Rozšíření.

Vyskytuje se především v jižní Evropě, severní Africe a přední Asii, kde je domácím druhem. Jedná se nicméně o tažného motýla, a tak lze jednotlivé migrující kusy nalézt až v jižním Švédsku či v Indii. Podle některých zdrojů se vyskytuje také na Madagaskaru.  V ČR se lze setkat s migrujícími jedinci, kteří se vzácně usazují v teplejších částech republiky. Intenzita výskytu je přitom vázaná na dostatečně teplé počasí na migrační trase, zejména pak v jižní Evropě.

Popis.

Při délce předního křídla 45–65 mm patří lišaj smrtihlav k největším lišajům vůbec. Přední křídla jsou černošedá s jemnými hnědými skvrnami a vlnkami, zadní křídla jsou hlínově žlutá se dvěma příčnými tmavohnědými páskami, z nichž vnější je širší. Na tmavé hrudi vyniká světlá kresba, která může svým tvarem připomínat umrlčí lebku. Zadeček je po stranách žlutý, středem se táhne tmavohnědý pruh a na každém článku je příčný tmavý proužek. Tykadla jsou krátká a tmavá se světlými, háčkovitými konečky. Sosák je krátký a tuhý.  Vajíčka jsou žlutozelená, hladká.  Housenky jsou relativně pestré, mohou se vyskytovat ve třech barevných formách – převládající barvou je buď žlutá, modrozelená nebo hnědá. Po stranách hlavy mají šikmé tmavé pruhy, které pokračují také na bocích článků těla. Hřbet housenky je modročerně kropenatý. Na posledním článku se nachází esovitě prohnutý růžek, který je zrnitý až trnitý.  Kukla je rudohnědá a lesklá, asi 6 centimetrů dlouhá.

Bionomie.

Oplodněné samičky první generace přilétají do ČR v květnu a červnu, a kladou vajíčka na živné rostliny. V září a říjnu se pak líhnou motýli generace druhé, kteří jsou neplodní a dále se nemnoží. Přes den motýli odpočívají na kmenech stromů, sloupech či budovách, v noci létají. Lišaj smrtihlav je vynikající letec, dosahující rychlosti i více než 50 km/h. Dospělci se živí olizováním mízy stromů a sáním nektaru z květů, dobře zdokumentována je ale také jejich záliba v medu, pro který jsou ochotni zalézat do včelích úlů, kde sosákem nabodávají zavíčkované buňky s medem a sají jejich obsah. Podle mnoha knižních zdrojů má při tom smrtihlav často přijít o život, existuje však také výzkum z roku 1991, který uvádí, že motýl je schopen včely ošálit napodobováním jejich pachu, a k napadání tedy nedochází. Při vyrušení či ohrožení vydávají dospělci krátké pisklavé zvuky.  Z nakladených vajíček se po 10–12 dnech líhnou housenky. Živí se listy lilkovitých rostlin; ve středoevropských podmínkách je to nejčastěji nať brambor, dále pak rajče, kustovnice cizí, rulík zlomocný a také tabák. Na živných rostlinách se housenky vyskytují jednotlivě. Vývoj housenek trvá v našich podmínkách 40 až 60 dní v období od června do srpna. V konečné fázi vývoje mohou být 12–15 cm dlouhé, a tlusté jako lidský palec. Podobně jako dospělec, také housenka je schopna vydávat varovné zvuky při ohrožení či kontaktu – vrže kusadly.  Před kuklením se housenky zahrabávají do země 15–40 cm hluboko a vytvářejí si prostornou dutinu, ve které se kuklí. Pokud se kukla nevylíhne ještě v létě, ve středoevropských podmínkách zpravidla nepřežije zimu – k přezimování dochází jen ve výjimečně mírných letech.

Lišaj smrtihlav ("Acherontia atropos") je velký a nápadný motýl z čeledi lišajovitých, jeden z největších motýlů České republiky a Evropy vůbec. Díky kresbě na hrudi, připomínající umrlčí lebku, je bezesporu nejznámějším lišajem – zejména v minulosti pověrčiví lidé věřili, že smrtihlav (který, podobně jako jiní lišajové, v noci přilétá k umělým zdrojům světla) je znamením neštěstí.


Biografie.

Narodil se v Kanadě, ale jeho rodiče byli Američané, a tak se vrátili zpět do USA. Navštěvoval státní školy převážně v Michiganu. Po smrti jeho otce v roce 1908 se s rodinou přestěhoval zpět do Niagara Falls. Tam vystudoval Niagara Falls Collegiate Institute a začal pracovat v různých elektrárnách, ale nebyl moc úspěšný.  Nakonec ho ale přijala Hooker Electro-Chemical Company v Niagara Falls v New Yorku, kde byl zaměstnán v laboratoři. Práce ho bavila a rozhodl se stát chemickým inženýrem.  Po dvou letech ve firmě začal studovat na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1920 získal titul B.S. (Bachelor of Science, bakalář věd). V roce 1922 získal Ph.D. v chemii.  I když se původně chtěl stát inženýrem, začal se pod vlivem Gilberta N. Lewise zajímat o výzkum. Díky svým vynikajícím výsledkům se stal v roce 1922 v Berkeley instruktorem chemie a po několika letech různých stupňů profesury se v roce 1934 stal plnohodnotným profesorem chemie. Do důchodu odešel v roce 1962.  Při práci na Ph.D. se začal zajímat o třetí termodynamický zákon. Hlavním cílem jeho výzkumů bylo pomocí testů dokázat, že tento zákon je základním přírodním zákonem. V roce 1926 vymyslel metodu, pomocí které by šlo pozorovat teploty menší než jeden kelvin. K tomuto účelu vynalezl vlastní magnetický chladič a k absolutní nule se přiblížil blíže, než mnoho vědců považovalo za možné.  Jeho výzkum entropie kyslíku vedl k objevu izotopů kyslíku 17 a 18 v Zemské atmosféře.  V roce 1932 si vzal Muriel Frances Ashleyovou, se kterou měl později dva syny.

William Francis Giauque (12. května 1895 Niagara Falls – 28. března 1982 Berkeley) byl americký chemik, který v roce 1949 získal Nobelovu cenu za chemii za „příspěvky na poli chemické termodynamiky“. Prakticky celé své vzdělávání a kariéru strávil na Kalifornské univerzitě v Berkeley.


Život.

Roku 1873 se stal Strutt členem Královské společnosti, kde působil v letech 1885–1896 jako tajemník a v letech 1905–1908 jako prezident. V roce 1904 se stal laureátem Nobelovy ceny za fyziku, kterou získal za izolování inertního atmosférického argonu. Na zdi kaple svatého Ondřeje ve Westminsterském opatství byla 30. listopadu 1921 na jeho počest odhalena mramorová deska s nápisem: V roce 1861 nastoupil mladý J. W. Strutt na univerzitu do Cambridge na Trinity College (roku 1865 zde získal cenu nejlepšího studenta v oboru matematiky, téhož roku získal i Smithovu cenu, další cambridgeské studentské ocenění). V té době se tu také začal zajímat o projevy mediumity, zvané dnes telekineze a jako matematik se nemohl později vyhnout ani otázkám spojeným se čtvrtou dimenzí. Jeho zájem o metapsychické jevy pak vzrostl poté, co se roku 1871 oženil s Evelyn Balfourovou, s jejímž bratrem Arthurem Jamesem Balfourem (1848–1930) se poznal na studiích. Zároveň ale Strutt díky svému sňatku přišel do kontaktu s další osobností, která na něj měla vliv: se švagrem své ženy Henrym Sidgwickem (1838–1900), který byl zakládajícím členem a prvním prezidentem Společnosti pro psychický výzkum. V dubnu roku 1919 byl pak coby dlouholetý člen této společnosti zvolen jejím prezidentem (ještě jako kancléř univerzity v Cambridge) i sám John William Strutt, 3. baron Rayleigh.  Zájmem o neobjasněné jevy, jimiž se tehdy v Evropě zabývala tzv. věda metapsychická, byla ovlivněna celá jeho rodina. Bratr jeho manželky Arthur Balfour, který se stal v letech 1902–1905 ministerským předsedou Velké Británie, před nástupem do této státnické funkce vykonával funkci prezidenta Society for Psychical Research. Eleanora Sidgwicková (1845–1936), provdaná sestra Struttovy manželky, byla později do čela této společnosti také zvolena. Rovněž jeho syn, fyzik Robert John Strutt, 4. baron Rayleigh (1875–1947), šel ve stopách svého otce a v letech 1937–1938 se v Society for Psychical Research též stal jejím prezidentem.

Objev argonu.

Ve své nobelovské přednášce Rayleigh řekl:

John William Strutt, 3. baron Rayleigh (12. listopadu 1842 – 30. června 1919) byl anglický fyzik. Zjistil anomálii hustoty dusíku izolovaného z atmosféry, kterou publikoval na svých přednáškách. Tato anomálie zaujala Williama Ramsaye a spolu s Rayleighem objevil argon (Nobelova cena za fyziku 1904) a další vzácné plyny. Zabýval se také akustikou, optickým a elektromagnetickým rozptylem světla, je objevitelem jednoho z vyzařovacích zákonů. Většina historiků a přírodovědců oceňuje jeho vědeckou důkladnost a přesnost, která mu vynesla celou řadu ocenění.


Popis haldy.

Haldu bychom mohli tedy definovat jako datovou strukturu splňující dvě základní podmínky:  Právě podle těchto podmínek se haldy rozdělují na d-regulární, Fibonacciho, Leftist a další (mohou se lišit jak lokální, tak strukturální podmínkou).  Jak již bylo naznačeno, rozlišujeme haldy Min-Heap a Max-Heap.  Příklady Min-Heap a Max-Heap:  Matematicky se u obou variant jedná pouze o rozdíl v jejich opačném pořadí prvků. Protože je definice vzestupně i sestupně libovolná, je pouze otázkou interpretace, zda se v konkrétní implementaci jedná o Min-Heap nebo o Max-Heap.

Obousměrné haldy (Double heaps).

Často se stává, že halda má zobrazit podmínku v obou směrech. V tomto případě se jednoduše vytvoří haldy dvě a uspořádají se podle větší a menší relace. Taková struktura je pak označována jako "Double heap" nebo krátce "Deap".  Při použití "Double heaps" je třeba dávat pozor na to, že ne každá implementace haldy si pro jednotlivé operace zachová svůj průběh. Například Fibonacciho haldy s konstantním amortizovaným průběhem podporují pouze decreaseKey pro snížení klíčů. Všeobecný changeKey pro změnu klíče, který je vyžadován v případě Double heap, potřebuje ale amortizovaně minimálně logaritmický čas.  Variantou hald, které splňují podmínku haldy pouze částečně, nebo odchylně jsou tzv. Min-Max-Heap. Jedná se o Double heap, které díky odchylné formě podmínky haldy mohou udržovat data pouze v jednom stromu.

Varianty haldy.

Existuje mnoho druhů hald s rozdílným průběhem pro různé operace. Příklady hald:

Porovnání teoretických hranic složitostí pro jednotlivé varianty.

U Pairing, binární a binomiální haldy jde o složitosti v nejhorším případě. O amortizované složitosti u Fibonacciho a Leftist haldy. O(f) dává asymptotickou horní hranici a Θ(f) je asymptoticky přesná (až na multiplikativní konstantu) složitost. V tabulce předpokládáme použití Min Heap.

Využití haldy.

Halda má široké spektrum využití a patří mezi oblíbené datové struktury pro mnoho aplikací.

Implementace haldy.

Standard Template Library jazyka C++ poskytuje algoritmy make_heap, push_heap a pop_heap pro binární haldy, které pracují na iterátorech s náhodným přístupem.

Implementace binární haldy.

Zajímavé je, že binární haldy mohou být implementovány jednoduše pomocí pole.  První nebo poslední prvek bude obsahovat kořen. Následující dva prvky pole obsahují jeho potomky. Následující čtyři obsahují další čtyři potomky předchozích dvou potomků, atd. A tak potomci uzlu na pozici n budou na pozici 2n a 2n+1 v polích indexovaných od jedničky nebo 2n+1 a 2n+2 v polích indexovaných od nuly. Vyvažování haldy je prováděno záměnou prvků, které nejsou umístěny ve správném pořadí. Tak, jako můžeme sestavit haldu z pole bez využití další paměti (například pro uzly), heapsort může být také použít pro třídění pole na místě. Další výhoda haldy v některých aplikacích je, že sestavení hald může být prováděno v lineárním čase použitím Tarjanova algoritmu.

Halda je v informatice stromová datová struktura splňující tzv. "vlastnost haldy": pokud je "B" potomek "A", pak "x(A)" >= "x(B)". To znamená, že v kořenu stromu je vždy prvek s nejvyšším klíčem (klíč udává funkce "x"). Taková halda se pak někdy označuje jako "max heap" ("heap" je v angličtině halda), halda s reverzním pořadím prvků se analogicky nazývá "min heap". Díky této vlastnosti se haldy často používají na implementaci prioritní fronty. Efektivita operací s haldou je klíčová pro mnoho algoritmů.


Charakteristika firmy.

Mluvčí české odnože firmy Jana Jabůrková charakterizovala firemní strategii v roce 2004 takto: "„Společnost LIDL je známa svou agresivní politikou zamířenou na nejnižší možné ceny“". Zprvu se zaměřoval především na levné zboží a nízkých cen dosahoval omezenou nabídkou zboží. Ačkoliv tuto strategii řetězec doposud zcela neopustil, bylo koncem roku 2015 oznámeno, že už nechce být „skromným obchodem pro chudé“ a „promění své prodejny“.

Historie.

Firma Lidl byla založena ve 30. letech 20. století v Německu jako velkoobchod s potravinami a jiným sortimentem.  Dnes patří firma Lidl mezi Top 10 německého trhu maloobchodních prodejen potravin. Jako mezinárodní společnost je aktivní se svými vlastními prodejnami po celé Evropě a v USA.  První prodejny byly otevřeny v okolí Ludwigshafenu v 70. letech, po expanzi v rámci Německa probíhající až do pozdních 80. let a po mezinárodním angažování se od počátku 90. let, jsou dnes prodejny téměř ve všech evropských zemích.

Česko.

