázala policie kvůli chybějící licenci.

Politická kariéra.

Ke konci šedesátých let se Johann naklonil myšlenkám mezinárodního socialismu, politického hnutí vznikajícího v Německu a Rakousku. Johann viděl v doktrínách Karla Marxe a Ferdinanda Lassalleho návrh nového rovnostářského společenství a stal se vřelým zastáncem Sociální Demokracie.  Nejvíce se angažoval jako redaktor socialistických novin v Saské Kamenici a ve Vídni, které byly potlačeny úřady, a tisku Berliner Freie Presse (Berlin Free Press). Johann byl zaníceným obhájcem revolučního socialismu sdílejícím názory Wilhelma Liebknechta v řeči z roku 1869, že "socialismus nemůže být realizován v současném stavu. Socialismus musí převrátit současný stav".  V roce 1873 Most napsal souhrn Marxova Das Kapital. Na Liebknechtovu žádost provedli Marx a Friedrich Engels několik oprav Mostova textu pro druhé vydání publikované v roce 1876, a to navzdory tomu, že dvojice nevěřila, že by pamflet představoval uspokojivé shrnutí Marxovy práce. V roce 1874 byl Most zvolen za Sociálně Demokratického zástupce v německém Reichstagu, ve kterém sloužil až do roku 1878. Johann Most byl opakovaně zatýkán za své útoky na patriotismus a konvenční náboženství a etiku a pro své evangelium terorismu které kázal v próze a v mnoha písních jako například v jeho Proletarier-Liederbuch (Proletarian Songbook). Některé jeho zkušenosti z vězení byly vylíčeny v díle Die Bastille am Plötzensee: Blätter aus meinem Gefängniss-Tagebuch (Stránky z mého vězeňského deníku) z roku 1876.  Po obhajování násilných činů včetně bombových atentátů jako prostředek, který by přinesl revoluční změnu, byl Johann vládu přinucen odejít do exilu. Odešel do Francie, ale byl nucen odejít na konci roku 1878, poté se usadil v Londýně. Tam založil své vlastní noviny Freiheit (Freedom) poprvé vydané 4. ledna 1879. Z vlastní zkušenosti se přesvědčil o zbytečnosti parlamentní činnosti a začal přijímat doktrínu anarchismu, což vedlo k vyloučení z německé strany sociální demokracie v roce 1880.  V červnu 1881 Most vyjádřil na stránkách Freiheitu své nadšení z vraždy ruského cara Alexandra II. a naváděl k následování takovýchto činů a za to byl uvězněn britskými úřady na rok a půl.

Život ve Spojených státech.

Povzbuzený zprávami o pracovních bojích a průmyslových sporech ve Spojených státech se Most po propuštění z vězení roku 1882 rozhodl emigrovat do USA. Ihned se tam začal mísit mezi další německé emigranty. Mezi jeho společníky patřil August Spies, jeden z anarchistů oběšený za bombový atentát na Haymarketském náměstí, v jehož stole našla policie dopis od Mosta z roku 1884 slibující zásilku "léku", což byl krycí název pro dynamit.  Most pokračoval v publikaci Freiheitu v New Yorku. Uvězněný byl opět v roce 1886, znovu v roce 1887 a 1902, naposledy na dva měsíce po atentátu na prezidenta McKinleyho a to za publikaci úvodníku ve kterém tvrdil, že není zločin zabít vládce.  "Podíváte-li se na Ameriku, uvidíte loď poháněnou hloupostí, korupcí a předsudky," řekl Most.  Most zpočátku obhajoval tradiční kolektivistický anarchismus, ale později přijal anarchokomunismus. Podle liberála Jeffa Riggenbacha: Most byl známý pro upřesnění pojmu Propaganda činem (Attentat): "Stávající systém bude nejrychleji a nejradikálněji svržen zničením jeho zastánců a proto musí začít masakr nepřátelů lidu. Nejvíce Mosta proslavila jeho brožura publikovaná v roce 1885: Věda revoluční války, ve které mimo jiné popisoval výrobu bomby, čímž si vysloužil přezdívku "Dynamost."  Jako nadaný řečník, Most propagoval tyto myšlenky v marxistických a anarchistických kruzích ve Spojených státech a přilákal tím mnoho přívrženců, mezi něž patřila i Emma Goldmanová a Alexander Berkman.  Inspirováni Mostovými teoriemi a rozzuřeni smrtí dělníků během stávky v Homesteadu přispěli Emma Goldmanová a Alexander Berkman pokusem o atentát na manažera továrny Homestead Henryho Claya Fricka v roce 1892. Berkman a Goldmanová byli zklamáni, když se Most stal jedním z největších Berkmanových kritiků. Ve Freiheitu Most napadl Goldmanovou i Berkmana naznačujíc, že Berkmanův čin byl naplánován tak, aby vyvolal soucit s Frickem. Životopiska Goldmanové Alice Wexlerová tvrdila, že Most Berkmana kritizoval z prosté žárlivosti.  Johann byl v Cincinnati v Ohiu, aby přednesl řeč, když onemocněl. Byla mu diagnostikována erysipel (růže). Lékaři pro něj mohli udělat málo a o několik dní později zemřel.

Johann Most (5. února 1846, Augsburg – 17. března 1906) byl německo-americký anarchista a řečník, který na konci 19. století začal obhajovat používání násilí k dosažení revoluční politické a sociální změny. Je známý pro propagaci strategie „propagandy činem,“ která podporuje přímou akci proti jednotlivcům či institucím (včetně použití násilí) k urychlení revoluční změny a inspirování ostatních pro další akce.


Životopis.

Narodil se ve Vukovaru (v té době patřilo Rakousko-Uhersku, dnes je v Chorvatsku). Pocházel z rodiny řemeslníků a zemědělců českého, německého a chorvatského původu. Jeho dědeček byl český krejčí, který se roku 1817 vystěhoval z Klatov. Navštěvoval klasickou střední školu v Osijeku. Původně se chtěl stát knězem a přešel na studium technických disciplín. Vybral si chemii, protože pravděpodobně doufal, že získá zaměstnání v nově otevřené rafinérii cukru postavené v Osijeku.  Obtížné životní podmínky a politický útlak ho přiměly odejít do Německa na Vysokou školu v Karlsruhe. Byl dobrým studentem a vytvořil si tak dobré základy pro studium organické chemie. Pod vedením Hermanna Staudingera (laureát Nobelovy ceny z roku 1953) získal v roce 1910 doktorát a spolu s ním později odešel na ETH (Eidgenössische Technische Hochschule) do Curychu jako jeho asistent.  Po kratším působení na univerzitě v Utrechtu se vrátil na ETH, kde rozvíjel bohatou vědeckou činnost, zvlášť v oblasti terpenů a steroidních hormonů. Roku 1939 byl odměněn Nobelovou cenou za chemii.  Jeho první manželství s Annou rozenou Hausmannovou, bezdětné, bylo roku 1950 rozvedeno, druhá manželka Gertrude Acklin (rozená Frei) přivedla do manželství dospělého syna.  Profesor Ružička, čestný člen Československé společnosti chemické, umožnil několika českým chemikům (F. Balašovi, F. Petrůovi, R. Lukešovi, F. Šormovi a též M. Protivovi, K. Wiesnerovi a Z. Vejdělkovi - ti už pracovali pod vedením profesora Preloga) studijní pobyt v jeho vzorně vybaveném ústavu.

Nejvýznamnější ocenění.

Kromě toho byl Leopoldu Ružičkovi celkem osmkrát udělen čestný doktorát. Byl členem mnoha vědeckých akademií a učených společností. V roce 1932 byl zvolen členem Německé akademie věd Leopoldina. V roce 1938 byl zvolen členem American Academy of Arts and Sciences.

Leopold Ružička (Lavoslav Stjepan Ružička; 13. září 1887, Vukovar, Rakousko-Uhersko – 26. září 1976, Mammern, Švýcarsko) byl chorvatsko-švýcarský chemik a vysokoškolský pedagog. V roce 1939 společně s Adolfem Butenandtem získal Nobelovu cenu za chemii. Byl prvním držitelem tohoto ocenění z Chorvatska.


Charakteristika.

Dosahuje výšky 4–7 m a dorůstá šířky 3–5 m. Jsou to opadavé stromy nebo keře. Habitus je poměrně vzpřímený, nepravidelně větvený, kmínky a větve mají tmavošedou hladkou kůru. Na českém území jen vzácně vytváří stromovitý typ, spíše se lze setkat s keřovitými stromky. Listy jsou nápadité srdčité nebo ledvinité, celokrajné, světle zelené, řapíkaté 7–12 cm dlouhé.  Květy, připomínající kapky krve, jsou fialově červené nebo purpurově růžové, shloučené ve svazečcích, často vyrůstají na větvích nebo i na kmínku, a to před olistěním. Květy mají široce zvonkovitý kalich s malými tupými zuby a motýlovitou korunou z nestejných plátků, z nichž 3 horní jsou menší, 10 volných tyčinek a stopkatý semeník. Kvete v dubnu a květnu. Plod je plochý a nafialovělý lusk (7–10 cm). Je úzce podlouhlý, s úzkým křídlem na břišním švu.

Stanoviště.

Zmarlika Jidášova si žádá světlé, slunné a teplé stanoviště. V zimě snadno namrzá, ale zvláště jako mladá rostlina se dobře regeneruje. Vhodná je zimní přikrývka kořenů listím. Vyhovuje jí hlubší, živná půda, bohatá na vápník (má ráda zásaditou půdu), nepříliš suchá a propustná. Přesazování snáší špatně.  Pěstuje se jako zajímavost pro své květy a také pěkné zlatožluté podzimní vybavení. Vhodná je jako solitéra nebo na okraje větších stromovitých skupin. Ve větších krajinářských úpravách se používá zmarliky do 350 m n. m.

Množení.