V Česku bylo otevřeno prvních 14 prodejen Lidl v červnu 2003, v roce 2005 jich bylo 124, v letech 2006 a 2007 jich měl řetězec asi 160. Na konci roku 2010 bylo v ČR prodejen 216.. V současnosti mohou zákazníci nakoupit v 237 prodejnách, které zásobují 4 logistická centra Brandýs nad Labem, Cerhovice, Olomouc a Měřín kde je sklad "MOPRO" – chlazené a mražené zboží + sklady pro E-SHOP – non food v Plzni. Jedna z nových otevíraných prodejen bude otevřena 21. 1. 2019 v Praze – u. Želivského (u metra).  Prodejna v Lanškrouně byla v dubnu 2016 uzavřena z hygienických důvodů, potravinářská inspekce nalezla v prodejně myší trus a okousané krabice s potravinami.  V roce 2017 začal Lidl přestavovat své prodejny v České republice tak, aby měly například širší uličky. Rovněž začal měnit image firmy. Místo sloganu „Lidl je levný“ začal používat slogan „Lidl – správná volba“. V roce 2017 došlo ve firmě k plošnému navýšení platů, které dosahují obecného republikového průměru.  Rovněž v roce 2017 začal testovat svůj e-shop na svých zaměstnancích, Česko má být první zemí v regionu, kde by měl být e-shop spuštěn.<ref name="www.lupa.cz/aktuality/lidl-uz-testuje-svuj-e-shop-na-zamestnancich-naostro-startuje-na-podzim"></ref> Sklady pro e-shop budou v Plzni.

Slovensko.

Na Slovensko vstoupila firma v roce 2004. V březnu 2004 byly na několika místech Slovenska zkoulaudované neoznačené objekty typu prodejen Lidl, firma pomocí inzerátů hledala pracovní síly, avšak vedoucí sekretariátu slovenské pobočky Albedinská prohlásila: "„Žádné prohlášení neposkytneme, nepatří to k zvyklostem společnosti Lidl“". V roce 2017 měl Lidl na Slovensku 126 obchodních jednotek.

Spojené státy americké.

V červnu 2017 otevřel řetězec Lidl ve Spojených státech svůj první supermarket. V počátku expanze Lidl plánoval otevřít deset supermarketů na východním pobřeží Spojených států. Do poloviny roku 2018 plánovala společnost otevřít v USA celkem 80 obchodů.

Marketing.

Vlastní značky.

Obchodní strategie firmy je založena do značné míry na využívání vlastních privátních značek, pod kterými obchod prodává výrobky jiných výrobců. Prostřednictvím privátních značek Lidlu vyvezli čeští výrobci v roce 2012 zboží v hodnotě 3,1 mld. korun. Podle Potravinářské komory však bylo výrazně větší množství potravin ze zahraničí pod privátními značkami prodáno na českém trhu.

Reklama.

Společnost Lidl se v současnosti v Česku prezentoval sloganem: "Lidl – správná volba", ke kterému byly natočeny televizní spoty.  V listopadu 2011 odstartovala nová reklamní kampaň se sloganem: "To nejlepší z Česka. To nejlepší z Evropy". Cílem kampaně bylo přiblížit zákazníkům nejlepší potraviny z České republiky, ale i z dalších zemí Evropy. Společnosti Lidl se prezentuje především svými tematickými týdny, kdy se pravidelně opakují dny francouzské, italské, španělské, asijské, mexické nebo americké kuchyně.  Na podzim roku 2012 přišla společnost s prodejem kvalitních francouzských vín. Tváří reklamní kampaně se stal herec Marek Vašut. Televizní reklama se točila na francouzských vinicích.

Spolupráce s Českými drahami.

V roce 2009 byla zahájena spolupráce mezi obchodním řetězcem Lidl a společností České dráhy, a.s. Lidl prodával do roku 2010 několikrát do roka speciální zlevněné jízdenky s názvem ČD Net Lidl. Jízdenky byly časově omezené a bylo možno je využít v dobách státních svátků. Při předposlední akci (lístky bylo možné použít 17. listopadu 2010) se prodalo 6700 jízdenek.

Ocenění.

Obchodník roku.

Společnost Lidl Česká republika získala celkem 14 ocenění v soutěži bývalé GE Money Bank „Obchodník roku“.

Ocenění výrobků.

V testech časopisu dTest získaly první místo produkty: šampón Cien s provitaminem, prací prášek Formil, tuňák v konzervě a kysané bílé zelí Chira se stalo nejlepším výrobkem z testu a bylo oceněno jako výhodný nákup. Majonéza Mikado byla dTestem oceněna za dobrou chuť, vzhled i vůni a získala označení dobrý nákup. Redakční testování deníku MF Dnes pak vyhrál Tuzemák.  Úspěch zaznamenala i pánská toaletní voda X-Bolt a dámská toaletní voda Suddenly Madame Glamour ve slepých testech provedených ve Velké Británii. Z testů vyplynulo, že se vyrovnají vůním světových značek.

Aktivity.

Spolupráce s Občanským sdružením Život dětem.

V roce 2011 byla zahájena spolupráce mezi řetězcem Lidl a Občanským sdružením Život dětem. Do celorepublikové sbírky, která se koná pod názvem Srdíčkové dny, se mohou zákazníci zapojit zakoupením unikátní samolepky s logem vzájemné spolupráce občanského sdružení Život dětem a společnosti Lidl ve výši minimálně 30 Kč.  V roce 2011 vynesla sbírka 3 miliony korun a o rok později 6 milionů korun.

Fandit a pomáhat.

Společnost Lidl darovala občanskému sdružení Život dětem 50 000 Kč za každý gól, který vstřelili čeští reprezentanti na Mistrovství Evropy ve fotbale 2012.

Rákosníčkova hřiště.

Společnost Lidl přišla v červnu 2012 s novým projektem s názvem „Rákosníčkova hřiště“. Hřiště jsou určena zejména předškolním, ale také starším dětem. Symbolem celého projektu a dominantou hřišť je kreslená postavička Rákosníčka z večerníčku. Při realizaci konceptu se společnost Lidl spojila s autorem postavičky Zdeňkem Smetanou a autorem pohádek o Rákosníčkovi Jaromírem Kinclem a vytvořila koncept hřišť s na motivy jeho příběhů.  Během jeho pilotní fáze postavila společnost Lidl v České republice 11 dětských hřišť v hodnotě 16,5 milionů korun. Nová hřiště vyrostla v Brně, Berouně, Hradci Králové, Jihlavě, Karviné, Ostravě, Olomouci, Plzni, Písku, Sokolově a ve Znojmě. V roce 2013 o umístění hřišť rozhodovala veřejnost v hlasování. Do konce roku 2016 postavil Lidl v České republice celkem 69 Rákosníčkových hřišť.

Kritika.

Kácení stromů.

Vstup firmy Lidl na český trh byl charakteristický zejména opakovanými aférami s kácením stromů. Od roku 2002 do října 2003 bylo zjištěno nejméně 102 stromů poblíž stavenišť prodejen firmy Lidl, které by bránily výhledu na prodejnu nebo na její poutače a byly v noci neznámými pachateli nezákonně pokáceny. V některých případech šlo o stromy, k jejichž legálnímu pokácení se předtím společnost Lidl neúspěšně pokoušela získat povolení. Firma Lidl se v počátcích aféry vyjádřila, že její „komunikační strategií je nekomunikovat s médii“ (tento výrok pochází od Dany Berkové, tehdejší asistentky jednatele firmy).  V listopadu 2003 společnost Lidl s občanským sdružením Děti země uzavřela smlouvu, ve které uznala morální odpovědnost za to, že jako vlastník pozemků nedokázala zabránit kácení stromů a mimo jiné se zavázala k nápravě vzniklé situace a přislíbila vysadit 1020 stromů s následnou pětiletou péčí. Další případy podezřelého nebo zpochybňovaného kácení u prodejen Lidlu se objevovaly v menším měřítku i v následujících letech. Počátkem listopadu 2006 Lidl a Děti Země uzavřeli dodatek původní smlouvy, jímž se firma Lidl zavazuje informovat Děti Země o všech případech nelegálního kácení nebo poškozování dřevin v blízkosti prodejen Lidl.

Obsah pesticidů v ovoci a zelenině.

Při nezávislém testování v roce 2005 firma Lidl vykázala nejhorší výsledky mezi německými obchodními řetězci ohledně obsahu pesticidů v prodávaném ovoci a zelenině. V reakci na akce organizace Greenpeace v roce 2006 Lidl slíbil v Německu zpřísnit systém kontroly kvality a ustavit vnitřní limity pro pesticidy. Začal také nabízet biopotraviny a výrobky „Fair trade“. V říjnu 2006 ohlásila firma Lidl v Německu zastavení prodeje konvenčně pěstovaných grepů, protože dlouhodobě obsahovaly vysoké hladiny pesticidů.  V roce 2007 dosáhl Lidl v Německu ve stejných testech již nejlepších výsledků ze všech sledovaných řetězců.

Nakládání s odpady.

V roce 2008 inspektoři uložili firmě Lidl v České republice pokutu 2 miliony korun za opakované špatné nakládání s odpady. Firma neplnila svou povinnost zpětného odběru, která se vztahuje například na akumulátory, baterie, výbojky a zářivky, podle zákona a snažila se tento odběr regulovat. Stalo se tak poté, co již v předchozím roce byla firmě vyměřena pokuta 600 000 Kč za neodebírání oleje a baterií.  V roce 2018 dostal Lidl pokutu za netřídění odpadu.<ref name="vitalia.cz/clanky/lidl-tridi-vse-do-jednoho-kontejneru-uz-podruhe-za-to-dostal-pokutu"></ref>  V roce 2019 Česká inspekce životního prostředí udělila Lidlu opět pokutu za netřídění odpadu v jednom logistickém centru. Jednalo se o pokutu ve výši 100 tisíc korun za to, že byly v logistickém centru v Cerhovicích do stejného kontejneru ukládány igelitové obaly, kartonové krabice, balené kuřecí maso, ovoce a zelenina v obalech, polystyrenová deska, dřevěné palety i květiny v květináčích. Kromě toho v bednách označených nápisem „pouze dřevo“ inspektoři České inspekce životního prostředí našli směs papíru, dřeva a plastů.

Špehování.

Firma byla opakovaně obviněna z nelegálního získávání a shromažďování informací o svých zaměstnancích. V roce 2008 čelila obvinění, podle kterých sledovala své zaměstnance na toaletách průmyslovou kamerou, za což v Německu dostala pokutu ve výši jednoho milionu eur. V roce 2009 se pak ukázalo, že Lidl nezákonně shromažďoval zdravotní dokumentaci o svých zaměstnancích.

Černošský model.

V lednu 2017 se stala společnost Lidl terčem kritiky ze strany odpůrců imigrantů, když se v reklamním letáku objevil model tmavé pleti. Lidl později na sociálních sítích reagoval na jeden z nenávistných komentářů slovy: "„Jsme v Evropě v 21. století, kde spolu soužijí různé rasy. A protože Lidl najdete také po celé Evropě, nevidíme rozdíly. Čím více ze světa totiž poznáte, tím větší toleranci vůči jiným máte. Proto jsou naši modelové ze všech koutů světa.“"

Retuše křesťanských symbolů.

V srpnu roku 2017 vyretušovala společnost Lidl křesťanské kříže z řeckých kostelů u obalů produktů řeckého původu privátní značky Eridanous, proti čemuž se ze strany spotřebitelů zvedla vlna nevole. Společnost dané jednání následně odůvodnila hájením náboženské neutrality. Ministr zemědělství Marian Jurečka vyzval zákazníky Lidlu, aby zvážili bojkot řeckého týdne v prodejnách Lidl. Kardinál Dominik Duka v dopise řeckému velvyslanci v České republice označil postup obchodního řetězce Lidl za nekulturní akt.  Český novinář Jiří X. Doležal k dané záležitosti ještě v Reflexu poznamenal, že ačkoliv nechal Lidl křesťanské kříže na výrobcích vymazat, tak půlměsíce na kupolích islámských mešit zjevně nikoliv.  Na retušování křížů na výrobcích prodávaných po celé Evropě poprvé upozornili belgičtí spotřebitelé. Obrázky kostelů z řeckého ostrova Santorini používá Lidl dlouhodobě, ale teprve od roku 2014 v retušované podobě.

Lidl je obchodní značka řetězce prodejen německé společnosti Schwarz-Gruppe, které patří též síť hypermarketů Kaufland. Vlastníkem je obchodník a miliardář Dieter Schwarz. Ve 26 státech Evropy a ve Spojených státech amerických vlastní společnost Lidl přibližně 10 tisíc prodejen.


Výskyt a početnost.

Všeobecně je rozšířená v Evropě (rovněž v Česku a Slovensku), v Asii (až v Japonsku a na Sundských ostrovech) a směrem na jih zasahuje až do severní Afriky. Můžeme ji spatřit poblíž stojatých i tekoucích vod (což zahrnuje řeky, průplavy, rybníky, jezera, potoky, močály nebo rýžová pole) do nadmořské výšky 2000 metrů, ale také v horských oblastech, například v Tibetu, v nadmořské výšce až 4120 metrů. K životu potřebuje rozlehlé a čisté vodní prostředí se zarostlými břehy, které je rovněž bohaté na potravní zdroje. Vydru říční lze nalézt i v mořích, kde obývá pobřežní oblasti, vždy má však pravidelný přístup k sladké vodě, tedy k ústím řek. Na západní polokouli je zastoupena vydrou severoamerickou (kanadskou), které se v mnoha ohledech podobá.  Přestože jsou vydry stále velmi početné (z globálního hlediska), v Evropě, ale i v Asii došlo k jejich značnému úbytku (viz Ohrožení a ochrana). Již stabilní nebo obnovující se populace můžeme nalézt v Británii, Dánsku, Francii, Německu, na severozápadě Řecka, v Itálii, Portugalsku, Španělsku, Slovensku (zdá se, že již také v Česku) a Švédsku. Množí se též v některých kritických oblastech Nizozemska a Švýcarska, kam byla znovu vysazena. Populace naopak stále klesá v Izraeli nebo Gruzii, přičemž některé další oblasti nejsou prozkoumány.

Výskyt v České republice.

Můžeme ji pravděpodobně zastihnout kdekoliv na vhodných tocích, ale nejhojněji se vyskytuje na Plzeňsku, Šumavě, jihočeské pánvi na Českomoravské vrchovině, vzácněji pak na Ohři, v severozápadních Čechách nebo na Dyji. V poslední době byl potvrzen rovněž výskyt v Českém Švýcarsku. Další výskyt byl údajně potvrzen na dolním toku Vltavy, v Dole u Libčic. Výskyt vydry byl též potvrzen na řece Dřevnici a jejích přítocích. V 70. letech 20. století přežívalo na území ČR pouze okolo 170 vyder. V roce 2000 odhadem už 700 až 800 vyder. K roku 2010 žilo v České republice pravděpodobně více než 2000 jedinců a počet stále stoupal. Od roku 2017 se na našem území vyskytuje již více než 4000 vyder, ale detailní pozorování z let 2011 až 2016 ukazuje na lokální pokles – ve východních Čechách, pravděpodobně způsobený obdobím sucha. Vzhledem k teplým zimám a nedostatku sněhu a ledu bylo sčítání ze strany pracovníků ochrany přírody nedostatečné (/ informace z konference Vlk Vydra. Počty ani v Polabí a ve východních Čechách neklesají, ale naopak trvale stoupají a není pravdou, že ke svému životu potřebuje "čistou vodu". Vydra jako každý jiný živočich se dokáže přizpůsobit změněným podmínkám a do méně čisté vody si chodí pouze a jen pro potravu.

Poddruhy.

Poddruhů se dle různých pramenů rozeznává 7 až 28 (Larivière a Jennings, 2009), 12 (Romanowski, 2010) nebo 10 (Davis, 1978), a to na základě toho, kde které vydry žijí. Taxonomie je však stále neujasněná a existence některých z nich bývá zpochybněna.  Vydra říční je velká lasicovitá šelma s protáhlým, štíhlým tělem a malou zploštělou hlavou. Kondylobazální část lebky (mezičelist až týlní výběžky) dospělého samce je průměrně dlouhá 117,4 mm, u dospělé samice 109,6 mm. Krk je nevýrazný. Krátké pětiprsté končetiny má opatřeny tuhou plovací blánou, jež je patrná i na stopách otisknutých v blátě. Přední stopa je dlouhá do 7 cm, zadní až 9 cm. Malé, ale poměrné silné nohy jsou vhodné k plavání a obratnému potápění, měří asi 11–13,5 cm. Ocas je svalnatý, relativně pružný a ke konci zúžený. Boltce jsou ukryté v srsti a nosní a ušní otvory vybaveny kožními záhyby, které vydře umožňují je při ponoru zcela uzavřít. Ze všech kunovitých (lasicovitých) šelem je vydra nejlépe přizpůsobená k životu ve vodě. Ačkoli v ní tráví většinu času, není jako jeden z mála živočichů vybavena tukovou vrstvou. Ve srovnání s jinými savci má vydra říční poměrně vysoký metabolický výdej; na souši má klidovou metabolickou rychlost 4,1 w/kg (o 38–48 % vyšší než podobně velcí suchozemští savci), ve vodě pak 6,1 w/kg.

Fyzické vlastnosti.

Má krátkou, lesklou, na hřbetní straně kávově hnědou srst, na spodku světlejší, která nepropouští vodu. Pod vodou se zdá být její tělo stříbřité, díky vzduchovým bublinám uchycených v srsti. Na jednom centimetru čtverečním kůže jí roste až 50 000 chlupů (možná dokonce až 70 000). Celé tělo je tak pokryto asi 150–200 miliony chlupů, a právě kvůli svému „bohatému“ kožichu je vyhledávaným cílem v oboru kožešnictví. Díky této kožešině dokáže žít i v chladnější vodách, v zimě ji nevadí ani téměř nulové teploty. Navzdory sezónním změnám je složení srsti neustále stejné. Udržuje si průměrnou tělesnou teplotu 38,1 °C, v rozmezí od 35,9 °C do 40,4 °C. Vstoupí-li do studené vody, za celou hodinu se její tělo ochladí o pouhých 2,3 °C.  Pohlaví se od sebe zbarvením neliší a pohlavní dimorfismus je zpravidla nevýrazný, samci jsou pouze o něco málo robustnější (větší a těžší), avšak někteří mohou být až o 50 % větší nežli samice.

Chování a životní prostředí.

Vydra říční žije po většinu roku samotářským způsobem života, obzvláště samec. Aktivně se shledávají pouze v období námluv. Rodinné skupinky tvoří jedině samice s mláďaty o které se stará sama. Sociální skupiny se zpravidla netvoří, výjimečně snad z nedostatku potravy, kdy se na jenom místě může shromáždit a společně kooperovat vícero jedinců.  Samec je vysoce teritoriální, lovný revír zaujímá až 30 km vodního toku. Velikost teritoria je značně proměnlivá a odvíjí se od množství potravy, kvalitě a rozlohy řek. Své teritorium si střeží proti jedincům stejného pohlaví, což nám často umožňuje zaznamenat, že se dvě rozdílná teritoria jedinců různého pohlaví překrývají. Samice je mírnější a její území bývá znatelně menší. Vydra si hranici svého teritoria značí trusem; mastný, sladce páchnoucí, černohnědý a až 10 cm dlouhý exkrement protáhlého tvaru se zbytky rybích šupin nebo kůstek. Pomocí výkalů také s jinými vydrami komunikuje, trus slouží jako jakási vizitka – signalizuje přítomnost (nárokuje si území), pohlaví nebo třeba pohlavní zralost. Mimo toho se dorozumívají taktéž močí, výměšky análních žláz nebo zvuky (obvykle pískáním, vrčením či kňučením). Mladí samci většinou žádné revíry nemají a putují mezi cizími. Vyhýbají se ale těm, kde žijí samice s mláďaty. Během jedné noci urazí vydra i více než 10 km.  Vyhrabává si poměrně dlouhou noru (jedno teritorium obsahuje asi 15–20 nor) s doupětem v hlinitých březích nebo pod kořeny stromů, přičemž do ni bývá často vchod pod vodní hladinou, čímž se stává nepřístupnějším pro mnoho potenciálních predátorů. Jindy zabere cizí noru, po jezevci, králíkovi nebo lišce. V nepříznivých podmínkách (např. je-li větší mráz) z nory vyleze jen zřídka. Občas se ale při svých potulkách dostává poměrně daleko od vody. Nejvyšší aktivitou srší asi na jaře, nebo na podzim, kdy se toulá po širokém okolí. Nejčilejší je za soumraku a v noci, kdy dokáže urazit velkou vzdálenost po souši. Často právě tehdy umírá na silnicích, kde dochází k střetům s motorovými vozidly.  Vydra říční je skvělý plavec a potápěč. Pod vodou vydrží déle než 5 minut (pravděpodobně až 7 nebo 8 minut), ale obvykle se vynoří během jedné minuty. Uplavat zvládne až 400 metrů bez jediného nadechnutí a při výpadu se pohybuje rychlosti 7 až 15 km/h. Rychlost podtrhuje hadovitými pohyby těla. Ponořit se dokáže do hloubky 9–10 metrů (případně až 15 metrů), ale obvykle ji lze spatřit v hloubce 0–3 metry. Loví-li potravu, pohybuje se leckdy poměrně daleko od břehu, obvykle však do 50 metrů. Protože má vydra plochou hlavu, jsou nozdry, uši a oči umístěny v jedné linii a při plavání tak využívá všech smyslů současně. I díky tomu jí stačí vystrčit jen malý kousek hlavy, aby zjistila, co se děje nad hladinou. Vybavena je navíc citlivými hmatovými vousky (tzv. vibrisy), a to nejen okolo čenichu, ale též nad očima a na krku. Problém jí tak nedělá zorientovat se v kalné vodě, nebo při prolézání nor.

Potrava.

Živí se především vodními živočichy, zvláště pak rybami (až z 80 %) např. z čeledi treskovití, vrankovití, mečítkovití, lososovití, úhořovití, kaprovití nebo slimulovití (mořské druhy), obvykle ve velikosti 10–15 cm, nebo 20–30 cm (Reichholf a kol., 1996). Dokáže se však zmocnit i větších kusů, např. v jižních Čechách lovila kapry o velikosti 30–68 cm (Pacovská, 2007). Dále se živí také korýši (kraby, raky), měkkýši (škeblemi), obojživelníky (žábami), drobnými savci (králíky, hraboši, ondatrami), mladými vodními ptáky a jejich vejci, červy, větším hmyzem a případně i vegetací. Tento širší výběr potravy se z velké části překrývá s tou, jakou se živí třeba norci, přesto mezi nimi větší konkurence nevzniká. Struktura jídelníčku se může lišit v závislosti na tom o jakou vydří subpopulaci se jedná, případně též v důsledku sezónních změn.  Na lov se ve většině lokalit vydává až v pozdní části odpoledne, kdy není sluneční záření tak silné. Mívá velký lovný revír. Zdá se, že se při výběru potravy soustředí na hojnost té či oné kořisti. Přednost dává také té, která se pomaleji pohybuje. Často se vydra živí i nemocnými jedinci, čímž je užitečná. Za jeden den zkonzumuje vydra říční až jeden kilogram potravy (odpovídá přibližně 15 % hmotnosti těla), za týden tedy asi 4–7 kg ryb; pro dobrou tělesnou kondici by měla denně ulovit nejméně 0,4 kg potravy, ideálně 0,9 kg a v zimním období až 1,5 kg potravy. Menší kořist spořádá ihned ve vodě, zatímco s větším úlovkem se odebere na souš.

Rozmnožování, věk.

Období rozmnožování nastává asi nejčastěji od února do července, v různých ročních dobách. Mláďata se rodí nejčastěji v dubnu až květnu, příhodně v době nejvyšší hojnosti potravy, nebo mezi srpnem a listopadem. Samci se sdružují se samicemi a společně i loví. K páření obvykle dochází ve vodě a k aktu opakovaně po dobu 2–3 dnů. Délka březosti je značně proměnlivá, ale trvá přibližně 60 dní (+/- 3 dny), nebo 63–74 dní. Pokud se samice páří později, může dojít k utajené březosti. Její délka je proměnlivá, může se jednat až o 9–12 měsíců (Bouchner, 1982) a mláďata se rodí kdykoli během roku. V jednom vrhu bývá jedno až pět mláďat (většinou dvě až tři, nebo maximálně dvě), s věkem matky roste i počet potomků. Rodí se v noře a jsou slepá, bezzubá, osrstěná jen jemnou šedavou srstí a váží 99–122 gramů. Měří asi 15 cm a poznat je lze podle typického skučení. První dny jsou velmi zranitelná a matka je udržuje v teple. Oči se jim otevírají po 31–34 dnech života, kojena jsou asi 10 týdnů a poté se už odváží do vody, kde se postupně učí plavat a lovit. Přibližně jeden rok (9–12 měsíců) se drží u matky, zůstávají s ní celý podzim a zimu, a s příchodem jara se osamostatní. Pohlavní dospělosti dosahují ve druhém, třetím, nebo až čtvrtém roce života.  Dožít se může i více než 20 let (vyššího věku hlavně v zajetí). V přírodě asi 12–16 let. Někteří autoři uvádí, že se v divočině dožívá jen velmi skrovného věku, průměrně asi kolem 5 let, avšak nalézt nebo odchytit se podaří hlavně mladé, ještě nezkušené jedince, čímž je průměrný věk zkreslený. Také je třeba počítat s tím, že se druh vykazuje poměrně vysokou úmrtností; asi 42 % mláďat přežije první rok života, 33 % druhý rok života a jen 25 % vyder žije déle než dva roky.

Přirození predátoři.

Dospělé vydry nemají, minimálně v Evropě, prakticky žádného přirozeného nepřítele. Většinou se nacházejí na vrcholku potravního řetězce. Jedinou hrozbou se zdá být člověk, který do jejich života zasahuje jednak úmyslně (lovem pro kožešinu či honem kvůli případné škodě na hospodářství), ale i neúmyslně (znečišťováním vod, fragmentací stanovišť, nebo náhodnými odchyty do rybářských sítí).

Ohrožení a ochrana.

Během 20. století byl v některých lokalitách jejího areálu rozšíření zaznamenán až drastický pokles volně žijících vyder kvůli jejich náchylnosti na vodu znečištěnou jedovatými látkami, ale svůj podíl na tom jistě má i ilegální lov pro vysoce ceněnou kožešinu a ztráta přirozeného biomu.  Dle Červeného seznamu IUCN z roku 2015 se globálně zatím jedná o téměř ohrožený druh a populace je hodnocena jako ubývající. V mnohých částech Evropy se však díky přísným záchranářským opatřením podařilo stav vydry říční znovu stabilizovat. V mnoha státech také platí přísná ochranářská opatření až dodnes a za jeho porušení se vybírají přísné pokuty.  Ani České republice se nevyhnul vysoký pokles populací. Proto je podle vyhlášky MŽP zvláště chráněna jako silně ohrožený druh a ochrana se vztahuje i na její biotop. Mimo jiné je zakázán i její chov v zajetí a prodej. Jako příčina smrti se v poslední době nejčastěji objevuje zabití dopravními prostředky a pytláctví, neboť druh je v konfliktu se zájmem rybářů. Stát ale rybářům poskytuje náhradu škod na rybách. Ochranou vydry v Česku se zabývá mimo jiné Český nadační fond pro vydru.

Vydra říční ("Lutra lutra"), nebo také vydra evropská, je jediným druhem vydry vyskytujícím se na území České republiky. Jedná se o lasicovitou šelmu náležící do rodu "Lutra" (vydra)"." Bylo popsáno několik poddruhů, ale o existenci některých z nich se vedou spory. Vydra říční je široce rozšířena v Evropě, na většině územích Asie a v některých oblastech severní Afriky. Obývá oblasti do nadmořské výšky 2000 metrů (vzácněji i vyšší). K životu potřebuje rozlehlé a čisté vodní toky, které jsou bohaté na potravu a hustě zarostlé okolní vegetací.


Názvy kantonu v různých jazycích.

Francouzsky: "Vaud", německy: "Waadt", italsky: Vaud, rétorománsky: "Vad", anglicky: "Vaud".