Množí se výsevem semen na jaře pod „sklem“. Osivo delší dobu máčíme. Kultivary a variety roubujeme na kořeny "Cercis siliquastrum" v zimě ve skleníku. Řízkujeme jen z nouze, a to pouze letorosty přerychlených rostlin.

Zajímavosti.

Podle pověsti získal strom svůj název proto, že se na něm po své zradě Ježíše oběsil Jidáš Iškariotský. To je možná zkomolenina francouzského "Arbre de Judée" znamenajícího strom judejský, což odkazuje na oblast, kde se vyskytoval. Pověst dále vypráví, že se strom sám zbarvil hanbou do ruda.

Zmarlika Jidášova ("Cercis siliquastrum") nebo zmarlika luštinatá, běžně známá i jako Jidášův strom, je jednodomý listnatý opadavý strom původem ze Středozemí s růžovými drobnými květy. Je opylován včelami. Patří mezi kauliflorické dřeviny, což znamená, že květy rostou i na kmeni.


Život.

Čičerin se narodil do šlechtické rodiny ve městě Karaul v Tambovské gubernii. Jeho otec Vasilij Nikolajevič Čičerin byl diplomatem Ruského impéria. Už v mládí byl fascinován historií a klasickou hudbou, převážně Richardem Wagnerem. Naučil se většinu hlavních evropských jazyků, stejně jako pár asijských. Vystudoval Petrohradskou univerzitu v oboru historie a jazyků. Poté pracoval v letech 1897 až 1903 v archívu ruského ministerstva zahraničních věcí.  V roce 1904 náhle zbohatl, když zdědil statek svého strýce Borise Čičerina. Tento kapitál pak použil na podporu revolučních aktivit v průběhu revoluce v roce 1905. Za tuto činnost byl následně nucen opustit Rusko a strávit 13 let ve vyhnanství v Západní Evropě. Zde se přidal k menševické frakci Ruské sociálně demokratické dělnické strany.  Po vypuknutí 1. světové války přijal Čičerin protiválečný postoj, což ho sblížilo s bolševickou frakcí Vladimira Lenina. V roce 1917 byl zatčen britskou policií pro svou protiválečnou činnost a strávil pár měsíců v brixtonské věznici. Mezitím v Rusku převzali moc Bolševici a první lidový komisař zahraničních věcí Lev Trockij zajistil Čičerinovo propuštění a bezpečnou cestu do Ruska výměnou za britské občany, držené v té době v Rusku (mezi nimi i George Buchanan, britský velvyslanec).  Po svém návratu se oficiálně přidal k bolševikům a byl členem Trockého delegace na jednáních o míru v Brestu-Litevském. Po abdikaci Trockého zaujal jeho místo v čele lidového komisariátu zahraničních věcí. V roce 1922 se účastnil Janovské konference a následně podepsal s Německem Rapallskou smlouvu. Jeho cílem byla úzká spolupráce s Německem (jelikož ani poversailleské Německo ani bolševické Rusko neměli silné zastoupení na mezinárodní scéně). Díky tomu navázal úzkou spolupráci s německým ministrem zahraničí a pozdějším velvyslancem v Moskvě Ulrichem von Brockdorff-Rantzau. Byl znám svým workoholismem, ale v pozdější době začalo jeho onemocnění zasahovat do jeho práce a proto byl v roce 1930 nahrazen Maximem Litvinovem. Zemřel roku 1936 v Moskvě.

Georgij Vasiljevič Čičerin (24. listopadu 1872 – 7. července 1936) byl ruský revolucionář a sovětský lidový komisař pro zahraniční věci v letech 1918-1930.


Život.

Hans Richter se s moderním uměním setkal v roce 1912 u skupiny Der Blaue Reiter. V roce 1914 byl ovlivněn kubismem. Jeho první výstava se konala v Mnichově v roce 1916. Ve stejném roce byl zraněn ve válce a byl propuštěn z armády. Odešel do Curychu a připojil se k hnutí Dada.  Richter věřil, že povinností umělce má být aktivně politická oponentura válce a podpora revoluce. Jeho první abstraktní dílo vzniklo v roce 1917. V roce 1918 se spřátelil s Vikingem Eggelingem a společně experimentovali s filmem. Richter byl v roce 1919 spoluzakladatelem "Asociace revolučních umělců" v Curychu.  Jeho film "Rytmus 21" byl jedním z prvních „abstraktních“ filmů. V roce 1940 se Richter přestěhoval ze Švýcarska do Spojených států a přijal americké občanství. Vyučoval v "Institutu filmových technik" na městské univerzitě v New Yorku. V New Yorku Richter režíroval také ve spolupráci s Maxem Ernstem, Jeanem Cocteauem, Paulem Bowlesem, Fernandem Légerem, Alexandrem Calderem, Marcelem Duchampem a dalšími dva filmy, "Dreams that Money Can Buy" (1947) a "8 x 8: A Chess Sonata in 8 Movements"(1957), které byly částečně natočeny na trávníku jeho letního domu v Southbury v Connecticutu.  V roce 1957 natočil film s názvem "Dadascope" s originálními básněmi a prózami, které namluvili jejich tvůrci: Hans Arp, Marcel Duchamp, Raoul Hausmann, Richard Huelsenbeck a Kurt Schwitters. Po roce 1958 Richter strávil část roku v Ascona a Connecticutu a vrátil se k malbě. V roce 1963 režíroval krátký film "From the Circus to the Moon" o americkém sochaři Alexandru Calderovi. Richter byl rovněž autorem knihy "Dada: Art and Anti-Art".

Hans Richter (6. dubna 1888 Berlín – 1. února 1976 Minusio, Švýcarsko) byl německý malíř, dadaista a filmový producent. Byl jedním z mnoha německých umělců, jejichž dílo bylo v roce 1933 odsouzeno jako zvrhlé umění a v roce 1937 vystaveno na výstavě "Entartete Kunst" v Mnichově.


Poloha.

Na severu tvoří hranici dlouhé údolí zvané Lungau, kterým protéká řeka Mura. Na východě celou soustavu pohoří dělí od sousedních Lavanttalských Alp řeka Gurk. Jih odděluje od hraničních Villašských hor a Karavanek údolí Unterdrautal a jezero Ossiacher See. Západní hranici tvoří horský průsmyk Katschberg (1 641 m n. m.), kterým vede vysokohorská silnice.

Členění.

Nejvyšší skupinou je opuštěný a takřka liduprázdný masiv dlouhého hřebene Gurktaler Alpen s vrcholem Eisenhut (2 441 m n. m.). Na něj na severozápadě navazuje celek Nockberge (Grosser Rosenock, 2 440 m n. m.) připomínající svými holými a zelenými vrcholy některé z nižších slovenských pohoří. Jižně od Gurktaler Alpen leží menší a nižší hřeben Wimitzer Berge (Hocheck, 1 338 m n. m.), který je bohatě zalesněn. Další horskou skupinu pohoří nalezneme mezi jezery Ossiacher See a Milstätter See a je jí Afritzer Berge (Wöllaner Nock (2 145 m n. m.) Posledním horským celkem je skupina Metnitzer Berge s nejvyšším vrcholem Grobenzen (1 870 m n. m.) nacházející se jižně od řeky Mury.

Turismus.

Pro svou mírně se svažující krajinu a kopce byly Nockberge odpradávna využívány k pastevectví a salašnictví. Celá staletí se zde lidé živili jako horníci a hutníci (železo, stříbro). Dnes je zde hlavním hospodářským odvětvím turismus. Hlavním turistickým sídlem oblasti jsou lázně Bad Kleinkirchheim. Vedle něho jsou také turisticky navštěvována města Turrach, Falkert, Afritz a Innerkrems. Oblast Nockberge je známa také svými léčivými prameny. Lázně Karlbad, ležící na trase Nockalmstrasse, jsou pokládány za nejstarší léčivé koupele v Rakousku. Metody koupelí a aplikace (pramenitá voda a horké kameny) se nemění už od 17. století. Pro velkou odlehlost zde také není zavedena elektřina.  V zimě jsou hory využívány hlavně skialpinisty a běžkaři pro nenáročný terén. V létě je zde rozvinutá pěší turistika a jízda na horských kolech. Placenou horskou silnici Nockalmstrasse využívají k rekreaci automobilisté, motocyklisté a jezdci na elektrokolech.  Oblast je bohatá na jezera (např. Wörthersee, Milstätter See, Ossiacher See, Turacher See, Egelsee, Brunnach See aj.) Ačkoliv leží ve vyšších nadmořských výškách, v létě je v nich voda teplá a čistá. Využívají se proto k plavání a dalším vodním sportům. V zimě se na nich upravují tratě pro dálkové bruslení.

Dostupnost.

Nejvýznamnější placená silnice vedoucí přímo středem Národního parku Nockberge je jistě Nockalmstrasse (otevřená v r. 1980), dosahující nadmořské výšky 2 040 m (otevřena 8 - 18 hod.). Jiná mýtná silnice vystupuje pozvolna až na vrchol Wöllaner Nock. Další placenou silnici najdeme u jezera Ossiacher See na vrchol Gerlitzen (1 909 m n. m., známé lyžařské středisko). Státní silnice č. 95, spojující města Tamsweg a Feldkirchen in Kärnten, překonává uprostřed masivu Gurktalských Alp silniční sedlo Turracher Höhe (lanovky, vleky, 1 783 m n. m.). Asi nejpoužívanější komunikací, vedoucí pohořím Nockberge, je silnice překonávající strmé až 16% stoupání k horskému středisku Katschberg ležícím ve stejnojmenném silničním sedle. Skrz tuto horu vede také dálniční tunel Katschbergtunnel (délka 5 439 m).

Pohoří Nockberge (známá část Gurktalských Alp, v překladu něco jako "Knedlíkové hory") je rozlehlé horské pásmo ležící na jih od hlavního alpského hřebene. Nachází se ve spolkových zemích Korutany a Štýrsko, severozápadně od řeky Drau v Rakousku. Několik jeho horských celků je přirozeným horským zázemím větších korutanských měst jako je Spittal an der Drau, Villach a Klagenfurt. Pohoří je možné charakterizovat jako oblé, zelené kopce připomínající svými tvary Nízké Tatry či Roháče. Část hor se nalézá v národním parku Nockberge.