Geografie.

Území kantonu se táhne od Ženevského jezera na jihu, k Neuchâtelskému jezeru na severu. Na severozápadě v pohoří Jura hraničí s francouzskými departementy Ainem, Jurou a Doubsem, na jihozápadě s kantonem Ženevou, na jihu v Ženevském jezeře s francouzským Hornosavojským departementem, na jihovýchodě s kantonem Valais, na východě s kantony Fribourgem a Bernem a na severovýchodě s kantonem Neuchâtel. Celková rozloha kantonu činí 3 212 km2.  Nejsevernější částí kantonu je exkláva tvořená územím bývalého okresu Avenches, obklopená kantonem Fribourg a Neuchâtelským jezerem. Na druhou stranu se však uvnitř Vaudského území nacházejí dvě exklávy kantonu Fribourg, a dvě exklávy kantonu Ženeva, tvořené územím obce Céligny.  Hory na jihovýchodě jsou součástí Švýcarských Alp. Nachází se zde Diableretský ledovec a několik oblíbených lyžařských cílů, jako jsou Villars, Les Diablerets a Leysin. Střední část kantonu je naopak složená z morén a pahorkatin. V blízkosti jezer se rozkládají roviny.

Politický přehled.

Zdejší kantonální parlament, který má 150 poslanců, se nazývá „Velká rada“ (francouzsky "Grand Conseil"). Sedmičlenná vláda se nazývá „Státní rada“ (francouzsky "Conseil d'Etat").

Historie.

Ve středověku bylo území moderního kantonu Vaud dlouho rozděleno mezi více států. Většina území moderního kantonu Vaud byla až do roku 1536 součástí Savojského hrabství, několik územně nesouvisejících částí (Grandson, Orbe-Échallens) bylo součástí Burgundského vévodství. Součástí Savojska byla však i západní část moderního kantonu Fribourg. Na těchto územích Savojsko vytvořilo Baronství Vaud. Roku 1403 se součástí Švýcarska stala malá část moderního kantonu Vaud, tvořená územím bývalého okresu Pays-d’Enhaut, jež se roku 1555 stala součástí kantonu Bern. Roku 1475 získal kanton Bern jihovýchodní část Baronství Vaud, tvořenou územím moderního okresu Aigle. Roku 1536 pak kantony Bern a Fribourg dobyly zbytek území baronství Vaud, které si následně rozdělily mezi sebe. Obyvatelé bernské části bývalého baronství považovali kanton Bern za okupanta a v období Velké Francouzské revoluce vyhnali v lednu 1798 bernského fojta a vyhlásili roku 1798 Lemanskou republiku. Po příchodu francouzské armády pak byla Lemanská republika přeměněna v Kanton Léman, přičemž součástí kantonu nebyly severovýchodní části moderního kantonu Vaud (například město Avenches), které byly nově začleněny do kantonu Fribourg. Od roku 1801 usilovaly tyto části o připojení ke kantonu Léman. Roku 1803 pak na základě Napoleonem vydaných mediačních akt vzniká moderní kanton Vaud, jehož součástí se staly i oblasti připojené roku 1798 ke kantonu Fribourg.

Správní členění.

Od roku 1803 se kanton členil na 19 okresů (francouzsky "district"). K 1. lednu 2008 vstoupila v platnost správní reforma, která počet okresů snížila na 10:  Okresy se dále člení na 309 obcí (francouzsky "Commune").

Vaud je kanton na západě Švýcarské konfederace v blízkosti Ženevského jezera. Úředním jazykem je zde francouzština. Jeho metropolí je Lausanne.


Život.

Narodil se jako třetí syn korutanského vévody Oty z Wormsgau a dcery hraběte Jindřicha Judity v roce 972, čili byl pravnukem císaře Oty Velikého. Podle legendy se narodil ve Stainachu (dnešní Štýrsko v Rakousku).  Studoval ve Wormsu u mohučského arcibiskupa Willigise, dalším z jeho učitelů byl Jan Philagatos. Poté, co byl krátce činný ve Wormsu jako kaplan, doprovázel jako králův dvorní kaplan Otu III. na cestě do Říma. Po smrti Jana XV. byl ve věku 24 let jmenován svým bratrancem Otou III., vnukem Oty Velikého, papežem, čímž se stal jedním z nejmladších papežů v historii. Ještě ve stejném měsíci (21. května 996) stihl korunovat Otu III. na císaře.  Řehoř V. se od svých předchůdců odlišoval vzorným způsobem života. Protože se blížil konec tisíciletí, s čímž byla v té době rozšířena spousta pověr a strach před koncem světa a Božím trestem, byla v něj vkládána velká naděje.  Římská šlechta byla však nespokojená s papežem věrným císaři. Když roku 997 opustil Řím, jmenovala ve spolupráci s Byzancí Řeka Jana Philagata vzdoropapežem Janem XVI. Řehoř uprchl do Pavie, vrátil se 998 zpět, protože císař Philagata zajal, zmrzačil, donutil jej potupně jet městem Římem na oslu a uvrhl do vězení do konce života.  Když se francouzský král Robert II. bez papežského souhlasu oženil se svou vzdálenou příbuznou, uvalil Řehoř nad celou zemí první interdikt v dějinách.  Řehoř V. zemřel na malárii, pravděpodobně 18. února 999 v Římě. Bývá též připouštěno, že mohl být otráven. Je pohřben v chrámu sv. Petra ve Vatikáně po boku Oty II.

Řehoř V., vlastním jménem "Brun(o) von Kärnten" (Bruno z Korutan) (972 Stainach – 18. února 999 Řím) byl od 3. května 996 do své smrti prvním německy hovořícím papežem na papežském stolci.


Přijetí sankce.

Do roku 1723 uznaly pragmatickou sankci sněmy všech zemí habsburské monarchie (český sněm 12. října 1720, moravský sněm 17. října 1720, slezský sněm 25. října 1720; Chebsko pak přijalo pragmatickou sankci 21. října 1721).  Pragmatická sankce zůstala základním zákonem až do konce monarchie. Datum jejího vyhlášení 19. dubna 1713 bývá někdy v historiografii pokládáno za symbolický počátek jednotného „rakouského“ státu.

Charakteristika.

U Pragmatické sankce z roku 1713 je nutné ale oddělit právní formu a obsah od věcného obsahu. Z hlediska práva je Pragmatická sankce novým prvkem zákonodárství v habsburské monarchii, ačkoliv forma „sankce“ či „deklarace“ není úplně ideální způsob podání v této tak závažné věci (klasický zákon by asi byl závažnější, ovšem vzhledem ke stále platným zemským zřízením zemí monarchie zase obtížněji prosaditelným). Obsahem příliš nepřekvapí až na klauzuli, jistě zajímavou, nicméně krátkou, že nástupnictví bude nově postaveno (tak jak se uvádí výše). Pragmatická sankce v podstatě vyjmenovává starší právní zakotvení habsburské moci a rodu ve středoevropských stavovských zemích spojených personální unií panovníka a centralizovanou správou, mluví o jednotnosti a nedělitelnosti dědičných zemí habsburských. Jedná se zejména o volební revers Ferdinanda I. (1545), dva testamenty Ferdinanda II. (1621, 1635), který se v nich poprvé vyjadřoval o nedělitelnosti dědičných zemí, tajnou dynastickou smlouvu Habsburků - Pactum mutuae successionis o nástupnictví po smrti Karla II. Španělského (smlouva datována 1703) a konečně první verzi zmíněné Pragmatické sankce, ovšem v době, kdy ještě Karel VI. neměl žádné potomky a tudíž nepočítal s absencí mužského potomka. Spíše se mělo jednat o upřednostnění Karlovy větve v případě nástupnictví v ženské linii oproti smlouvě z roku 1703, která upřednostňovala nástupnictví z větve jeho bratra císaře Josefa I. (+1711) a zabránila tak možnému nástupu cizích pretendentů prostřednictvím Josefových dcer a sester.

Pragmatická sankce byl dokument vydaný 19. dubna 1713 ve Vídni císařem Karlem VI., celým jménem "Pragmatická sankce o posloupnosti nejjasnějšího arcidomu rakouského" v němž byla ustanovena "nedělitelnost habsburských držav a v případě vymření mužské linie Habsburků nástupnictví linie ženské". Cílem pragmatické sankce bylo zajištění nástupnictví po Karlu VI. pro jeho vlastní děti, tedy i pro jeho dcery, v případě, že by nezanechal mužské potomky. V takovém případě měly mít při nástupnictví přednost dcery Karla VI. před dcerami jeho předchůdců Josefa I. a Leopolda I.


Typické stavební uspořádání.

Obvykle se seřaďovací nádraží skládá ze tří kolejových skupin: vjezdové, směrové a odjezdové, mezi vjezdovou a směrovou skupinou se nachází svážný pahrbek nebo spádoviště. Nejčastější uspořádání skupin je sériové, tj. že jednotlivé skupiny navazují na sebe v jednom směru, další způsob je paralelní (skupiny jsou vedle sebe a pro jízdu z jedné skupiny do druhé je nutná úvrať), případně jsou kombinovány oba způsoby.

Vjezdová skupina.

"Vjezdová skupina" nebo též "vjezdové nádraží" je kolejiště, kde končí svou jízdu vlaky vstupující do seřaďovacího nádraží. Vjezdové koleje ze všech směru jsou zpravidla uspořádány tak, aby všechny vlaky vjížděly do skupiny jedním zhlavím. Po odstoupení lokomotivy ze soupravy se provádějí technologické úkony předcházející rozposunování vlaku (např. koncová technická prohlídka, soupis vlaku, rozvěšení jednotlivých vozů podle údajů na tříděnce (písemný či elektronický dokument určující, které vozy mají jet na kterou kolej směrové skupiny). Poté na konec soupravy najede posunovací lokomotiva, která soupravu sune na svážný pahrbek.

Svážný pahrbek.

Při pomalém sunutí soupravy na svážný pahrbek se jednotlivé vozy nebo skupiny vozů (tzv. odvěsy) po překonání vrcholu pahrbku dávají do samovolného pohybu ve směru spádu (tj. směrem do směrové skupiny). Podle tříděnky jsou výpravčím na stavědle případně automatickým zařízením přestavovány jednotlivé výhybky tak, aby daný odvěs dojel na správnou kolej. Rychlost jízdy každého odvěsu je pak regulována na svážném pahrbku i pod ním kolejovými brzdami.

Směrová skupina.

Ve směrové skupině se nacházejí tzv. směrové (někdy nazývané též relační) koleje, z nichž každá je určená pro shromažďování vozů pro určitý směr nebo vlak. V případě nedostatečného počtu směrových kolejí můžou být na jedné koleji shromažďovány vozy i pro více směrů (vlaků) s tím, že budou dodatečně rozposunovány. Ve směrové skupině se nacházejí cílové brzdy, které sníží rychlost jedoucích odvěsů natolik, aby dojely až na konec koleje nebo na vozy, které již na koleji stojí, a rychlost nárazu do stojících vozů byla v bezpečné úrovni (tj. taková aby nedošlo k poškození vozů nebo nákladu nebo dokonce k vykolejení vozu).  Po dojezdu posledního potřebného vozu najede na danou kolej posunovací lokomotiva, která vozy stlačí tak, aby je bylo možné svěsit (nemají-li automatická spřáhla). V případě, že je daná kolej vybavena zařízením, které zajistí, aby všechny vozy po dojetí byly najety na sebe (tj. bez mezer mezi nárazníky nebo spřáhly), není stlačování nutné. Posunovací lokomotiva se pak k soupravě přivěsí a celou soupravu přestaví do odjezdové skupiny.

Odjezdová skupina.

Svěšené soupravy jsou v odjezdové skupině připravovány k odjezdu vlaku. Je provedena výchozí technická prohlídka, úplná zkouška brzdy, připravena dokumentace k vlaku. Podobně jako v případě vjezdové skupiny bývají i do této skupiny odjezdové traťové koleje napojeny tak, aby všechny vlaky odjížděly stejným odjezdovým zhlavím.

Další typy seřaďovacích nádraží.

Gravitační seřaďovací nádraží.

Takovéto nádraží je celé postaveno v mírném spádu, takže vozy jedou samospádem ve směru rozřazování a není třeba používat lokomotivu.

Seřaďovací nádraží ve světě.

Největší seřaďovací nádraží na světě je Bailey Yard v Nebrasce, patřící společnosti Union Pacific Railroad. Největším seřaďovacím nádražím v Evropě je Maschen Rangierbahnhof (celkem 96 směrových kolejí) poblíž Hamburku. V Rusku je největší „ranžír“ v Jekatěrinburgu, ještě větší má Jasynuvata v ukrajinském Donbasu (73 kolejí).

Česko.

Seznam seřaďovacích stanic na síti SŽDC a jejich základních parametrů (seřazeno podle výkonnosti):  Významné seřaďovací nádraží bylo do 90. let 20. století v Praze-Vršovicích. Jednalo se o gravitační seřaďovací nádraží, které bylo v provozu od 18. června 1919.

Seřaďovací nádraží, slangově nazývané také ranžír (z německého výrazu Rangierbahnhof), je na železnici takové nádraží, které slouží k přechodu jednotlivých vozů nebo skupin vozů mezi jednotlivými nákladními vlaky. Jedná se přitom o nádraží, které je stavebně a technologicky uzpůsobeno pro provedení velkého množství těchto operací.


Bezpečnostní modely založené na ACL.

Jednou ze základních otázek při tvorbě bezpečnostního modelu založeného na ACL je otázka, jak bude možno editovat samotné ACL. Systémy, které používají ACL, se dají klasifikovat do dvou kategorií: volitelné () a povinné ().  Systémy s volitelným řízením přístupu umožňují tvůrci či vlastníkovi objektu plně řídit přístup k objektu, včetně například úpravy ACL tak, aby přístup získal kdokoli jiný. U povinného řízení přístupu (též „nevolitelné řízení přístupu“) jsou všechny operace podmíněny i omezeními stanovenými operačním systémem ještě nad rámec omezení definovaných v ACL.  Tradiční systémy ACL stanovují oprávnění uživatelům jednotlivě, takže systém s velikým počtem uživatelů se poněkud obtížně spravuje. Modernějším přístupem pak jsou bezpečnostní modely založené na tzv. "rolích", kdy jsou oprávnění přidělována rolím (např. „správce“, „sekretářka“) a uživatelům jsou přidělovány jednotlivé role. Tato alternativa k ACL modelu se označuje jako role-based access control (RBAC).