Oxidace a vznik NADPH.

Látkou, která vstupuje do pentosofosfátového cyklu, je glukóza-6-fosfát (Glc-6-P), která může vznikat dvěma způsoby – fosforylací glukózy nebo štěpením glykogenu (následované izomerací vzniklé glukózy-1-fosfátu na glukózu-6-fosfát). Během dvou následných oxidacích je glukóza-6-fosfát přeměněna na ribulózu-5-fosfát (pentózu o jeden uhlík kratší) za vzniku dvou molekul NADPH a jedné molekuly CO.  V prvním kroku je oxidována glukóza-6-fosfát na prvním uhlíku za vzniku cyklického esteru – laktonu : 6-fosfo-glukono-δ-laktonu (δ značí, že hydroxylová skupina pro vznik esteru se nachází na δ-uhlíku). Při oxidaci vzniká první redukovaná molekula NADPH.  Vzniklý lakton se spontánně nebo enzymaticky štěpí za vzniku kyseliny 6-fosfoglukonové, která je substrátem pro další oxidaci, tentokrát na třetím uhlíku. Vzniká nestabilní kyselina 3-oxo-6-fosfoglukonová (β-oxokyselina), která spontánně dekarboxyluje (dekarboxylace β-oxokyselin). Vzniká ribulóza-5-fosfát spolu s druhou molekulou NADPH a CO.

Epimerizace a isomerizace.

Vzniklý ribulóza-5-fosfát je izomerací (resp. epimerací) přeměněn na další pentózy – xylulóza-5-fosfát a ribóza-5-fosfát. Ribóza (i xylulóza) může být využita v další části cyklu za vzniku fruktózy-6-fosfátu, nebo může být v případě potřeby využita k syntéze nukleotidů (a deoxyribonukleotidů) pro syntézu RNA a DNA. Naopak nadbytečná ribóza (např. z potravy) může být v další části cyklu přeměněna na fruktózu a využita v glykolýze, pentosofosfátovém cyklu, popříkladě k výstavbě glykogenu).

Transketolázové a transaldolázové reakce.

Působením enzymů transketolázy a transaldolázy dochází ke přeskupování dvou- a tříuhlíkatých zbytků, které nakonec dává vzniknout fruktóze-6-fosfátu.

Transketolázy.

Transketoláza přenáší dvouuhlíkaté zbytky. (Trans)ketolázy obecně rozpoznávají tzv. acyloinovou strukturu, kterou jsou schopné štěpit i syntetizovat. Jako kofaktor, který přenáší dvouuhlíkaté zbytky ketolázám slouží thiaminpyrofosfát (TPP).

Transaldolázy.

Transaldolázy přenáší tříuhlíkaté zbytky. (Trans)aldolázy obecně rozpoznávají aldolovou strukturu, kterou jsou schopné štěpit a syntetizovat. V aktivním centru aldoláz se nachází lysin, který katalyzuje reakci přes Schiffovu bázi.

NADP/NADPH.

NADP neboli nikotinamidadenindinukleotidfosfát je fosforylovaná forma NikotinamidadenindinukleotidNAD (nikotinamiddinukletid). Stejně jako NAD i NADP je kofaktorem oxidoreduktáz (enzymů katalyzujících oxidoredukční děje). Přestože rozdíl mezi nimi není veliký, metabolicky jsou většinou nezaměnitelné. Zatímco NAD/NADH dodává protony (H) a elektrony (e) do dýchacího řetězce v mitochondrii, kde jsou využity nepřímo na syntézu ATP, NADP/NADPH je využíván v cytoplazmě k syntetickým procesům (např. syntéza mastných kyselin, syntéza steroidních látek, syntéza oxidu dusnatého). NADPH je také využíváno makrofágy k produkci baktericidních kyslíkových radikálů (peroxidový, superoxidový), pomocí enzymu NADPH oxidázy (tzv. oxidační/respirační vzplanutí)

Regulace.

Klíčovým enzymem pro regulaci pentosofosfátového cyklu je glukóza-6-fosfátdehydrogenáza (G6PD). Tento enzym je aktivován NADP. To znamená, že jestliže buňka syntetizuje a spotřebovává NADPH, narůstá koncentrace NADP a tím i aktivita glukóza-6-fosfátdehydrogenázy. V některých tkáních je navíc tento enzym částečně i pod hormonální kontrolou.

Poruchy.

Přibližně 400 milionů lidí na světě trpí vrozenou deficiencí (nedostatkem) enzymu glukóza-6-fosfátdehydrogenázy (G6PD) (pravděpodobně nejčastější enzymová deficience vůbec). Lidé trpící touto chorobou jsou více náchylní k oxidačnímu stresu, což se projevuje hlavně předčasnou degradací jejich červených krvinek (hemolytická anémie). Deficience G6PD je většinou důsledkem mutace, která snižuje jeho stabilitu. Červené krvinky jsou bezjaderné buňky, kterou jsou transkripčně neaktivní a nemohou si tedy doplňovat zásoby G6PD. Vlivem nestability jsou koncentrace aktivního enzymu v těchto krvinkách velmi nízké a při zvýšeném oxidačním stresu jsou tyto buňky nenávratně poškozeny. G6PD nepřímo ovlivňuje oxidoredukční prostředí v buňce produkcí NADPH. Tento kofaktor je totiž nezbytný k regeneraci glutathionu. Glutathion (GSH) je tripeptid (peptid složený ze tří aminokyselin), který chrání buňku před oxidačním stresem. Obsahuje cystein, jehož thiolová skupina může být oxidována glutathionperoxidázou za tvorby S-S můstku mezi dvěma molekulami glutathionu (GSSG):  2 GSH + R-O-O-H (peroxid) → GSSG + ROH +HO  Ke zpětné redukci oxidovaného glutathionu (GSSG) je zapotřebí enzymu glutathionreduktázy, která jako kofaktor používá právě NADPH.  Deficience G6PD se vyskytuje hlavně v malarických oblastech, podobně jako srpkovitá anémie pravděpodobně zvyšuje odolnost lidí vůči malárii.

Propojení s glykolýzou.

Pentosofosfátový cyklus úzce souvisí s glykolýzou. Obě metabolické dráhy spolu sdílí některé klíčové metabolity, které umožňují pružné přepínání mezi nimi podle aktuálních potřeb buňky (hlavně nedostatek ATP, NADPH nebo ribózy). Jsou to glukóza-6-fosfát, fruktóza-6-fosfát a glyceraldehyd-3-fosfát.

Pentózofosfátový cyklus, nebo také pentózový cyklus, je metabolická dráha, pomocí které se v buňce produkuje NADPH a pětiuhlíkaté sacharidy (pentózy). Vzniklé NADPH je využíváno v anabolických dějích (hlavně syntéza mastných kyselin a steroidních látek), zatímco pentózy mohou dát vzniknout ribóze, která je důležitá pro syntézu RNA i DNA. Z důvodu výstavby lipidů a steroidů probíhá pentózofosfátový cyklus hlavně v játrech, tukové tkáni, mléčných žlázách, vaječnících, varlatech a kůře nadledvin.


Historie.

Od 6. století se zde objevuje sporadické slovanské osídlení, pravděpodobně jde o kmen Hbanů, to je však potlačeno následnou německou kolonizací ze západu. V roce 973, kdy je založeno pražské biskupství, území Chebska náleží pod správu biskupství v Řezně. Od časného středověku je také součástí franské, později bavorské pohraniční marky Nordgau, která je od druhé poloviny 11. století už markrabstvím, kde vládnou hrabata z Giengen, nazývaní též Děpoldici. Děpold III. založil klášter ve Waldsassen, vybudoval chebský hrad a v jeho darovací listině z roku 1135 je poprvé doložen název Chebska ("regio Egere"). Po jeho smrti s územím Nordgau začal disponovat římskoněmecký král Konrád III., který je později roku 1149 rozdělil a chebskou část dal jako věno Adély, dcery Děpolda III., jejímu muži a svému synovci Fridrichu Švábskému, pozdějšímu císaři Fridrichovi I. Barbarossovi. Tak se Chebsko osamostatnilo a dostalo do držení rodu Štaufů.  V této době bylo zhruba třikrát větší, než pozdější jádro, které českému státu zbylo, zahrnovalo nejen území děkanátu Cheb, ale i děkanátu Wunsiedel. Západní hranice tedy zasahovala až k pramenům řeky Ohře (německy "Eger", od níž má Chebsko své německé pojmenování). Císař Fridrich I. Barbarossa měl Cheb v oblibě, často zde setrvával a nejpozději roku 1179 z chebského hradu vytvořil císařskou falc. Z ní pak celé Chebsko za nepřítomnosti panovníka spravoval fojt ("judex provinciarum").

České Chebsko.

Roku 1206 slíbil Filip Švábský, římskoněmecký král z rodu Štaufů, Chebsko Václavu I. jako věno své dcery Kunhuty, k jeho postoupení ale nedošlo a vážně se ho začal domáhat až syn Václava I., Přemysl Otakar II. Na základě plné moci od římskoněmeckého krále Richarda Cornwallského se Chebska roku 1266 zmocnil, ale už roku 1276 se ho musel kvůli říšské klatbě ("aberacht"), uvalené na něj králem Rudolfem Habsburským, vzdát. Václav II., který si vzal Rudolfovu dceru Gutu, toto území na základě předchozí sňatkové úmluvy získal podruhé (1291). Držel ho ale opět jen krátce, do roku 1304, kdy Chebsko v rozporu se zástavní smlouvou dobyl král Albrecht I. Definitivně ho pro Čechy získal až Jan Lucemburský v roce 1322 za vojenskou pomoc Ludvíku Bavorovi v bitvě u Mühldorfu. Tehdy se také od něj odloučily části území, které se převážně dostaly do rukou říšských purkrabí v Norimberku, zbytek byl říšskou zástavou na 20 tisíc hřiven stříbra, jež nebyla začleněna přímo do Českého království, ale byla k němu připojena jako autonomní území. Krále sice na chebském hradě zastupovali purkrabí a jemu podřízení hejtman a soudce, nicméně Chebsko bylo značně samostatně spravováno chebskými měšťany, kteří např. už od roku 1235 pro celé území razili vlastní mince.  Ovšem neoddělitelnost od českých zemí byla potvrzena až majestátem Karla IV. roku 1348, teprve tím se stalo skutečnou státoprávní součástí českého státu. Protože ale stále formálně šlo o říšskou zástavu, bylo stanoveno, že jeho oddělení by bylo možné jen tehdy, pokud by český král dobrovolně svolil k jeho vyplacení a vrácení. Cena byla navíc zvýšena na 40 tisíc hřiven stříbra. Roku 1355 pak ještě vyhlásil, že Chebsko nemá být od České koruny dále zastavováno, nebo jiným způsobem zcizeno. Postavení Chebska se pak de jure až do přelomu 18. a 19. století neměnilo, změny však ještě doznalo na svém území. Nástupce Karla IV., Václav IV., sice zaručil, že tamní léna mohou nabývat jen místní obyvatelé a že chebským měšťanům kromě města patří mnohé tvrze a hrady, např. Starý Hrozňatov, Neuberg, Neuhaus, Seeberg nebo Vildštejn, ale jako slabší král nezajistil Chebsku dostatečnou ochranu. To proto spolu s Loketskem pravidelně uzavíralo zemský mír, tzv. chebský landfrýd, i přesto ale byly všechny statky Neuhausu jejich vládci postoupeny purkrabímu norimberskému, čímž se velká část Chebska dostala do rukou Hohenzollernů a spolu s panstvím wunsiedelským, hohenberským a thiersteinským vytvořila tzv. Bayreuthské šestiúřady. Protože tomu Václav IV. nedokázal zabránit, předal nakonec Chebsko svému bratrovi Zikmundovi. Ten ale navíc postoupil roku 1414 waldsasský klášter falckrabím rýnským a vévodům bavorským, aby od roku 1524 zůstal trvalou součástí Horní Falce, roku 1422 schönbašské panství markrabím míšeňským a osamostatnil Ašsko. Tak Chebsko získalo dlouhodobou a téměř definitivní teritoriální podobu, protože enkláva Marktredwitz musela být postoupena až roku 1806 Bavorsku kvůli porážce Rakouska v bitvě u Slavkova (ještě roku 1561 ve sporech s markrabaty bayreuthskými ji Chebsko uhájilo) a roku 1846 došlo k rozdělení malého sporného území Frais na bavorskou obec Neualbenreuth a českou obec Mýtina. Prostřednictvím purkrabího Kašpara Šlika, který na chebském hradu zastupoval českého krále a kterému bylo zastaveno i Loketsko, takže vládl oběma územím současně, se pak Chebsko začalo více spojovat s Českým královstvím a začalo být nazýváno krajem, když jeho vnitřní organizace i poměr ke králi nebyly od postavení tzv. vnějších krajů (Loketska a Kladska) nijak zvláště odlišné.

Bohemizace za Habsburků.

Větší sbližování začalo za panování habsburského rodu, dvorské i královské úřady nad ním začaly ještě důrazněji uplatňovat své pravomoci a bylo na něj pohlíženo už jako na tzv. "věčnou zástavu". Například při jednání o uzavření vestfálského míru říšští protestantští stavové žádali, aby Chebsko bylo jako říšská zástava vyplacena a nabízeli částku 40 tisíc tolarů. Císař nicméně nabídku odmítnul s tím, že si jej sice cení alespoň na 320 tisíc tolarů, ale jako věčnou zástavu ji ani nechat vyplatit nemůže. Mj. díky tomuto rozhodnutí pak bylo celé Chebsko, na rozdíl od Ašska, rekatolizováno, což k postupnému slučování ještě více přispělo. Naproti tomu se roku 1533 začal scházet zvláštní chebský sněm, složený z členů chebské městské rady a nejvýše sedmi místních šlechticů, který měl projednávat žádosti panovníka o zvláštní peněžitou pomoc. Finanční otázka se pak stala tou rozhodující, která nakonec Chebsko do Čech přivedla. Celý proces byl později označen za "bohemizaci Chebska". Za Maxmiliána II. naléhali čeští stavové, aby Chebsko podléhalo usnesením českého zemského sněmu, kterými jsou určovány berně, což císař roku 1570 podpořil. Chebští se však bránili s odůvodněním, že na českém sněmu nejsou přítomni a tudíž v těchto věcech nerozhodují, navíc by se tím dostali vůči Čechám do podřízeného postavení. Čeští stavové i císař je sice vyzývali, aby se českého sněmu zúčastnili, ale Chebsko si ještě tehdy nezávislost uhájilo a každý rok bylo s jeho sněmem o určení daní vyjednáváno. Až v pobělohorském období začalo i na jeho území platit obnovené zřízení zemské a roku 1638 Ferdinand III. rozhodl, že výši řádných berní pro Čechy i Chebsko bude souhrnně určovat český zemský sněm, čímž se pro jeho území stala česká zemská usnesení závaznými. O výši samotného chebského podílu na této celkové sumě ale ještě rozhodoval sněm v Chebu, stejně jako povoloval mimořádné odvody. Roku 1658 byl Chebsku stanoven pevný podíl na vojenské výdaje a až roku 1705 Josef I. rozhodl, že obecně má Chebsko odvádět půl procenta toho, co určí český zemský sněm. Za Marie Terezie pak byl učiněn rozhodující krok zavedením berního katastru, na jeho základě od roku 1762 o určení daní už rozhodoval jen český zemský sněm, chebské stavy na ně ztratily jakýkoli vliv.  Berní zahrnutí Chebska do Českého království se projevilo i ve správní oblasti. Roku 1714 byly Čechy kvůli lepšímu výběru daní rozděleny na 12 krajů, přičemž Chebsko, stejně jako Loketsko, začalo spadat do žateckého kraje a žatecký hejtman pak svou pravomoc na jeho území, jakožto území vnějšího kraje, tedy už skutečné součásti království, prováděl prostřednictvím chebského purkrabího. Takové uspořádání nicméně chebský sněm na svém posledním zasedání v roce 1721 schválil, stejně jako přistoupil k pragmatické sankci, samy chebské stavy tedy souhlasily s tím, že Chebsko bude „na věčné časy“ patřit arcidomu Rakouskému, a to jako součást království Českého. Potvrdily to pak i společnou účastí s českými stavy a zástupci českých královských měst na korunovaci Karla VI. českým králem roku 1723, což se opakovalo i na dalších následujících korunovacích. Když byla v roce 1751 provedena krajská reorganizace, Chebsko bylo zahrnuto do nově vzniklého kraje loketského, ale loketský hejtman prováděl jen berní správu Chebska, ostatní záležitosti měl stále ve své kompetenci chebský purkrabí. Změna nastala roku 1773, kdy byl úřad purkrabího jako poslední institucionální výraz chebské samostatnosti zrušen. Zlikvidována byla roku 1775 i samostatnost Ašska, tedy panství Aš a Neuberg <nowiki>Podhradí</nowiki> u Aše se zvláštním postavením, podřízené do té doby přímo královské koruně.  Co se týká správy církevní, už císař Josef II. roku 1787 zamýšlel převést území Chebska pod pražskou arcidiecézi, ale kvůli odporu řezeňského arcibiskupa i Svatého stolce k tomu došlo až za císaře Františka I. v roce 1808. O dva roky dříve zanikla díky tomu, že se František I. prohlásil rakouským císařem a složil římskoněmeckou císařskou korunu, Svatá říše římská, a protože tím přestal existovat zástavní dlužník, přestalo být Chebsko i oficiálně říšskou zástavou. Jeho postavení jako pevné součásti Čech a tím i rakouského státu bylo ale tehdy vlastně pouze formálně potvrzeno. Roku 1854 sice vznikl chebský kraj, jeho postavení se ale nijak nelišilo od krajů jiných a kromě toho byl v roce 1862 zrušen, přičemž jej nahradily standardní okresní hejtmanství v Chebu a v Aši.  Bohemizace Chebska byla formálně dokončena přeměnou dosavadních chebských lén na alodní statky, které byly nejdříve roku 1869 vloženy do pozemkových knih při krajském soudu v Chebu, ovšem už roku 1872 byly nařízením vrchního zemského soudu v Praze vloženy do desk zemských.

Chebské území ve 20. století.

Po první světové válce se Chebsko i přes protesty Německa a především tamních Němců stalo součástí Československa. Snaha ho zahrnout do rakouské provincie Deutschböhmen byla zmařena zásahem československého vojska. Jeho území, součást pozdější země České, se dělilo do politických okresů Cheb a Aš, okres Cheb se navíc skládal ze soudních okresů Cheb a Vildštejn. V Chebu pak bylo už od roku 1850 sídlo krajského soudu a později i obchodní a živnostenské komory, obě instituce ale měly mnohem větší územní rozsah.  Po Mnichovské konferenci bylo Chebsko s dalšími německy mluvícími pohraničními oblastmi (Sudety) v říjnu 1938 obsazeno Německem a až do konce druhé světové války tvořilo přímou součást Třetí říše jako část říšské župy Sudetenland, vládního obvodu Eger.  Po válce bylo německé obyvatelstvo vysídleno a bývalé Chebsko se osídlilo kolonisty z českého vnitrozemí a východní Evropy. V této souvislosti již o nějakých reminiscencích zvláštního postavení nelze vůbec mluvit. Jeho území pak přináleželo do roku 1960 k okresům Cheb a Aš a kraji Karlovarskému, později spojenému okresu Cheb a Západočeskému kraji. Po roce 2000 jde opět o Karlovarský kraj.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rozbor Chebska na státních hranicích a v pohraničí

Chebsko (německy "Egerland", latinsky "Regio Egrensis", v chebském sudetoněmeckém nářečí "Eghalånd") je historické území v nejzápadnější části Čech a v přilehlém pohraničí Německa. Během historie Chebsko měnilo rozsah i majitele. Centrem oblasti je město Cheb.