Systém souborů založený na ACL.

Seznam je datová struktura, obvykle tabulka obsahující položky specifikující práva uživatele nebo skupiny k určitým objektům, jako jsou programy, procesy, nebo soubory. Tyto položky známé jako položky pro řízení přístupu (ACE) ve Windows, OpenVMS a Mac OS X operačních systémech. Každý dostupný objekt obsahuje identifikátor v ACL. Specifická přístupová práva rozhodují o povolení nebo oprávnění, jako který uživatel ma právo čtení, zápisu, nebo provedení objektu. V některých provedeních může ACL řídit, zdali může uživatel nebo skupina uživatelů měnit ACL na nějaký objekt. Přestože ACL je standardem POSIX, jeho implementace v různých operačních systémech se výrazně liší. Ochranné koncepty POSIX.1e a.2c byly staženy, když se stal jejich rozsah příliš široký, a práce by nebyla kompletní, ale dobře propracované části definující ACL se široce implementovaly a známe je jako „POSIX ACL“.

Počítačové sítě.

U počítačových sítí se jako ACL označuje seznam pravidel popisující porty nebo (síťové) démony, které jsou dostupné na počítači (či jiném zařízení na síťové vrstvě), a u každé seznam zařízení a sítí, které mohou tuto službu používat. ACL mohou být jak na konkrétních serverech, tak i na routerech. Zpravidla existují oddělená ACL pro příchozí a odchozí data. Viz též firewall.

ACL (anglicky access control list, česky doslova "seznam pro řízení přístupu") je v oblasti počítačové bezpečnosti seznam oprávnění připojený k nějakému objektu (např. souboru). Seznam určuje, kdo nebo co má povolení přistupovat k objektu a jaké operace s ním může provádět. V typickém ACL specifikuje každý záznam v seznamu uživatele a operaci. Například: Záznam v ACL ["Pepa, smazat"] pro soubor "XYZ" dává uživateli "Pepa" právo "smazat" soubor "XYZ".


Průběh toku.

Pramení pod Fidlovým kopcem v Oderských vrších na Moravě (Olomoucký kraj), v Česku protéká českou částí Slezska (Moravskoslezský kraj); v Polsku Slezským vojvodstvím, Opolským vojvodstvím, Dolnoslezským vojvodstvím, Lubušským vojvodstvím a Západopomořanským vojvodstvím; a v Německu Braniborskem a Meklenburskem-Předním Pomořanskem.  Poté, co opustí hory, protéká převážně v široké terasovité dolině, která se rozšiřuje z 2 až 3 km na 10 až 20 km. Tato dolina vznikla díky odtoku vody z ledovců po poslední době ledové. Pod ústím Lužické Nisy dosahuje šířky 200 m. Je mohutným tokem, jehož břehy jsou chráněny protipovodňovými valy.  Ve vzdálenosti 84 km od ústí se dělí na dvě ramena. Největší větve ústí do Štětínské delty. Do 19. století platilo, že Štětínská delta je ohraničena na severu ostrovy Uznojem (západně) a Wolin (východně) a třemi rameny mezi ostrovy a pevninou (Dziwna, Svina a Peene) se vlévá do Baltského moře. S nástupem moderní vědy a univerzální klasifikace se Štětínský záliv už nepovažuje za součást řeky Odry nýbrž za součást Baltského moře a Dziwna, Svina a Peene jsou klasifikovány jako mořské průlivy. Současně za ústí řeky Odry se považuje místo kde se Odra vlévá do nejjižnější části Štětínského zálivu, tzv. Odřanské roztoky (Roztoka Odrzańska) u města Police.

Města.

Největším městem na "Odře" je Vratislav.

Větší přítoky.

Celkově největším přítokem Odry je řeka Warta, která přitéká zprava u Kostřína. V místě soutoku je delší než samotná Odra.

Vodní režim.

Nejvyšších průtoků dosahuje Odra na jaře především v březnu a v dubnu. V létě její hladina klesá, ale pokles je střídán občasnými vzestupy v důsledku dešťů. V zimě průtok řeky začíná souvisle stoupat. V silných zimách řeka zamrzá.  Průměrný průtok Odry na dolním toku u vsi Gozdowice, která se nachází zhruba 30 km pod soutokem s Wartou, činí 547 m3/s. Vzestupy hladiny na horním toku činí 6 až 7 m a na středním 4 až 5 m. K velkým povodním na Odře dle kronik města Vratislavi došlo v letech 1348, 1464, 1564 a v roce 1903. Dosud největší povodeň nastala v červenci 1997, kdy protékalo Vratislaví 3600 m3/s.  Průměrné měsíční průtoky Odry (m3/s) ve stanici Gozdowice: (období 1900–1994)

Vodní režim Odry na území České republiky.

Průměrný dlouhodobý průtok Odry v místě, kde opouští území České republiky činí 49 m3/s. Pod soutokem s řekou Olší činí průměrný průtok téměř 63 m3/s. Většina toků v této části povodí, kromě horské části povodí řeky Olše, patří do horské-sněhové oblasti. Maxim dosahují od března do května. Minimální průtoky mají v zimních měsících. Horská část povodí Olše patří do horské-sněhovodešťové oblasti s maximálními průtoky od května do července.  Průměrné měsíční průtoky Odry (m3/s) v Bohumíně v roce 2010: Hlásné profily na území České republiky:

Využití.

Západní rameno delty je využívané pro vodní dopravu, která je možná až k ústí Opavy a pro velké lodě k městu Koźle. Je regulovaná jezy. Pomocí plavebních kanálů je spojena s řekami Havola, Spréva, Visla a Kłodnica.

Historie.

V povodí Odry (u řeky Warty) má své historické jádro polský stát. U osady Cedynia nacházející se v Lubušské zemi na pravém břehu řeky Odry, došlo v roce 972 k odražení první německé invaze do Polska. Za 2. světové války představovala důležitou a silnou obranou linii německé armády. Sovětská armáda v průběhu Viselsko-oderské operace v roce 1945 obsadila 1. ukrajinským frontem horní tok řeky. Zároveň 1. běloruský front obsadil několik předmostí na západním břehu (např. Kostřínské předmostí). To umožnilo zahájení Berlínské operace.

Zajímavosti.

Po řece Odře se jmenuje i pár mezinárodních vlaků kategorie expres společností České dráhy a ZSSK jezdící (k r. 2016) v trase: (Praha – Olomouc –) Bohumín – Žilina a zpět.

Odra (; slezsky "Uodra"; ; dolnolužickosrbsky "Wodra"; latinsky ve starověku "Viadua, Viadrus", latinsky ve středověku "Odera, Oddera") je řeka ve Střední Evropě. Pramení v Česku a teče přes západní Polsko, dále vytváří severní 187 km dlouhou hranici mezi Polskem a Německem.


Výskyt.

Vyskytuje se ve Střední a Jižní Americe. Zde obývá hlavně nížinné a horské lesy, a také savany států Mexiko, Brazílie a Argentina. Tukaji žijí většinou v párech nebo tvoří malé skupiny. V zajetí, především v zoologických zahradách, je chován často. Jen málo zoologickým zahradám se je však podařilo rozmnožit. V ČR byla tou první Zoologická zahrada Hodonín.

Popis.

Dorůstá délky kolem 60 cm, zobák může být dlouhý až 19 cm. Barva peří je černá, jen na prsou, krku a kořeni ocasu je čistě bílá (na krku a prsou je u některých jedinců světle žlutý nádech). Kolem očí je zbarven do žluta. Zobák hraje všemi možnými odstíny žluté a oranžové, špička zobáku je černá. Podle posledních výzkumů tukan svůj velký zobák používá k regulaci teploty. V době námluv přináší sameček ve svém zobáku samičce pěkně vybarvený a zralý plod (většinou nějaké bobule nebo jiné ovoce), který sám vybere, a tím si ji získá. Tukani jsou největšími šplhavci na světě. Nejsou moc dobří letci, na zemi i po větvích se pohybují poskakováním.

Potrava.

Živí se hlavně různými plody, bobulemi a ovocem, občas si potravu zpestří bezobratlými živočichy či drobnými obratlovci. Potravu získávají jak na stromech, tak i na zemi a používají k tomu i svůj dlouhý zobák.

Rozmnožování.

Spí v dutinách starých stromů, kde také klade samice vejce. Mláďata jsou většinou dvě, výjimečně čtyři. Líhnou se po 18 denní době inkubace. V hnízdě zůstávají mláďata dalších asi 7 týdnů. Nejdříve je rodiče krmí šťávou z plodů, postupně přecházejí na pevnou potravu. Tukani se můžou dožít i 15 let.

Zajímavosti.

V přírodě je místním obyvatelstvem uctíván a spojován se zlými duchy. Díky velké spotřebě potravy vyprodukují hodně trusu.

Tukan obrovský (lat. "Ramphastos toco") je pták z čeledi tukanovití s typickým zavalitým tělem a s dlouhým, mohutným a barevným zobákem. Je to největší ze všech 37 druhů tukanů.


Pobřeží.

Ačkoli není jezero obzvlášť velké, vyznačuje se rozmanitostí. Na jeho březích se střídají hory a pruhy polí v jednotlivých výběžcích jezera. Vzniklo v poslední době ledové v místech, kde se srazily dva ledovce. Důsledkem toho je jeho extrémně členitý tvar. Břehy jsou prudké, členité a krásné. Známé vyhlídkové hory na břehu jsou Monte Bré (925 m n. m.) na východě a Monte San Salvatore (912 m n. m.) na západě od Lugana; dále Monte Generoso (1701 m n. m.) na jihovýchodním břehu. Mezi jižními výběžky jezera leží poloostrov tvořený horou Monte San Giorgio (1097 m n. m.); přírodní rezervace, jež se na hoře rozkládá, je od roku 2003 zapsána na seznamu Světového dědictví UNESCO – je to totiž unikátní a mimořádně bohaté naleziště zkamenělin pravěkých mořských živočichů.

Vodní režim.

Přítoky jezera jsou Vedeggio, Cassarate a Magliasina. Z jezera odtéká řeka Tresa, která ústí do Lago Maggiore. Jarní až letní vzestup hladiny dosahuje 1,5 m a je zapříčiněn táním sněhu v povodí jezera.

Využití.

Na jezeře je rozvinutá místní vodní doprava.  Do Itálie zasahuje několik výběžků jezera a také se na jeho břehu nachází italská enkláva Campione d'Italia, která je známá svými kasiny. Jižně od Lugana prochází přes jezero po náspu Melide dálnice (E 35) a železnice. Tak jsou spojena města Bellinzona (Švýcarsko) a Como (Itálie).  Jelikož jezero leží v samotném nejjižnějším výběžku Švýcarska, má středomořské klima, je zde mnoho lázní a pobřeží láká mnoho turistů. Do okolí Luganského jezera se uchylovali do ústraní mnozí němečtí hudební skladatelé (Michael Jary, Martin Böttcher nebo Peter Thomas).

Luganské jezero (, zastarale ; nebo ) je jezero v Lombardských Alpách. Leží na jihu kantonu Ticino ve Švýcarsku a v Lombardii v severní Itálii v nadmořské výšce 270 m. Je pojmenované podle města Lugano. Má rozlohu 48,7 km2. Dosahuje maximální hloubky 288 m a má objem 6,5 km3.


Popis.

Valná většina rodů této čeledi se velmi dobře chová a odchovává, přičemž většina druhů je mírné povahy, zůstává drobná a žije pospolitě v hejnech. Měli by být proto chovány v početnějších skupinách nejméně po šesti až osmi exemplářích. Většina se podobá parmičkám, některé tetrovité mají buďto dlouhý, protáhlý (torpédovitý) nebo i vysoký hřbet a přitom i silně zploštělý tvar trupu (jako např. terčové tetry). Ocasní ploutev je vždy rozvětvená, někdy je dolní část prodloužená, řitní ploutev je dlouhá a u všech druhů charakteristický znak – na kořeni ocasu jedna tuková ploutev. Čelisti mohou být jak ozubené, tak bez zubů. Horní má jednu nebo dvě řady zubů, u čeledí "Brycon" a "Creagrutus" jsou to tři až čtyři. Spodní čelist má jednu až dvě řady, často vícehrotých zubů. Forma a uspořádání zubů jsou jedním z důležitých poznávací znaků v taxonomii. Mnoho rodů z čeledi tetrovitých je velice pestrých s duhově barevnou kresbou. V kůži mnoha těchto ryb se nachází pod barevným chromatoforem vrstva guaninu, která minimum sluneční světlo proniknuvšího pod hladinu odráží a světélkuje. Můžeme se domnívat, že v tmavých vodách deštného pralesa to slouží ke způsobu rozpoznávání a k soudržnosti druhu či houfování. Převážná většina tetrovitých jsou malé ryby, dosahujících necelých deseti centimetrů délky. Nejmenší druh dosahuje nejvýše 13 milimetrů, největší, Kujaba brazilská "Salminus brasiliensis", pak až k 1 metru délky.

Způsob života.

Tetrovití žijí v nejrůznějších biotopech a ekologických výklenkách. Obývají jak horní toky tak dolní části toků až po ústí řek. Existují druhy žijící skrytě v rostlinách, některé obývající i volné toky, nebo stojaté vody a tůně. Většina jsou ryby hejnové, ale jsou i druhy žijící samotářsky. Téměř všechny tetry vypuzují k vytření jikry i sperma volně do vody, kde dochází k oplodnění a jikry se dále vyvíjejí, aniž se rodiče o ně starají. Ryby se třou většinou v párech, často při paralelním plavání v proudícím toku, oplodněné lepkavé jikry se pak zachytí mezi rostlinami, na nichž pak do vykulení zůstávají viset. Mnoho druhů rádo požírá své vlastní jikry, které ulpěly na rostlinách nebo na písku a kamenech. Některé druhy se třou také v jeskyních, pobřežních dírách a vymletých kapsách nebo si v písku pro potěr vytloukají jamky. Počet jiker nakladených při jednom výtěru je velmi variabilní a může se pohybovat od cca jednoho sta až po několik stovek. U podčeledi "Glandulocaudinae" jsou druhy s vnitřní oplodnění. Potrava tetrovitých je velmi různorodá, jsou to převážně všežravci, ale vyskytují se i vyloženě býložravé či čistě dravé ryby. U podčeledi Pilovití "Serrasalminae" existují druhy živící se také plody a semeny, u dalších i druhy jako např. Tetra trojúhelníková "Catoprion mento", živících se obíráním šupin jiných ryb.