Základní fyzikální a chemické vlastnosti.

Chemicky je oktogen cyklický tetraamin, jehož 4 dusíkové atomy osmičlenného cyklu nesou namísto vodíkového atomu nitroskupinu (NO).  Je to jemná krystalická prášková látka o hustotě 1,91 g/cm a teplotě tání 276 – 286 °C. Při zahřátí na teplotu 335 °C (při rychlosti zahřívání 20 °C/min) dochází k samovolnému explozivnímu rozkladu (teplota vzbuchu). Detonační rychlost je 9 100 m/s.  Ve vodě je prakticky nerozpustný, stejně tak jako ve většině běžných organických rozpouštědel. Na rozdíl od hexogenu je stálejší vůči působení alkálií.

Výroba.

Oktogen je v průmyslovém měřítku obvykle získán jako boční produkt při výrobě hexogenu. Existuje pak řada postupů, jak od sebe obě tyto látky oddělit.  Směs hexogenu a oktogenu, bohatá na oktogen, se nejlépe připravuje reakcí dusičnanu hexaminu, dusičnanu amonného a kyseliny dusičné. Značný podíl oktogenu vzniká v případě, kdy reakce probíhá při teplotě 73 – 78 °C, načež se směs ochladí na 25 °C a pak teprve filtruje. Tato směs (s teplotou tání 191 – 202 °C) obsahuje kolem 10 % oktogenu.  Pokud potřebujeme připravit skutečně čistý oktogen, je možné využít jeho vyšší stálosti vůči působení alkalických hydroxidů a opatrným zahříváním směsi obou látek s hydroxidem sodným odstranit hexogen jeho rozkladem.

Pyrotechnické vlastnosti a využití.

Oktogen je svými pyrotechnickými vlastnostmi velmi podobný hexogenu a často se při praktickém použití trhavin na bázi RDX pracuje vlastně se směsí obou látek, ve které má hexogen výrazně vyšší podíl.  Použití čistého preparátu je omezeno jeho vyšší cenou. V některých případech je však výhodou jeho vyšší teplota vzbuchu a používá se proto při výrobě speciálních termostabilních trhavin.  Je nejvýkonnější (nebrizantnější) široce používanou výbušninou a proto se v aplikacích vyžadujících extrémní účinnost setkáváme téměř výhradně s oktogenem. Téměř všechny hlavice protitankových a protiletadlových zbraní jsou plněny výbušninami, kde oktogen tvoří 75-96 % hmotnosti. Zde je jak součástí litých směsí s TNT (oktoly, např. oktol 75:25), tak součástí lisovaných nebo litých směsí s plastickými hmotami (PBX, PBXN, například PBXN-5).  Ve velmi malých množstvích (řádově 10-20 mg na metr délky) se používá jako náplň trubiček v systémech pro odpalování výbušnin bez asistence elektrického proudu (NONEL)

Oktogen, chemickým názvem cyklotetramethylentetranitramin nebo 1,3,5,7-tetranitro-1,3,5,7-tetraazoktan, je velmi silnou, bezpečnou trhavinou, označovanou také zkratkou "HMX" (z angl. "Her Majesty's Exposive" či "High Melting Point Explosive"). Praktické využití nalézá pouze ve speciálních aplikacích především ve směsi s jinými výbušninami.


Životopis.

Narodil se v učitelské rodině s chorvatskými předky, rodiče se však rozvedli, když byl ještě malý. Ačkoli se nikdy neoženil, má syna. Vystudoval Institut světového obchodu ve Vídni, ale vynikajícím studentem nebyl a studoval deset let.  Vytvořením energetického nápoje Red Bull Mateschitz vytvořil vlastní odvětví v rámci nealkoholických nápojů. Stříbrnomodré plechovky se staly nejslavnější rakouskou značkou moderní éry.  Po studiích nastoupil do Unileveru, kde se stal produkt manažerem. S energetickými nápoji se setkal víceméně náhodou při cestě do Thajska. Bylo to na začátku 80. let a v Evropě je nikdo neznal. Mateschitz rozpoznal potenciál nápoje "Krating Daeng" (v thajštině „Rudý býk“) a domluvil se s Čaleem Júvitjou, majitelem receptu, na založení společnosti v Rakousku. Díky receptu má thajská rodina v Red Bullu 51% podíl, na Rakušana připadá zbytek.  Proběhlo několik let testování, aby byl nápoj přizpůsoben požadavkům Evropanů. Na rakouský trh byl Red Bull uveden až v roce 1987. Zatímco v Thajsku byl nápojem pracujících, zejména řidičů dálkových kamionů, dělníků ve stavebnictví či farmářů, v Rakousku se Mateschitz zaměřil zejména na mladé, což platí dodnes. Red Bull již od počátku měl vynikající marketingovou strategii založenou na vtipné reklamě.  Slogan „"Red Bull vám dává křííídla"“ má ekvivalent v desítkách jazyků. Přesto však výsledky první desetiletky podnikání nebyly přesvědčivé a společnost tradičně končila ve ztrátě. Přesto expandovala do Maďarska a Německa v roce 1992 a do Velké Británie o tři roky později.  Zpočátku měli tuto limonádu v oblibě především sportovci kvůli doplnění energie. Později se však Red Bull ve velkém začal konzumovat také v klubech, a to i přes cenu, která se pohybuje nad 50 korunami na diskotékách v České republice a nad třemi eury například v Německu. Dnes je nejznámější kombinace energetického nápoje s vodkou.  Od roku 1998 se Red Bull prodává také v Americe, místní trh dnes pro Mateschitze spolu s Velkou Británií představuje největší odbytiště. S image globální značky též přišlo spojení Red Bullu s módními adrenalinovými sporty; Red Bull tak pořádá snowboardové závody, ale též akce akrobatických letadel.  V roce 2000 se ve světě poprvé prodalo přes miliardu plechovek nápoje. V roce 2004 získal Red Bull tým Jaguar a o rok později i nejhorší stáj celé Formule 1, Minardi. Spojení s motosportem však společnosti pravděpodobně zdaleka nepřináší tolik, kolik do něj vkládá. Ztráta je údajně okolo 30 milionů dolarů ročně. Je to úlitba Mateschitzově zálibě v motorových strojích, která se nejlépe projevuje na salzburském letišti. Tam stojí Hangár 7, Mateschitzova soukromá budova ze skla a oceli, kde přechovává historické letecké skvosty, jako je například DC-6B, se kterým létal jugoslávský diktátor Josip Broz Tito. Red Bull tak sponzoruje celý seriál akrobatického létání.  Mateschitz však velké investice věnuje též do fotbalového klubu Red Bull Salzburg. Hrával za něj bývalý český reprezentant Karel Piták, nicméně Mateschitz stál i o Ronalda, Luíse Figa či Pavla Nedvěda. Nízká úroveň rakouské ligy však kvalitní hráče odrazuje od přestupu do Salzburgu. Red Bull také koupil fotbalové kluby v New Yorku a Lipsku.  Jeho energetického nápoje se dnes prodá po celém světě na tři miliardy ročně a prodej stále roste. Podle časopisu Forbes mu vynesl majetek okolo 3 miliard dolarů. Mateschitz také koupil tropický ostrov v souostroví Fidži a staví zde luxusní hotel.

Dietrich Mateschitz (* 20. května 1944, St. Marein im Mürztal, Rakousko) je rakouský podnikatel, spoluzakladatel společnosti Red Bull GmbH, v níž vlastní 49procentní podíl. Jeho majetek odhadl v roce 2012 časopis Forbes na 5,3 miliard dolarů.


Historie.

Na vyprahlé horské pláni nad La Pazem se objevilo první osídlení v roce 1903 v souvislosti s výstavbou železniční trati k jezeru Titicaca. Vzniklo zde chudinské předměstí, kde ještě v polovině dvacátého století žilo okolo třiceti tisíc obyvatel, kteří vesměs pracovali v La Pazu, ale postupně vznikala infrastruktura a průmysl a do El Alta přicházeli bezzemci z venkova, které lákaly výrazně levnější pozemky než v metropoli. V roce 1985 se El Alto odtrhlo od La Pazu a o dva roky později získalo statut města. Neustávající příliv obyvatel způsobil, že El Alto počtem obyvatel přerostlo samotný La Paz a je druhým největším městem v Bolívii.

Populace.

Většinu populace, 76 procent, tvoří Ajmarové, kteří jsou indiánského původu a jejichž vlastním jazykem je ajmarština. Dalších 9 procent obyvatel města jsou Kečuové. 15 procent tvoří míšenci indiánských a evropských předků.  El Alto je druhým největším městem v Bolívii po naftařské metropoli Santa Cruz de la Sierra na východě země a největším městem, v němž většinu populace tvoří indiáni.

Kultura a školství.

Nachází se zde výtvarná galerie Museo de Arte Antonio Paredes Candia a vysoká škola Universidad Pública de El Alto, město má i vlastní televizní stanici "TV El Alto" a deník "El Alteño".

Náboženství.

Roku 1994 byla vytvořena Římskokatolická diecéze El Alto.

Klimatické podmínky.

Město má drsné vysokohorské klima: v zimních měsících teploty běžně klesají pod bod mrazu, v létě nepřekračují 20 °C. Je nejvýše položeným velkoměstem na světě (4160 m n. m.).

Životní a sociální podmínky.

Město se vyznačuje chaotickým růstem a nízkou životní úrovní. Jeho prudký rozvoj způsobuje problémy s pitnou vodou a závadnou či nedostatečnou kanalizací. O chudinskou mládež pečuje dobročinná nadace Palliri.  Pro život v El Alto jsou typická častá setkání se ženami zvanými "cholitas", oblečenými v typických krojích té oblasti. Tyto ženy jsou ve městě přirozenými autoritami, vynikají v obchodních činnostech a dohlížejí na pořádek na ulicích. Provozují také zápasy v ringu.

Politika.

Vzhledem k převaze domorodého obyvatelstva je El Alto tradiční baštou prezidenta Evo Moralese. V roce 2003 místní obyvatelé na protest proti politice bolivijské vlády blokovali cestu spojující La Paz s letištěm a došlo ke krvavým srážkám.

Architektura.

Pro El Alto je typická tzv. neoandská architektura vycházející z indiánských tradic, jejím hlavním představitelem je Freddy Mamani.

Doprava.

Město El Alto je propojeno s městem La Paz pomocí dvou linek lanovkového systému Mi Teleférico. Na území města se nachází mezinárodní letiště El Alto.

El Alto je město v bolivijském departementu La Paz, jehož současný počet obyvatel se odhaduje na necelý jeden milion (oficiálně 842 378 podle sčítání z roku 2012). Město, jehož název znamená doslova "Výšiny", je západním sousedem sídla bolivijské vlády La Pazu.


Dějiny.

Orchestr založil v Mnichově v roce 1893 Franz Kaim, syn výrobce klavírů, s názvem "Kaimův orchestr". V roce 1895 se stala sídlem orchestru městská "Tonhalle" (koncertní síň). Už od počátku přitahovala významné dirigenty: Gustav Mahler poprvé řídil orchestr v roce 1897 a předvedl s ním premiéry své "Symfonie č. 4" a "Symfonie č. 8", zatímco Bruno Walter vedl orchestr při posmrtné premiéře Mahlerovy skladby "Das Lied von der Erde". Felix Weingartner byl hudebním ředitelem od roku 1898 do roku 1905 a mladý Wilhelm Furtwängler zde v roce 1906 úspěšně debutoval jako dirigent. Žák Antona Brucknera Ferdinand Löwe založil stále trvající tradici uvádění Brucknerových skladeb.  Během této doby byl orchestr, který byl do roku 1910 znám jako Munich Konzertverein Orchestra, soukromě financován, ale během první světové války se finančních prostředků nedostávalo, navíc byli hráči povoláni k vojenské službě, a proto musel orchestr skončit. Po válce ho převzalo město Mnichov a znovu se rozvíjel pod vedením skladatele Hanse Pfitznera, kterého brzy nahradil Siegmund von Hausegger. Od roku 1928 nese orchestr své současné jméno.  Po nástupu Adolfa Hitlera a jeho nacistické strany k moci v roce 1933 razítkoval orchestr své partitury svastikami a nápisem "Orchestr fašistického hnutí". (Svastiky nebyly odstraněny až do počátku 90. let 20. století.) V roce 1938 se hlavním dirigentem stal pronacistický kapelník Oswald Kabasta; přitom se hudební kvalita orchestru zvýšila dokonce i po začátku druhé světové války.  Během války byla Tonhalle zničena a orchestr, který přišel o sídlo, po určitou dobu opět nefungoval. Po skončení války se pod záštitou hudebních režisérů Hansa Rosbauda a Rudolfa Kempe obnovilo jeho bohatství a v roce 1979 orchestr převzal slavný rumunský dirigent Sergiu Celibidache, který ho pozvedl na nejvyšší světový standard. Celibidache, trvale náročný na hráče, vytvořil s orchestrem jedinečný zvuk. V dobře známém případě se však pokusil odstranit hlavní trombonistku Abbie Conantovou z její pozice kvůli jejímu pohlaví. Conantová žalovala město Mnichov a po dlouhém právním sporu získala v roce 1993 plat rovnající se jejímu mužskému kolegovi spolu s tím, že byla znovu zařazena jako první sólistka, neboť soud zjistil, že orchestr a město Mnichov porušily zákon týkající se rovného zacházení s muži a ženami. Conantové konkurz byl údajně poslední, který se konal jako tzv. slepý konkurz.  Po Celibidachově náhlém úmrtí v roce 1996 převzal orchestr jako hlavní dirigent Američan James Levine a setrval u něj až do roku 2004. Christian Thielemann se stal hudebním ředitelem orchestru v září 2004 a připojil se k němu Wouter Hoekstra jako "intendant". Nicméně v roce 2007 byl Hoekstra propuštěn z funkce poté, co oznámil své spory s Thielemannem. V roce 2009 orchestr oznámil plánované ukončení funkce Thielemanna v roce 2011. Thielemannův požadavek, aby měl slovo při volbě hostujících dirigentů, nebyl schválen. V březnu 2010 byl Lorin Maazel jmenován dalším hlavním dirigentem orchestru, a to od sezóny 2012–2013. Počátkem roku 2014 zrušil Maazel své koncertní zakázky v důsledku špatného zdraví a následně v červnu 2014 oznámil s okamžitou platností odstoupení z funkce hudebního ředitele Mnichovské filharmonie. V lednu 2013 orchestr oznámil jmenování ruského maestra Valerije Gergijeva šéfdirigentem od září 2015 se smlouvou minimálně do roku 2020.  Během své historie představila Mnichovská filharmonie premiéry děl Antona Brucknera, Gustava Mahlera, Haralda Genzmera, Luigiho Nona, Güntera Bialase a dalších.

Mnichovská filharmonie (německy: Münchner Philharmoniker) je německý symfonický orchestr se sídlem v Mnichově. Je jedním z hlavních orchestrů Mnichova, spolu s Bavorským rozhlasovým symfonickým orchestrem, Mnichovským rozhlasovým orchestrem a Bavorským státním orchestrem. Od roku 1985 má orchestr hlavní sídlo v kulturním centru Gasteig.


Proces.

Při tepelném zpracování a dalších procesech prováděných ve vysokých teplotách zůstává na povrchu materiálu zbarvená oxidační vrstva nebo vrstva okují. Pro odstranění této vrstvy je obrobek ponořen do nádrže naplněné mořidlem. Před válcováním za studena prochází za tepla válcovaná ocel mořicí linkou, kde jsou z povrchu odstraněny okuje.  Základní používanou kyselinou je kyselina chlorovodíková, dříve se používala kyselina sírová. Ačkoliv je kyselina chlorovodíková dražší než kyselina sírová, účinkuje na kov rychleji a tím se snižuje ztráta mořeného kovu. Proti úbytku kovu se také do mořicího roztoku přidávají inhibitory, které lépe působí na rozpouštění oxidů.  Uhlíková ocel s příměsí legujících prvků do 6% je obvykle mořena v kyselině chlorovodíkové nebo sírové. Ocel s vyšším podílem příměsí musí být mořena na dvakrát a jsou použity další kyseliny, jako je kyselina fosforečná, dusičná nebo fluorovodíková. Korozivzdorná ocel nebo nerez jsou mořeny v lázni kyseliny chlorovodíkové a dusičné. Většina měděných slitin je mořena v ředěné kyselině sírové, avšak mosaz je mořena v koncentrované kyselině sírové a dusičné smíchané s chloridem sodným a sazemi.  Při výrobě šperků je moření využíváno pro odstranění vrstvy oxidu měďnatého, který vzniká při ohřevu mědi a mincovního stříbra během pájení a žíhání. Tradičně se k moření šperků využívá ředěná kyselina sírová, ale ta může být nahrazena kyselinou citronovou.  Ocelový plech, který byl mořen kyselinou, při vystavení vyšší vlhkosti vzduchu oxiduje (rezne). Z tohoto důvodu bývá plech potažen tenkou vrstvou oleje nebo podobného voděodolného nátěru, který vytváří bariéru vlhkosti ve vzduchu. Tento film pak musí být odstraněn ještě před zahájením výrobních, oplechovávacích nebo nátěrových procesů.

Moření je proces ošetření povrchu kovového materiálu, někdy také nazýván odokujování. Jeho smyslem je odstranění nečistot – anorganických látek, rzi a okují – z povrchu železných a drahých kovů, mědi a hliníkových slitin. K ošetření povrchu se používá mořidlo - roztok se silnými kyselinami. Moření je běžným způsobem ošetřování materiálu při výrobě oceli.


Úvodem.

Ve 30. letech 20. století působil oficiálně jako úředník pasové kontroly v oddělení pro vydávání víz na britském konzulátu v Berlíně. Jako agent MI6 zde plnil různé výzvědné úkoly, ale především bylo jeho úlohou nevpustit do Anglie žádné tajné agenty nacistického Německa. Kromě toho si „přizpůsobil“ pravidla britského konzulátu pro vydávání víz tak, že víza vydával i těm, kdo nařízené předpisy pro jejich vydání nesplňovali, ale byli v Německu ohroženi, tedy především Židům, kteří se díky těmto dokumentům mohli vystěhovat do tehdejší mandátní Palestiny, kam Britové Židy obecně málo pouštěli. Tímto způsobem pomohl tisícům židovských rodin uprchnout z nacistického Německa především po Křišťálové noci (noc z 9. listopadu 1938 na 10. listopad 1938) a před vypuknutím druhé světové války.  Frank Foley je oficiálně uznáván jako britský hrdina holocaustu (odhaduje se, že zachránil asi 10 tisíc osob) a v Izraeli obdržel čestný titul Spravedlivý mezi národy.

Život.

Mládí, studia, služba v armádě.