Rozšíření.

Tyto ryby žijí od Texasu a Mexika přes Střední Ameriku a sever Jižní Ameriky až po střední Argentinu. K této čeledi patří jak známé Piraňa červená ("Pygocentrus nattereri"), tak i mnoho malých druhů sladkovodních rybek, jako např. Tetra neonová ("Paracheirodon").

Systematika.

Tato velice diversifikovaná čeleď se dělí do čtrnácti podčeledí. Některé z rodů nemohly být přiřazeny k žádné podčeledi či kladu, a proto jsou vedeny jako Incertae sedis.

Tetrovití ("Characidae") je čeleď sladkovodních paprskoploutvých ryb z řádu trnobřiší (Characiformes). S více než 1100 platnými druhy se jedná o druhově nejbohatší čeleď řádu. Pochází z Jižní a střední Ameriky, od Argentiny po Texas. Často nádherné zbarvení a stálá živost učinily z mnoha malých a mírných druhů této čeledi jedny z nejoblíbenějších akvarijních rybek.


Vybavení observatoře.

Chandra je tříose stabilizovaná družice válcovitého tvaru s celkovou délkou 14 metrů. Přístrojový úsek s celkovou délkou 11,8 m má tvar nízkého osmibokého hranolu. Je vybavená párem slunečních panelů s rozpětím 19,51 m. Panely dodávají 2,35 kW elektrické energie a dobíjí tři akumulátorové baterie s kapacitou 3×40 Ah. Observatoř je také vybavena systémem orientačních raket.  Rentgenový dalekohled o průměru 1,2 m s ohniskovou vzdáleností 10,05 m je tvořený 4 soubory parabolických zrcadel a 4 soubory hyperbolických zrcadel s délkou 0,85 m, zorným polem o průměru 1,0° a s rozlišením 0,5". Zrcadla jsou sestavená okolo společné optické osy. Jejich povrch je pokrytý iridiem s vysokým stupněm odrazu. Dopadající rentgenové záření se nejprve odrazí od vnitřních ploch parabol, poté od vnitřních ploch hyperbol a pak dopadá na kameru s vysokým rozlišením.  K zrcadlům jsou připojené tyto přístroje:  Mřížky slouží pro odklon chodu rentgenových paprsků v závislosti na jejich energiích. Jsou součástí mřížkového spektrografu. Na rozdíl od hranolového spektrografu je u mřížkového spektrografu disperze stejná ve všech částech spektra. Mřížky se zasouvají do dráhy paprsků mezi objektiv a ohniskovou rovinu. Když jsou mřížky zařazené za zrcadla, dalekohled pracuje jako rentgenový spektrograf.

Historie projektu.

Rentgenová observatoř Chandra byla původně vyvíjená pod názvem AXAF (Advanced X-ray Astrophysics Facility) a s vysláním na oběžnou dráhu NASA počítala již v roce 1976. Schválení projektu však neustále oddalovaly finanční problémy a poté havárie raketoplánu Challenger. Americký Kongres projekt schválil v roce 1988. Původně měla observatoř obsahovat dalekohled s vysokým rozlišením, ale přehodnocení projektu v letech 1992 a 1993 zredukovalo přístrojové vybavení. Zmenšena byla i sběrná plocha zrcadel a namísto zlatých zrcadel (což byl původní plán) se použilo iridium. Původní termín startu měl být v roce 1997, ale neustálé komplikace spojené se stavbou dalekohledu a testováním družice vedly stále k dalším odkladům. V roce 1998 byl ještě nedokončený dalekohled pojmenovaný na počest významného amerického astrofyzika indického původu Subrahmanyana Chandrasekhara. Bylo též rozhodnuto poslat observatoř na velmi vysokou excentrickou dráhu, aby se po 85 % doby svého letu pohybovala nad rušivými radiačními pásy.

Start.

Po dvou odkladech startu se Chandra vydala do vesmíru v nákladovém prostoru raketoplánu Columbia 23. července 1999. Start probíhal za dramatických okolností. Již pět sekund po startu došlo na palubě Columbie ke zkratu v jedné z elektrických baterií. Mnohem větším problémem však byly krátkodobé výpadky jednoho ze dvou řídicích systémů SSME motorů č. 1 a 2 Columbia se nakonec dostala na oběžnou dráhu, ovšem o 10 km níže, než byl původní plán. To však misi neohrozilo.

Vypuštění observatoře.

Po otevření dveří nákladového prostoru a obvyklých kontrolách dostala posádka souhlas k vypuštění observatoře. Chandra byla připojená k raketovému stupni IUS, který ji měl umožnit dostat se na potřebnou oběžnou dráhu. Astronautka Colemanová přepojila systémy "IUS" na vnitřní baterie a krátce poté v 11:37 UT, byly odpojeny kabely, spojující systém observatoře a jejího urychlujícího stupně s raketoplánem. O pět minut déle byl nosný prstenec nastaven do polohy pro vypuštění IUS (58°). V 11:47:25 UT se Chandra a její pohonná raketa oddělily od raketoplánu. Řízení observatoře v tu chvíli převzalo středisko "Onizuka AFB" v Kalifornii.  Piloti Columbie uskutečnili ve 12:03 UT úhybný manévr, aby byl raketoplán v času zážehu motoru IUS v bezpečné vzdálenosti. K zážehu motoru došlo v 12:47 UT. Po 117sekundovém zážehu a odhození motoru byla Chandra navedena na oběžnou dráhu ve výšce mezi 330 až 72 031 km. Úspěšně proběhlo i rozevření solárních panelů a navedení na konečnou oběžnou dráhu (9 652 – 139 189 km).  Columbie úspěšně přistála 28. července v Kennedyho vesmírném středisku.

Průběh letu.

27. června 1999 v čase 00:39 UT byl otevřen první ventil, čímž započalo odplynění detektorů vědeckých přístrojů. 31. června, 4. srpna a 7. srpna proběhly další motorické manévry, čímž se družice dostala na operační oběžnou dráhu. Byla umístěna nad vnitřní Van Allenův radiační pás, který by mohl ovlivňovat měření. Na druhé straně ale taková oběžná dráha znemožňuje vyslání servisní mise v případě nenadálé poruchy.  19. srpna Chandra provedla první zkušební snímkování. Nejprve bylo uskutečněno kalibrační pozorování bodového rentgenového zdroje LMC X-1 Velkém Magellanově mračnu, který je vzdálen 180 000 světelných let od Země.  K testu ostrosti posloužil zbytek po výbuchu supernovy ve stejné oblasti. První snímky byly zveřejněny 26. srpna a jednalo se o fotografie zbytků supernovy Cassiopeia A a kvasaru PKS 0637-752. V průběhu září NASA postupně zveřejňovala nové snímky z Chandry.  24. ledna 2002 došlo v důsledku chyby ve směrové orientace k dočasnému přerušení pozorování. Ještě tentýž den se však podařilo chybu ve stabilizačním systému odstranit a obnovit přerušená pozorování.  Předpokládaná aktivní životnost Chandry se odhadovala na pět let. Po uplynutí této doby však NASA 31. srpna 2003 prodloužila kontrakt se "Smithsonian Astrophysical Observatory" (SAO), aby zajistila pokračování mise po dobu dalších pěti let tj. do konce července 2010.  Kvůli silné sluneční aktivitě byla vědecká práce již dvakrát přerušena. Poprvé mezi 24. a 28. říjnem 2003, podruhé mezi 2. a 8. listopadem téhož roku.

Rentgenová observatoř Chandra je rentgenový dalekohled, který pracuje na oběžné dráze Země. Je pojmenován podle přezdívky indického astrofyzika Subrahmanyana Chandrasekhara. Observatoř vynesl na oběžnou dráhu raketoplán Columbia v roce 1999 během mise STS-93.


Životopis.

Když se po smrti papeže Antera konala volba nového římského biskupa, Fabián k ní přišel jako prostý křesťan bez ambic a šancí na zvolení. Podle legendy, zapsané Eusebiem z Caesareje, v průběhu volby usedla na Fabiánovu hlavu holubice. To bylo všeobecně přijato jako Boží znamení a Fabián byl zvolen papežem. Ukázalo se, že to nebyla volba špatná, neboť svatý Fabián se zařadil mezi nejvýznamnější papeže v raných dějinách církve.  Rostoucí počet věřících vyžadoval reorganizaci církve. Fabián tedy rozdělil Řím na sedm obvodů - jáhenství. V čele každého z nich stál jáhen, který se staral o tamější kaple a útulky a pečoval o chudé, vdovy i sirotky. Vyslal rovněž svatého Dionýsia, svatého Austremona a další věrozvěsty šířit křesťanství do Galie, kde založili tehdy ještě malé křesťanské komunity (Paříž, Tours, Arles, Narbonne, Toulouse, Clermont a Limoges). Kromě toho se ostře postavil proti herezi přicházející z africké církve, jejímž hlasatelem byl biskup Privatus z Lambaesy. Dále nechal převézt ostatky papeže Ponciána ze Sardinie do Říma a pohřbít je v Kalixtových katakombách.  Podle Eusebia z Caesareje papež Fabián také pokřtil císaře Filipa Arabského, který se tak prý stal prvním křesťanským římským císařem. Tato zpráva z jiných zdrojů potvrzena není, ale je fakt, že v době panování císaře Filipa pronásledování křesťanů ustalo.  Fabián řídil církev 14 let. Byl umučen při prvním systematickém pronásledování křesťanů 20. ledna 250. Císař Decius tehdy nařídil, aby každý občan před pětičlennou komisí obětoval bohům. Po obětování dostal potvrzení zvané "„libellus“". Ti, kdo se nařízení vzepřeli, riskovali mučení, konfiskaci majetku, vězení a někdy i smrt. Papež Fabián byl patrně sťat.

Hrob a relikvie.

Byl pohřben v Kalixtových katakombách v Římě. Jeho hrob z řeckým nápisem „FABIANOS EPI, UTR“ (Fabián, biskup a mučedník) nalezl archeolog Giovanni de Rossi v roce 1850. Nápis „UTR“ byl podle všeho připojen až později. Tyto ostatky byly přeneseny a jsou dosud uctívány v bazilice sv. Praxedy v Římě. Menší část ostatků je uložena v hlavním oltáři dómu ve Fuldě. Relikvie z hlavy sv. Fabiána a Šebestiána uchovával císař Karel IV. na Karlštejně, odkud byly roku 1645 převezeny do Martinické kaple v katedrále sv. Víta v Praze.

Úcta.

Památku svatého Fabiána si katolická církev připomíná v den jeho úmrtí, 20. ledna, stejně jako svatého Šebestiána, proto oběma bývají zasvěceny některé kostely. V řeckokatolické a pravoslavné církvi se památky slaví 5. srpna.

Ikonografie.

Bývá vyobrazen v kasuli či pluviálu s palliem na prsou a s papežskou tiárou, v ruce drží berlu (která může mít místo voluty v nástavci kříž) a knihu, někdy drží v ruce tiáru na znamení křesťanské pokory. Dále může držet meč, palmu mučedníka a kříž, někdy také šíp. Šíp jako údajný mučednický nástroj byl připsán do Fabiánova životopisu dodatečně v 11. století, když měl Fabián vytvořit dvojici s mučedníkem sv. Šebestiánem, který byl mučen střelami ze šípů. Fabián může být také vyobrazen ve dvojici se svatým Venanciem (kostel sv. Fabiána a Venancia v Římě je z let 1936-1938) nebo ve skupině svatých papežů.

Svatý Fabián, latinsky Fabianus († 20. ledna 250), byl 20. římským biskupem (papežem). Jeho pontifikát se datuje do let 236–250, slaví se jako světec a mučedník.


Život.

Štěpán I. byl patrně původem Řek, ale již narozený v Římě. Jeho otec se jmenoval Jovius. Štěpán byl jáhnem, spravujícím jeden ze sedmi římských církevních obvodů a jako budoucího papeže jej označil již jeho předchůdce Lucius I.  Štěpán I. byl papežem v poměrně klidné době vlády císaře Valeriána a mohl se tak věnovat vnitřním záležitostem církve. Velmi energicky se snažil prosazovat nadřazenost Říma nad ostatními křesťanskými obcemi. Základní spor, který svatý Štěpán vedl zejména se svatým Cypriánem a některými biskupy z Asie a Afriky spočíval v tom, zda je platný křest udělený kněžími, kteří byli jako heretici vyobcováni z církve. Marcian, biskup v Arles, dokonce odmítal takovým osobám udělit svaté přijímání. Štěpán rozhodl ve prospěch těchto věřících a Marciana a některé další biskupy odvolal z funkce. V této souvislosti se uvádí jeho památná věta, která se zařadila mezi často citované výroky: "„Nihil innoventur, nisi quod traditium est“" (Žádné novoty, držte se tradice) a možná formovala i základní stanovisko církve na několik století dopředu.  Podle legendy se 2. srpna 257 shromáždili věřící na mši v katakombách Lucinie. Když Štěpán usedl na papežský trůn, vtrhli do katakomb římští vojáci a Štěpána sťali. Až do 18. století bylo křeslo uchováváno stále se stopami krve. Jiné věrohodné prameny však tuto událost nepotvrzují. Patrně došlo k záměně osob se Štěpánovým nástupcem Sixtem II., který se prokazatelně stal jednou z prvních obětí pronásledování křesťanů v roce 258.  Sv. Štěpán I. byl původně pohřben v Kalixtových katakombách. Papež Pavel I. (757-767) však nechal jeho tělo přenést do kláštera San Silvestro in Capite.  Katolická církev uctívá památku sv. Štěpána 2. srpna.

Svatý Štěpán I. († 2. srpna 257) byl 23. papežem katolické církve od 12. května 254 do 2. srpna 257.