Frank Foley se narodil jako třetí syn "Isabelly" a "Andrewa Wooda Foleyho". Jeho otec se narodil v Tivertonu (Tiverton, Devon, Anglie), byl povoláním železniční dělník, jeho rodina nejspíše pocházela z města "Roscommon" v Irsku a její kořeny sahaly až do počátku 18. století. Poté, co Frank Foley navštěvoval místní školy v hrabství "Somerset", získal stipendium na "Stonyhurst College" v "Lancashire", kde byl vzděláván jezuity. Poté odešel do katolického semináře ve Francii, kde měl studovat na kněze, ale přešel do "Université de France" v Poitiers, kde se věnoval klasickým studiím. Tam také přehodnotil svůj postoj ke kněžskému povolání a místo této varianty se rozhodl pokračovat v kariéře akademické. Na svých četných cestách po Evropě dosáhl schopnosti plynně hovořit jak ve francouzském tak i německém jazyce.  V době vypuknutí první světové války byl Frank Foley studentem filozofie v Hamburku. Jako britskému občanovi mu v Německu hrozilo zatčení nepřátelskou mocí. Situaci vyřešil tak, že uprchl do přístavního města Emden, jenž leží na řece Emži v Dolním Sasku na severozápadě Německa. Odtud se pak s pomocí nějakého rybáře dostal do neutrálního Holandska a následně se pak ve své domovské zemi připojil k britské armádě.  Nakonec Frank Foley absolvoval Královskou vojenskou akademii v Sandhurstu ("Royal Military Academy Sandhurst", zkráceně "RMAS") a dne 25. ledna 1917 byl přidělen jako druhý poručík ("second lieutenant") k "Hertfordshirskému pluku" ("Hertfordshire Regiment"). Dne 20. září 1917 byl dočasně ustanoven kapitánem, když velel pěchotní rotě 1. praporu "Hertfordshirského pluku". Později byl zařazen k 2./6. praporu "Severního Staffordshirského pluku" (zde byl zmiňován v oficiálních vojenských hlášeních).  Již v hodnosti druhého poručíka byl Frank Foley poslán na západní frontu, kde byl těžce zraněn. Po svém zotavení se stal zpravodajcem a převzal dohled nad špionážní sítí ve Francii, Belgii a Nizozemsku (viz dále).

Vstup do tajné služby.

Příběhu o jeho útěku z Německa jakož i jeho jazykových schopností si všiml někdo z "Válečného úřadu". Frank Foley byl povzbuzen v tom, aby se ucházel o místo ve zpravodajském sboru. Dne 25. července 1918 byl Foley povýšen na poručíka. V červenci roku 1918 se Foley stal součástí malé zpravodajské jednotky, která měla na starosti nábor a provozování agenturních sítí složených z tajných agentů ve Francii, Belgii a Nizozemsku. Po příměří (11. listopadu 1918; konec 1. sv. války) působil Foley krátkou dobu v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi v Kolíně nad Rýnem. Dne 19. dubna 1920 se vzdal své dočasné hodnosti kapitána, ale přesto v prosinci následujícího roku (1921) odešel z aktivní služby v armádě (do zálohy) s hodností kapitána.  Po skončení práce v mezistátní spojenecké vojenské kontrolní komisi mu bylo následně nabídnuto místo pasového kontrolního důstojníka na britské diplomatické misi v hlavním městě Německa v Berlíně, jenž bylo ale krytím Foleyho hlavních povinností, které vyplývaly z jeho funkce vedoucího berlínské pobočky britské tajné zpravodajské služby (MI6). Během dvacátých a třicátých let dvacátého století (přesněji v letech 1922 až 1939) byl Foley úspěšný jak v náboru agentů, tak i při získávání klíčových podrobností zpravodajského charakteru o aktivitách německého vojenského výzkumu a vývoje.  Za pasovým oddělením britského velvyslanectví v Berlíně se skrývalo operační středisko MI6. Původním předmětem Foleyovy pozice bylo sledování pohybu a aktivit sovětských vyzvědačů a agitátorů ve střední Evropě. Ve 30. letech 20. století se Foleyova práce zaměřila na stále agresivnější politiku jeho hostitelské země – Německa.  Frank Foley je primárně označován jako "Britský Schindler" ("British Schindler"). V roli pasového kontrolního důstojníka pomáhal tisícům Židů uprchnout z nacistického Německa. U mezinárodního tribunálu (v roce 1961), před nímž stál německý nacistický funkcionář a válečný zločinec, jeden z hlavních organizátorů holocaustu Adolf Eichmann, byl Frank Foley popsán jako "Červený bedrník" ("Scarlet Pimpernel") pro způsob, jakým riskoval svůj vlastní život, aby zachránil Židy ohrožené smrtí před nacisty organizovanou genocidou.  Frank Foley nebyl chráněn diplomatickou imunitou a proto mohl být kdykoliv zatčen. Pravidla pro označování pasů a vydávání víz si přizpůsobil („ohnul“) tak, aby s takto vydanými či označenými dokumenty mohli Židé „legálně“ uprchnout z Německa do Británie nebo do Palestiny, jenž byla tehdy pod britským mandátem. V některých případech šel Foley ještě dále a to když dostával Židy pryč z internačních táborů, schovával je ve svém domě a pomáhal jim získat padělané pasy. Jeden z židovských humanitárních pracovníků odhadl, že Frank Foley zachránil „desítky tisíc“ lidí před holocaustem.

Druhá světová válka.

Po vypuknutí druhé světové války fašistické policejní orgány v Německu označily Franka Foleyho za důležitou zájmovou (cílovou) osobu. Na jaře 1940 zařadila "hlavní kancelář Říšské bezpečnosti" v Berlíně ("Reichssicherheitshauptamt") Franka Foleyho na seznam speciálně hledaných občanů Velké Británie (G.B.). Jednalo se o jakýsi adresář osob, které, pokud by německý Wehrmacht úspěšně napadl a obsadil britské ostrovy, by měly být obzvlášť přednostně hledány a zatýkány speciálními komandy SS, jenž měla následovat hned po německých invazních (okupačních) jednotkách.  V letech 1939 a 1940 byl Foley v Norsku pasovým kontrolním důstojníkem. Za první světové války bylo Norsko neutrální. V roce 1940 bylo přepadeno Německem a přes odpor (o významný přístav Narvik na severu bojovali po boku Norů i Britové svou plnou válečnou silou) bylo obsazeno. Po obsazení Norska byl Frank Foley přidělen k vrchnímu velitelství (C–in–C) norských ozbrojených sil v poli. Za službu v jejich řadách obdržel Královský norský rytířský řád svatého Olafa.  Frank Foley a "Margaret Reid", jeho asistentka, opustili Oslo během německého postupu dne 9. dubna 1940 a odcestovali do Lillehammeru a "Åndalsnes". Před odchodem z Osla Foley a Reid spálili dokumenty na britském vyslanectví. Foley pomohl norskému vrchnímu veliteli ("C–in–C"), generálu "Otto Rugeovi", kontaktovat Británii a požádat ji o pomoc proti útočníkovi. Foley měl svůj vlastní rádiový vysílač, který umožnil generálu "Otto Rugeovi" komunikovat s Londýnem nezávisle na norských (pozemních) pevných linkách. "Margaret Reid" byla odbornicí na šifry, která kódovala zprávy odesílané do Británie. Až do příjezdu ministra "Cecila Dormera" (16. dubna 1940) vystupoval Frank Foley vůči norským státním orgánům jako zástupce UK (Spojeného království). Frank Foley a "Margaret Reid" byli evakuováni z města Molde britským námořnictvem 1. května 1940. V "Åndalsnes" se Frank Foley pravděpodobně setkal s "Martinem Lingeem", který působil jako styčný důstojník.  Dne 1. ledna 1941 byl kapitán Frank Foley vyznamenán Řádem svatého Michala a svatého Jiří (CMG) za své služby pro ministerstvo zahraničí. V roce 1941 dostal Foley za úkol provést výslech Hitlerova zástupce nacistického politika Rudolfa Hesse po Hessově příletu do Skotska. (Frank Foley tak byl vůbec prvním britským zaměstnancem SIS, který vyslýchal Rudolfa Hessa poté, co padl do britských rukou.) Poté, co byl Rudolf Hess v roce 1942 hospitalizován, pomáhal Foley koordinovat "MI5" a MI6 při provozování rozvědné sítě dvojitých agentů systému "dvojitého kříže" ("Double Cross").

Po druhé světové válce.

Velmi brzy po skončení druhé světové války se Foley vrátil do Berlína, kde se (pod dohledem asistenta generálního inspektora odboru veřejné bezpečnosti kontrolní komise v Německu) podílel na „lovu“ bývalých SS válečných zločinců.  V roce 1949 odešel Frank Foley do důchodu, žil v "Stourbridge", v hrabství Worcestershire, kde také v roce 1958 zemřel. Je pohřben na hřbitově v "Stourbridge". Dne 27. dubna 1961 uveřejnil britský bulvární deník Daily Mail vydávaný v Londýně příběh, jenž napsala vdova po Franku Foleym ("Katharine Eva Foley") a pojednávající o Frankovo aktivitách při záchraně mnoha Židů pomocí víz do Spojeného království. V textu pisatelka uváděla, jak (v případě nemožnosti vydat osobě vízum do Británie) kontaktoval Frank Foley své přátele, kteří pracovali na ambasádách jiných národů, kteří mu pomohli udělit vízum do zemí, jež zastupovali. "Katharine Eva Foley" zemřela dne 15. dubna 1979 v jejím domě v "Sidmouth" v hrabství Devon.

Zajímavost.

Frank Foley je také jméno a příjmení jedné z hlavních postav ve filmu "Out of Control – Gefahr aus nächster Nähe" ("Mimo kontrolu – Nebezpečí zblízka"). Jedná se o thriller americké produkce z roku 2001, který se v originále jmenuje "The Hostage Negotiator", má stopáž 87 minut a režíroval jej americký filmový režisér, scenárista a filmový producent "Keoni Waxman" (* 1968). Postavu Franka Foleyho ztvárnil herec texaského původu "Michael Bowen". Jeho filmovou manželku (ve snímku se jmenuje "Theresa Foley" a je zaměstnána u FBI) hraje americká herečka "Gail O'Grady".

Frank Foley (celým jménem včetně hodnosti a vyznamenání: major Francis "Frank" Edward Foley CMG) (24. listopadu 1884, Highbridge, Somerset, Anglie – 8. května 1958, Stourbridge, Worcestershire, Anglie) byl účastníkem obou světových válek, ale především pak důstojníkem britské tajné zpravodajské služby ("SIS", neoficiálně také MI6, "Military Intelligence, Section 6"; rozvědka).


Historie.

Kolem původu plemene existují různé legendy. Společně tvrdí, že tyto kočky pochází ze severní Barmy (od toho nejspíše pochází jméno Birma), kde byly chovány jako chrámové kočky. První birmy se do Evropy dostaly kolem roku 1920. Podle jedné legendy párek birem dostali darem Francouz Auguste Pavie a anglický major Gordon Russell, kteří pomohli mnichům v klášteře Lao-Tsun během přepadení kláštera. Podle jiné, méně romantické legendy, muž jménem Vanderbilt koupil svatou birmu od jednoho bezbožného služebníka.  Za oficiální kolébku plemene je považována Francie, kde byly položeny základy dnešního chovu. Plemeno zde bylo uznáno místní organizací Fédération Féline Française již v roce 1925. Birmy byly ve Francii velmi oblíbené a rozšířily se i do Německa. Během druhé světové války plemeno ovšem téměř vyhynulo. V Evropě byly po skončení války naživu pouhé dvě birmy, pár jménem Orloff a Xenia de Kaabaa, v držení francouzské rodiny Baudoin-Crevoisier.  K obnově plemene muselo být použito křížení s jinými plemeny, především perskou a siamskou kočkou. Kolem roku 1950 se již znovu objevují vrhy čistě birmských koťat. Obnovené plemeno si začalo získávat velkou oblibu, rychle se šířilo do Švýcarska, Belgie, Holandska, Anglie i USA. V Anglii bylo plemeno oficiálně uznáno v roce 1966, v USA o rok později. Začátkem 70. let plemeno proniká do Skandinávie, kde dnes birmy patří mezi nejvíce chované kočky.  Birmy nelze zaměňovat s barmskými kočkami, které jsou samostatným, zcela odlišným plemenem.

Charakteristika plemene.

Birma má kompaktní, svalnatou a středně velkou stavbu těla. Samice váží obvykle 2.5 – 4.5 kg, samec do 6 kg.  Hlava birem je širší, s plnými tvářemi, ne příliš trojúhelníková, se zaobleným čelem a nosem beze stopu; výrazná brada nesmí ustupovat. Pod mírně klenutým, zaobleným čelem, ustupujícím dozadu, je v místě kořene nosu malá prohlubeň. Nos má tmavé zrcátko, pouze u variet s kresbou růžové, je římského tvaru, středně dlouhý, vystupuje zhruba jako zaoblení čela. Oči jsou sytě modré, oválné, až kulaté, středně daleko posazené, podstatný je nejen jejich tvar, ale také hloubka a sytost barvy (šilhání se pokládá za hrubou vadu). Uši jsou menší, zaoblené, posazené středně daleko a mírně z boku, nesmí být příliš blízko sebe (jako u siamských koček), ani příliš daleko (jako u koček perských).  Tělo delší, kocour musí být robustnější než kočka. Končetiny jsou kratší, pevné, tlapky kulaté. Průměrně dlouhý ocas sahá optimálně mezi lopatky, je dobře osrstěný, bez zálomků.  Srst birmy má světlou základní barvu se zřetelně ohraničenými odznaky a uzavřenou maskou. Celková barva srsti je bílá, až skořápkově krémová (s postupujícím stářím tato barva tmavne, jako u většiny koček s odznaky), s akromelanickými odznaky na obličeji, uších, nohou, ocase a (u kocourů) na varlatech. Vadou jsou tmavé skvrny na slabinách, břiše a šíji. Konce tlapek musí být čistě bílé. Odznaky jsou uznávány v těchto barvách: Bílé fleky v odznacích jsou hodnoceny jako vada. Všechny birmy se rodí bílé (stejně jako ostatní kočky s odznaky), barvy se začínají vyvíjet po týdnu až 14 dnech. Může trvat i déle než rok, než srst kočky dosáhne plného vybarvení..  Srst je hedvábná, s podsadou. Neplstnatí a je nenáročná na údržbu. Birma má chlupaté i spodky tlapek mezi polštářky (tyto chlupy musí být bílé).

Povaha a chov.

Birma je inteligentní, klidné, učenlivé a přizpůsobivé plemeno, postrádající známky agresivity; toleruje i jiná zvířata v domácnosti. Nemá problém v soužití s dětmi. Birma nepatří mezi rezervované, odtažité kočky, které se vyhýbají společnosti. Vyhledává sociální kontakty a hodně přilne ke své lidské rodině. Bývá komunikativní, ale nikoli hlučná tak výrazně, jako třeba kočka siamská.  Chovatelskou základnu lze nalézt na celém světě, v České republice není toto plemeno příliš rozšířené (např. ve Švédsku mu však patří mezi chovanými plemeny druhé místo). Při chovu se klade důraz na pokrevní linie a hlídá se nepříbuzná plemenitba. Možná i díky tomu není dosud toto plemeno tolik zatížené genetickými vadami a nemocemi, jako jiná, daleko více rozšířená a množitelským způsobem odchovávaná plemena.

Lagerfeldova Choupette.

Jednou z nejslavnějších biremských koček je Choupette, narozená 18. srpna 2011, která je bílá s modrýma očima a váží asi 3,5 kg. Byla miláčkem módního návrháře Karla Lagerfelda, který zemřel 19. února 2019. Lagerfeld porovnával její oči se safírem. Jejím původním majitelem byl s ním spřátelený model Baptiste Giabiconi, který ji Lagerfeldovi zapůjčil po dobu svého pobytu mimo Francii. Módní tvůrce si však Choupette (jméno znamená „sladká“) natolik oblíbil, že mu ji Giabiconi nakonec přenechal. Choupette má Lagerfeldem autorizovaný vlastní účet na Twitteru a byla v červenci 2013 vyobrazena společně s modelkou Lindou Evangelista na titulní stránce německého vydání módního časopisu "Vogue". I po Lagerfeldově smrti je Choupette materiálně velmi dobře zajištěna a má dva zaměstnance, kteří se o ni starají.

Birma je plemeno kočky domácí. Je to středně velká kočka, přátelská a společenská. Postrádá agresivitu vůči lidem, kočkám i psům. Její váha se pohybuje od 2.5 do 6 kg.


Historie.

O soukromém sběratelství knih se mluví už ve starověku, středověcí panovníci zakládali knihovny a dávali knihy opisovat. Jinou povahu dostalo sbírání knih (sběratelský obor) s vynálezem knihtisku, když knihy přestaly být unikáty a první tiskaři se zároveň snažili soutěžit s rukopisy. Jiným směrem se koncem 15. století vydali italští tiskaři v Benátkách (např. Aldus Manutius), kteří vytvořili nová krásná písma, takže se jejich knihy už rukopisům nepodobaly. Ve vydávání krásných knih pokračovali i barokní tiskaři vedle běžných tisků pro širší potřebu. Masové vydávání knih v 19. století, umožněné strojní výrobou papíru a tiskařskými stroji, vedlo k jistému úpadku kvality knih. Proti tomu se postavil anglický spisovatel John Ruskin (1819–1900) a výtvarník a reformátor William Morris (1834–1896), zakladatel hnutí "Arts and Crafts" („umění a řemesla“), který se snažil o obnovu uměleckých řemesel a začal vydávat krásné knihy.

Bibliofilská vydání.

Ruskinovy a Morrisovy myšlenky se rychle prosadily a vydavatelé začali více pečovat i o výtvarnou stránku a dokonalé provedení knih. Zejména krásná literatura sice vycházela v levných vydáních, malá část nákladu se však tiskla na lepším papíře, případně s grafickou výzdobou. Vedle toho začaly vznikat edice bibliofilských knih – většinou básní a krátkých próz v malém nákladu a s originální grafickou výzdobou – určených předně pro sběratele.  První českou bibliofilsky vydanou knihou je dekadentní básnická sbírka Arnošta Procházky "Prostibolo duše". Na počátku roku 1895 ji ve dvou stech číslovaných výtiscích (z toho prvních 25 exemplářů na papíru holland s autografem spisovatelovým, 175 exemplářů na velinu) vydala Moderní revue v Praze. Kniha má 36 stran a formát 20 : 25 centimetrů.  Postupně začali takové knihy vydávat například František Topič, Jan Otto, Česká grafická unie a řada malých specializovaných nakladatelů: Josef Florian, Kamila Neumannová, Svatopluk Klír, Ladislav Kuncíř, Arno Sáňka, Atlantis a mnoho dalších. S tím souvisel i oživený zájem o typografii a písmo (Karel Dyrynk, Oldřich Menhart), o uměleckou knižní vazbu a drobnou grafiku (ex libris, novoročenky aj.). Z výtvarníků se na této činnosti podíleli například Vojtěch Preissig, Vratislav Hugo Brunner, Adolf Kašpar, Zdenka Braunerová, Jan Konůpek, Mario Stretti, Jaroslav Benda, Josef Richard Marek, Miloš Klicman, František Kobliha, Josef Váchal, Cyril Bouda, Ota Janeček, Vladimír Komárek a řada dalších.  Již roku 1908 byl v Praze založen Spolek českých bibliofilů za předsednictví Františka Táborského.

Poznámka.

Vedle bibliofilie existuje také bibliománie, chorobná posedlost knihami. Opakem bibliofilie je bibliofobie, tj. patologický odpor vůči knihám, vyhýbání se knihám.

Bibliofilie nebo bibliofilství (z řec. "biblos", kniha a "filia", láska, náklonnost), česky knihomilství, tedy láska ke knihám. Myslí se tím láska ke krásným knihám a tiskům (starým i novým), tedy takovým, které lze charakterizovat jednotou textu, obrazu, grafické úpravy a typografie, papíru, příp. vazby. I tyto krásné knihy se nazývají bibliofilie. Jsou předmětem sběratelství a některé jsou vzácné.