Výroba a reakce.

Tuto látku je možno vyrábět reakcí zinečnatých solí, nejlépe rozpuštěných v rozpouštědle, a sulfidů alkalických kovů. Tato reakce se využívá v analytické chemii, vzniká bílá sraženina. Můžeme si uvést například reakci sulfidu sodného (NaS) se síranem zinečnatým (ZnSO), za vzniku sulfidu zinečnatého a síranu sodného (NaSO): NaS (aq) + ZnSO (aq) → ZnS (s) + NaSO (aq) Průmyslově je možno tuto látku vyrábět reakcí síry s kovovým zinkem, podle rovnice: S + 8 Zn → 8 ZnS Tato látka se především využívá na výrobu kovového zinku z přírodního sulfidu zinečnatého, který je obsažen ve sfaleritu. Reakce probíhá ve dvou stupních. Nejprve vznikne se vzdušným kyslíkem oxid zinečnatý a oxid siřičitý, který se musí zachycovat odsiřovacím zařízením, následně se z oxidu uhlíkem vyredukuje kovový zinek: 2 ZnS + 3 O → 2 ZnO + 2 SO 2 ZnO + C → 2 Zn + CO Při této reakci nevzniká příliš čistý kov, dostatečně na galvanické pokovování, ale ne na chemické využití, jelikož je skoro vždy kontaminován železem, olovem, cínem, kadmiem, sírou, uhlíkem, stopami stříbra, manganu a jinými látkami. Pro chemické a farmaceutické využití se používá zinek přečištěný různými chemickými procesy.  Tato látka se silnějšími kyselinami reaguje za vzniku sirovodíku: ZnS + 2HCl → HS + ZnCl Jelikož vznikající sulfan je toxický, řadí se ZnS mezi mírně nebezpečné látky (viz NFPA). Při požití by tato látka v žaludku reagovala se zředěnou kyselinou chlorovodíkovou, tato reakce však probíhá pomalu.

Využití.

Tato látka se především využívá na výrobu zinku, rovnice je zmíněna výše. Tato látka funguje ve směsi s mědí jako luminofor. Je to levný luminofor, ale poměrně slabý. Obrázek níže porovnává sulfid zinečnatý a hlinitan strontnatý (se sloučeninami europia a dysprosia). Fotografie je pořízena po jedné minutě svícení. Je patrné, je hlinitan strontnatý je silnější luminofor.  Aby luminiscence probíhala, je potřeba dodat aktivátory. Pokud je použito kovové stříbro, směs svítí modrým světlem o vlnové délce 450 nm. Kovový mangan svítí oranžovo-červeně, o vlnové délce asi 590 nm. Měď způsobuje poměrně dlouho svítící zelené světlo, a je použita na obrázku. Sulfid zinečnatý se používá jako pigment.

Sulfid zinečnatý (zastarale sirník zinečnatý) je anorganická sůl sulfanu a hydroxidu zinečnatého se vzorcem ZnS. Jedná se o bílou, krystalickou látku (navzdory tomu, že sfalerit je tmavý, nepodobá se sfaleritu), která není rozpustná ve vodě, podobně jako většina sulfidů.


Původ.

Maliník (Rubus idaeus) je původní domácí rostlinou v celé Evropě a Asii včetně Japonska, přesto nikdy nevzbudil zájem žádného starověkého národa na kontinentě. Neobjevil se v žádných řeckých, latinských nebo čínských písemnostech. Ve skutečnosti nezískal maliník žádný opravdový význam v Evropě ani Severní Americe až do 19. století. Nelze tvrdit, že nebyl do té doby ani pěstován.  V katalogu Johna Tradescanta z poloviny 17. století byla zapsána řada kultivarů maliníku, už tehdy se objevovaly bílé i červené druhy, což samo o sobě předpokládá značné stáří procesu pěstování. Existuje několik dalších zmínek o tomto ovoci, ale čím dále do minulosti, tím častěji ho popisují jako kyselé. Podle toho se dá soudit, že při pěstování nedošlo k výběru kvalitnějších odrůd.  Maliny mohly být ovocem, které bylo ponejprv pěstováno v evropských zemích a v Anglii domkáři, kteří přenesli pruty maliníku z divočiny do svých zahrádek, jak to udělali s drobnými planými lesními jahodami. Výběr a zkvalitnění druhů tu proběhlo dříve, než ovoce vzbudilo zájem profesionálních pěstitelů.

Areál rozšíření.

Vyskytuje se v celém mírném pásmu severní polokoule od nížin do hor.

Stanoviště.

Světlé lesy, mýtiny a slunné stráně.

Pěstování.

Maliny jsou velmi ceněny spotřebiteli drobného ovoce, především z důvodu jejich chuti.  Nejsou však populární u pěstitelů ovoce z několika důležitých důvodů:  I přes nevýhody spojené s pěstováním malin, existuje několik výhod jejich pěstování:  Život průměrného keře maliníku je 8-15 let, pokud některá z chorob životnost keře významně nesníží. Neexistují však žádné bezprostřední vyhlídky na nadprodukci malin. Poptávka na trhu pro ovoce je velmi dobrá, a dodávka bobulí dobré kvality byla vždy daleko za poptávkou. Maliny jsou nejpopulárnější keřové ovoce, začínají zrát 3-4 týdny po jahodách.  Maliny jsou odolné rostliny. Maliník je možné pěstovat na velkém území Kanady a USA. Za příznivých podmínek lze polovinu běžné úrody ovoce očekávat u maliníku už druhý rok. Od třetího až do pátého roku plantáže produkují o něco větší úrodu každý rok, ale za normálních podmínek, nelze očekávat další zvýšení po pátém roce. Výnos asi 1500 litrů na hektar může být považován za běžnou plnou sklizeň.

Půdní podmínky.

Maliny se daří pěstovat na mnoha různých druzích půdy, ale nejlépe rostou v hluboké, vlhké, humózní a propustné půdě. Dobré odvodnění je zásadní, ale půda příliš suchá je stejně špatná jako půda příliš vlhká. Přestože celkový dojem z testů byl, že maliny se daří pěstovat nejlépe na štěrkovité a písčité půdě, bylo zjištěno, že v hlinité půdě byly plodiny o 54 procent větší než ty, které byly na lehčích půdách, a kromě toho plodiny na těžších půdách mají 64 procent větší výnos než na lehčích půdách. To je přesvědčivý argument ve prospěch pěstování malin na těžších půdách, což je skutečnost, která dosud nebyla oceněna. Pozemek, který má být použit pro maliny, by měl být bez zhoubných chorob a vytrvalých plevelů.

Expozice.

Maliníku dělá nejlépe severní nebo západní expozice, a proto takové jsou tyto svahy vhodnější pro komerční plantáže. Nejlepší a nejsladší ovoce roste na chladných, stinných místech, jaké je možné zajistit na severních a západních svazích. Pro výsadbu v domácí zahradě, kde volba expozice není tak často možná, je vhodné chladné místo, které lze nalézt ve stínu u zdi nebo pod stromy.

Rozmnožování.

Maliny jsou obvykle množeny z výmladků a od kořenových řízků. Tyto dva způsoby množení jsou ve skutečnosti skoro stejné, výmladky jsou výhony, které přirozeně vyrůstají z kořenů blízko povrchu země. Výmladky často vyrůstají ve velkém množství, když jsou kořeny maliníku poškozeny při kultivaci. Výmladky jsou odděleny a vykopány lopatou a rýčem kořeny.  Když jsou maliníky množeny kořenovými řízky, bývají kousky kořenů 10-13 centimetrů dlouhé a asi tak tlusté jako tužka, odřezány od silné rostliny, obvykle na podzim a jsou založeny přes zimu do písku. Na jaře se tvoří na koncích pupeny a řízky mohou být umístěny v mělké brázdě a přikryté pěti nebo sedmi cm zeminy. Jakmile vyrazí výhony, budou připraveny pro umístění na stanovišti. Rostliny z mladých keřů jsou pro odebírání řízků a výmladků vhodnější, protože je pravděpodobné, že mají větší sílu než rostliny odebrané ze starších keřů a budou se tak i méně pravděpodobně šířit onemocnění.

Výsadba.

Maliníky mohou být vysazovány buď na podzim, nebo na jaře, jarní výsadba je častější. Vzdálenosti, na které jsou maliny vysazovány se značně liší. Někteří pěstitelé dávají přednost výsadbě do řádků vzdálených 6 nebo 7 metrů od sebe, tvořených keři 4 - 6 stop od sebe v řadě. Jiní pěstitelé volí spon 4 stopy v každém směru a omezují rostliny na určené ploše. J.H. Hale tvrdí, že aby byly zajištěny nejlepší výnosy, je nevhodnější výsadba nakopčených rostlin 7 - 8 stop sebe. Průměrný pěstitel malin obvykle zjistí, že pěstování keřů v řádcích které jsou 6 stop od sebe a rostliny v řádku 3 stopy od sebe je uspokojivé a že úroda bude větší, než když vysadí rostliny na kteroukoli jinou vzdálenost.  Pokud keře se začínají houstnout příliš mnoho, když jsou vysazeny tímto způsobem, mohou být proředěny v řádcích, dokonce do té míry, že je to nutné odstranit každý druhý keř. Při přípravě půdy pro pěstování maliníku keřů v řadách 6 stop od sebe a 3 stopy od sebe v řádcích, by měly být vytvořeny rovné brázdy v jednom směru přes pole ve vzdálenosti 6 stop od sebe a asi 3 cm hluboko.  Při výsadbě by rostliny by měly být v blízkosti po ruce, a kořeny zakryty vlhkou pytlovinou. Všechny zlomené kořeny s roztřepenými konci by měly být zastřiženy na hladký povrch, takže se řez bude hojit dobře.

Agrotechnika v malinové plantáži.

Orba mezi řádky v malinové plantáži na jaře není dobrá praxe, protože poškozuje kořeny a vyvolá růst příliš mnoha výhonů. Tento nadměrný růst dřeva sníží úrodu plodů. Jarní orba, navíc, ani není nutná v případě, že země byla řádně obdělávána v průběhu minulé sezony. Mezi řádky lze pěstovat meziplodiny, například z čeledi vikvovitých.

Řez maliníku.

Aby bylo možné prořezávat maliny správně, je důležité si uvědomit, že výhony této rostliny jsou jedno nebo dvouleté, to znamená, že žijí jen dvě sezóny, ale že kořeny jsou trvalé, žijí po mnoho let. Výhonky vyrůstající z kořenů během jedné sezóny nesou ovoce v příští sezoně, a hynou na konci druhého období. Proto na každém maliníku, který je 1 rok starý, budou obvykle výhony, které přináší plody a další, které se vyvíjejí pro tvorbu ovoce v příštím roce. Předmětem prořezávání jsou tenké a mladé výhony tak, aby nesly velkou úrodu velkých bobulí, a odstranění starých výhonů poté, co odplodí, aby zůstal dostatečný prostor pro růst nových rostlin. V prvním roce po výsadbě maliníku, a během následujících let, je prořezávání důležité a mělo by být prováděno systematicky. Tendence rostliny je vegetativně růst více než je vhodné pro produkci ovoce dobré kvality. Pro tvorbu nejlepších plodů musí být počet výhonů omezen. Čas a způsob řezu maliníku se liší podle různých pěstitelů.  Někteří pěstitelé nechávají růst volně maliník během prvního léta a seřezávají jej po zimě nebo brzy na jaře, jiní pěstitelé obhajují řez terminálních výhonů v létě, čímž nutí růst boční výhony před zimou. Ve většině případů je obvyklou praxí, jak bylo zjištěno, ponechat mladý maliník růst volně během prvního léta a pak na počátku následujícího jara, poté, co již pomine riziko silných mrazů, jsou seřezány všechny výhony, které by měly nést plody.  Jednoleté výhony, kterým bylo povoleno pro růst podle libosti první léto jsou sníženy na výšku 3 až 4 stop. Plodné výhony, které jsou seřezané tímto způsobem, na jaře vyženou velké množství silných bočních větví, jakmile začne vegetace. Tyto boční výhony budou tvořit tolik plodů, kolik jednarosltina dokáže uživit. Tento řez by měla být odložen, pokud je nebezpečí, že budou výhony v zimě poškozeny.  V některých výjimečných případech však může být vhodnější, aby byl proveden řez maliníku v létě, spíše než brzy na jaře před začátkem růstu. Například u velmi silně rostoucích odrůd maliníku a maliníku vysazeného na velmi živné půdě může být třeba provést řez v létě. V jiném případě však většina energie rostlin může být použita pro vegetativní růst a výnos plodů nemusí být bohatý.  Jak maliníky stárnou, pokud nejsou pečlivě řezané, prostory mezi rostlinami postupně zaplní a řádky se stávají téměř pevným plotem. Pro usnadnění sklizně a pěstování a udržení vitality rostlin by nemělo být dovoleno, aby rostlina měla velký počet výhonů. Počet výhonů může být určen pouze podle zkušenosti, protože místní podmínky výrazně ovlivňují růst keřů. Řádky by měly být co nejužší, bez silného řezu, takže kultivace je možná na většině povrchu půdy, a okopávání v řádcích nebude příliš obtížné.  Nářadí pro řezVýhony malin a všech ostružin, jsou tak dobře chráněny trny, že řez je v nejlepším případě nepříjemná práce. Mimo nůžek by měl být pracovník vybaven koženými rukavicemi, které usnadní práci jak je to jen možné.

Hnojení.

Ekonomické hnojení malin je problém, který musí být hodnocen na každé plantáži, protože nehospodárná aplikace hnojiv je stejně pravděpodobná, jako nedostatečná aplikace. Na některých půdách, jako jsou ty, které byly prohnojené a obdělávané několik let, přihnojení dusíkem a jinými rostlinnými živinami nemá výrazný vliv na maliník. Z tohoto důvodu, by použití množství hnojiva na těchto půdách bylo plýtváním penězi.  Stájový hnůj je dobré hnojivo pro maliny, ale při použití u maliníku, který roste na vlhké, úrodné půdě, může vyvolat přílišný růst. Meziplodiny jsou cenné u maliníku, zvláště na plantážích, protože přispívají humusem, a luštěniny mohou poskytnout dusík potřebný pro růst keřů. Dobré jsou jako meziplodina pro maliny luštěniny, jetel. Kostní moučka, struska a Thomasova moučka jsou dobré materiály pro dodání kyseliny fosforečné pro maliník, také popel z dřeva a draselná sůl jsou vhodné k doplnění draslíku.

Efektivita hnojení maliníku.

Výhodně je většinou použití dusíku v průmyslových hnojivech ve snadno rozpustné formě. Tato hnojiva by měla vyvolat silný, zdravý růst, při použití hnojiva brzy během vegetace, ovšem dřevo má mít dostatek času vyzrát před zimou a je třeba upravit hnojení v tomto ohledu. Ačkoli maliny nereagují na hnojiva stejně silně jako mnoho jiných rostlin, v roce 1910 zemědělské výzkumy přinesly výsledky, které ukazují, že používání průmyslových hnojiv, stejně jako hnoje, bylo ziskové. V tomto šetření bylo zjištěno, že nejčastější praxe pěstitelů bylo aplikovat hnojiva ve formě stájového hnoje nebo směsí průmyslových hnojiv předtím, než rostliny byly vysázeny. Poté, co rostliny maliníku přišly do plodnosti, někteří pěstitelé aplikovali stájový hnůj, jiní použili průmyslová hnojiva a mnoho nepoužívalo žádná hnojiva vůbec. Výzkum na třiaosmdesáti farmách ukázal, že asi 47 procent z farem nepoužilo ani hnůj, ani průmyslová hnojiva a průměrný příjem byl 116,69 dolarů z akru plantáží maliníku, což znamená, že jsou tím vyznačeny možnosti zisku maliníku i za nepříznivých okolností. Na asi 15 procentech farem byl použit jak hnůj tak i průmyslová hnojiva, a na těchto farmách byl zajištěn průměrný příjem 176,69 dolarů z akru maliníkových plantáží. Tedy více než o 51 procent vyšší zisk plynoucí z hnojení ve srovnání s plantážemi, na kterých nebyla použita žádná hnojiva. Od zisku zde ovšem musí být odečteny náklady na hnojení. Tyto dvě skupiny získané statistickým výzkumem však naznačují velmi jasně, že hnojiva jsou prospěšná pro pěstování a výnosy maliníku.  Na asi 26 procentech farem byl použit pouze stájový hnůj před výsadbou a na těchto farmách byl zjištěn průměrný příjem 170,50 dolarů z akru. Tedy jde o zvýšení příjmu o 47 procent ve srovnání s farmami, na kterých není hnůj ani průmyslové hnojivo aplikováno. Tento nárůst je jen o málo menší, asi 4 procenta nižší, než byl zisk zjištěný při použití jak hnoje, tak průmyslových hnojiv. To ukazuje, že při použití umělých hnojiv a hnoje, nejsou průmyslová hnojiva nijak zvlášť efektivní a nejsou ekonomická, protože tak malé zvýšení příjmů nezaplatí náklady za hnojiva.

Choroby a škůdci.

Poškození mrazem.

Aby se zabránilo poškození chladem během zimy u maliníků v lokalitách, kde jsou zimy silné, musí jim být poskytnuta určitá forma ochrany. Nejuspokojivější způsob ochrany je naorání půdy od jedné strany keřů, ohnutí horní části keře, až se dotkne země, a zakrytí zeminou. Výhony jsou obvykle skloněny v jednom ve směru v řádku tak, aby na výhony jednoho keře navazovala koruna dalšího. Není důležitý směr, kterým jsou vrcholy keře ohnuty, je zde malý rozdíl, ale měly by být otočeny směrem k jihu. Výhony by měly být narovnány brzy na jaře, a půda navršena na kořenech na uvolněné straně. V místě, kde je dostatek sněhu, je tento způsob obzvláště účinný v prevenci namrzání.

Sklizeň a marketing.

Maliník by neměl být sklizen, dokud plod nelze oddělit snadno od rostliny. Měl by být sklizen krátce poté, co je dosaženo této fáze zralosti, protože brzy se stane tak zralým, že při silném dešti, které se často vyskytují v tomto ročním období, bude střeseno mnoho z bobulí z keře. Ovoce by nemělo být sklizeno mokré, protože to poškozuje jeho přepravní vlastnosti.  Maliny vyžadují hodně péče ve sběru a následné manipulaci. Dívky a ženy jsou často nejlepší sběrači malin, ani ne tak proto, že jejich prsty jsou hbité a rychlé, ale proto, že budou přirozeně sbírat plody lehce, takže se zabrání otlakům. Malina je dutá a nevydrží velký tlak, aniž by došlo k jejímu poškození. To je jeden z důvodů, proč jsou tyto plody téměř vždy prodávány v mělkých půllitrových košících vyrobených z dýhy. Sběrači jsou obvykle vypláceny po nachystání malin. Sběr ovoce by měl být tak pečlivě proveden, aby mebylo třeba dalšího třídění nebo přečištění pro přípravu pro trh. To je důležité v případě malin ještě zdaleka více, než v případě všech ostatních druhů ovoce, z důvodu citlivé povahy plodů. Ze stejného důvodu má pěstitel ovoce podstatně větší výhodu, pokud může prodat své maliny na místním trhu, oproti těm, kteří musí dopravit zboží po železnici.

Užití.

Během času bylo vypěstováno mnoho kulturních odrůd maliníku pro pěstování na zahradách a plantážích.  Maliny lze prodávat syrové, konzervované, zmražené, zpracovat na marmelády a džemy, ovocné šťávy, sirupy a mošty, podobně jako u hroznové šťávy.  Sušené maliny – maliny jsou někdy sušeny stejným způsobem jako jsou sušené ostružiny, ale taková praxe není rentabilní. Maliny ztratí příliš velkou váhu při vysušení. Kromě nadměrné ztráty hmotnosti, maliník při sušení změní barvu na neatraktivní temně červenou a není proto na trhu populární.  Plody, šťáva a další výrobky z nich jsou zejména pro obsah antioxidantů cenné při horečnatých a zánětlivých onemocněních (zánět průdušek, revma), zlepšují zdravotní stav kuřáků a alkoholiků.

Léčivé účinky.

V léčitelství se používá též sušený list maliníku - výluhy se používají ke kloktání při zánětech v dutině ústní a k potírání kožních chorob. Jde o hodnotnou součást celoročních bylinných čajových směsí. Fermentací se senzorická hodnota drogy zvětšuje.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ostružiník maliník ("Rubus idaeus"), někdy nazývaný též maliník obecný, je až 2 metry vysoký listnatý opadavý keř s prutovitými výhony, náležející do čeledi růžovité.


Kariéra.

Foé začal svou fotbalovou kariéru v kamerunském týmu Canon Yaoundé. Zúčastnil se i Mistrovství světa ve fotbale v roce 1994, což neuniklo pozornosti vedení týmu RC Lens, kterého si ho k sobě přetáhlo a Foé zde byl dlouhou dobu oporou týmu. Měl se stát poté jedním z největších přestupů roku 1998, kdy o něj měl zájem Manchester United FC, ale těsně před přestupem si zlomil nohu. Díky tomuto zranění zmeškal i fotbalové mistrovství v témže roce. Do Anglie se ale přece jen podíval, a to do týmu West Ham United FC. Zde setrval dvě sezony a poté se stěhoval zpět do Francie, do Olympique Lyon. Po dvou sezonách byl uvolněn na hostování do týmu Manchester City FC, kde zůstal až do své smrti.

Smrt.

26. červen 2003 se stal pro Marca osudným. Zkolaboval během utkání Konfederačního poháru FIFA při zápase s týmem Kolumbie v 71. minutě zápasu. Oživovací manévry byly marné, nepovedlo se ho zachránit. Foé zemřel na následky srdečního selhání. Lékařské testy poté potvrdily, že v těle nebyly nalezeny žádné drogy. O půl roku (25. ledna 2004) později zemřel na stejnou příčinu i Miklós Fehér.

Vyznamenání, uznání, památníky.

Jeho smrt vzbudila na veřejnosti velký zármutek, šok a zároveň snahu o zachování jeho památky. Během semifinále turnaje, při kterém Foé zemřel, reprezentanti Francie vztyčili ukazováčky směrem k nebi poté, co Thierry Henry vstřelil branku na znamení věnování střeleckého úspěchu Foému. Spousta předních funkcionářů navrhovala, aby byl Konfederační pohár FIFA přejmenován na Pohár Marca Viviena-Foé. Padl i návrh, že stadion, na kterém zemřel (Stade Gerland), má být pojmenován po něm. Bývalý manažer Manchester City FC Kevin Keegan uvedl ve známost, že číslo dresu, ve kterém Foé hrál (23) bude navždy vyřazeno z kádru. Foému je také věnována plaketa na zdi v pamětních zahradách týmu Manchester City. Po pohřbu v Kamerunu byl prezidentem tohoto státu vyznamenán za zásluhy při reprezentování své země. Jeho první evropský klub, RC Lens, po něm pojmenoval ulici v blízkosti svého stadionu.

Reprezentace.

Foé za kamerunskou reprezentaci odehrál 64 zápasů, v nichž vstřelil 8 branek.

Marc-Vivien Foé (1. května 1975, Nkolo, Kamerun – 26. června 2003, Lyon, Francie) byl kamerunský fotbalista, který nastupoval především v záložních řadách fotbalového týmu.


Život.

Narodil se v Turíně, který byl tehdy součástí Království Sardínie a Piemontu. Byl synem zámožného významného právníka, senátora a hraběte ze starodávného piemontského rodu. Vystudoval práva (roku 1792 získal bakalářský titul, roku 1796 doktorát). Postupně ale opouštěl advokacii a okolo roku 1800 se začal věnovat hlavně svému koníčku - fyzice. V roce 1804 se stal korespondujícím členem akademie věd v Turíně, v roce 1806 demonstrátorem fyziky na turínské univerzitě, později profesorem přírodovědy na Královské koleji ve Vercelli. V roce 1820 se vrátil na Turínskou univerzitu jako profesor matematické fyziky a přednosta nově založené katedry vyšší fyziky. V roce 1822 byl post zrušen a celá univerzita načas zavřena, kvůli nepokojům v Piemontu. Post byl obnoven roku 1832, kdy ho však získal Augustin Louis Cauchy. Ten však za dva roky odešel do Prahy a na místo byl znovu dosazen Avogadro. Pracoval pak na univerzitě až do odchodu do důchodu roku 1850.  Nejprve se zabýval elektromagnetickou indukcí a elektrochemií, ale později se věnoval fyzice plynů, v níž se proslavil nejvíce. Roku 1811 v článku v časopise "Journal de Physique, de Chemie et d ́Histoire naturelle" formuloval hypotézu, že ideální plyny obsahují v objemové jednotce plynu při stejném tlaku a teplotě stejný počet molekul (Avogadrův zákon). Nedokázal však svou teorii potvrdit experimentem. Dokázat se jeho teorii podařilo až o půl století později na základě kinetické teorie plynů. Zásadní podíl na znovuobjevení a uznání Avogadra měl Stanislao Cinnizzaro, který jeho zapomenuté jméno objevil zcela náhodou ve vzájemné korespondenci André-Marie Ampéra a Jönse Jacoba Berzelia.  Z jiných je prací je důležité čtyřdílné dílo "Fisica dei corpi ponderabili" (1837-1841).

Amedeo Avogadro, celým jménem Lorenzo Romano Amedeo Carlo Avogadro di Quaregna e Cerreto (9. srpna 1776, Turín – 9. července 1856, Turín) byl italský fyzik, který se stal jedním ze zakladatelů fyziky plynů. Jeho objevy umožnily určení relativních atomových hmotností prvků. Je po něm pojmenována Avogadrova konstanta. Avogadrova práce byla jedním ze základních pilířů moderní chemie.


Průběh programu.

Kosmický výzkum na konci padesátých let znamenal pro Sověty vše, na co mohli být hrdí. Do konce roku 1958 byly do kosmu vypuštěny čtyři stroje (Sputnik 1, Sputnik 2, Sputnik 3 a Explorer), z toho první tři sovětské. V dobývání vesmíru nad Američany jasně vedli a nechtěli polevit. Začali proto vypouštět k Měsíci řadu sond s poetickým názvem Luna (rusky Měsíc). První oficiálně přiznaný let (předcházely mu tři neúspěšné pokusy) byl označen Luna 1. Odstartoval 2. ledna 1959 a cílem sondy bylo dopadnout na povrch Měsíce. Díky špatnému výpočtu rychlosti nosné rakety se tak však nestalo.  Na povrch Měsíce dopadla až sonda Luna 2 a to 13. září 1959. Cílem Luny 3 nebylo přistání na Měsíci, ale jako první přinesla fotografie odvrácené strany Měsíce. Z dalších letů byl zajímavý let Luna 16, který jako první v rámci programu Luna přivezl vzorky hornin a Luna 17, která na povrch Měsíce dopravila vozítko Lunochod. Sovětský svaz na Měsíc nikdy nevyslal kosmonauta (utajený projekt byl po řadě neúspěchů zrušen), ale přesto program Luna přinesl řadu důležitých informací a zkušeností.  V rámci programu Luna bylo vypuštěno z Bajkonuru mnoho dalších sond. Ty neúspěšné nebyly tehdy vůbec oznámeny, nebo získaly označení programu Kosmos.

Zajímavosti.

Sovětský svaz počítal s vynesením jaderné bomby a zasažení Měsíce. Z projektu sešlo z důvodu rizika při vynášení jaderné bomby na oběžnou dráhu. Podobný projekt byl diskutován (a zavržen) i v USA.

Nové mise Luna.

Roskosmos plánuje nové mise Luna, jako součást ruského lunárního programu, na kterých se podílí i evropská kosmická agentura ESA. Jedná se o několik průzkumných robotických misí k Měsíci.

Program Luna byla série nepilotovaných vesmírných misí Sovětského svazu, která byla v letech 1959 až 1976 zaměřena na dosažení a prozkoumání Měsíce. Přinesly řadu informací o Měsíci, o jeho složení, teplotě či gravitaci. Z celého programu 24 misí bylo 15 úspěšných, ačkoliv celkový počet misí byl vyšší. Mise, které nedosáhly orbitu, však nebyly do programu započítávány. Jedna mise skončila na suborbitě.