Mládí.

Václav Divíšek se narodil v malé zemědělské usedlosti na okraji Žamberka, manželům Anně a Janu Divíškovým. Žil zde se svými sourozenci do roku 1714, když zemřel jeho otec, nevelké hospodářství převzal jeho starší bratr Jan. Dnes v těchto místech na levém břehu řeky Divoké Orlice v Helvíkovicích stojí novější stavení, nazývané "Domek Prokopa Diviše", které je od roku 1965 zpřístupněno veřejnosti jako součást Městského muzea v Žamberku.

Studium.

Mladý Václav byl vynikajícím studentem. Na přímluvu příbuzného, rektora jezuitské koleje ve Znojmě Jindřicha Dušíka, byl přijat na studia jezuitského latinského gymnázia ve Znojmě jako stipendista premonstrátů Louckého kláštera. Po složení řeholního slibu přijal jméno Prokop a své příjmení změnil na "Diwisch" (v českém pravopisu Diviš).

Působení v Louce u Znojma a v Příměticích.

V roce 1720 po absolvování středoškolského studia vstoupil jako novic do premonstrátského řádu v Louce u Znojma. V září roku 1726 byl vysvěcen na kněze. Zároveň se stal učitelem přírodních věd. Roku 1729 byl jmenován profesorem filosofie a teologie. Během své pedagogické činnosti rozpracoval disertační práci z oboru teologie a filosofie. Roku 1733 svou práci úspěšně obhájil a byl v Salzburgu promován na doktora teologie a v Olomouci na doktora filosofie. Po promoci v Salzburgu byl jmenován podpřevorem kláštera v Louce.  V roce 1736 přijal návrh opata Nolbeka, aby se ujal řízení farnosti v Příměticích u Znojma a stal se farářem působícím v kostele svaté Markéty. Zde se plně věnoval svým experimentům se statickou elektřinou. K tomuto účelu si vlastnoručně zhotovil přístroj zvaný elektrum. Byla to skleněná koule, upevněná k dřevěné hřídeli, jejímž otáčením a třením o polštář z telecí kůže získával elektřinu.  V období 1741–1742 převzal Prokop Diviš úřad převora v klášteře v Louce a díky své prozíravosti zachránil rozsáhlý loucký klášter před zkázou během války o rakouské dědictví.

Působení v Příměticích a první pokusy s elektřinou.

V roce 1742 se vrátil zpět na přímětickou faru a tam pokračoval ve svých výzkumech. Již tehdy zjistil, že blýskání a hřmění za bouřky je elektrické podstaty a jde vlastně o tytéž jevy, které pozoroval při svých pokusech. Pověst o jeho experimentech se brzy donesla k císařskému dvoru do Vídně. V roce 1750 byl vyzván, aby své pokusy demonstroval přímo před zraky císaře Františka Štěpána I. Lotrinského a císařovny Marie Terezie. Císařský pár byl pokusy tak nadšen, že jej odměnil zlatými medailemi se svými podobenkami. Celou dobu vedl i čilou korespondenci s fyziky po celém světě.

Vynálezecká a publikační činnost.

Vynález bleskosvodu.

V roce 1753 byl v Petrohradě při pokusech zabit bleskem profesor Georg Wilhelm Richmann a to vyprovokovalo V. P. Diviše k tomu, aby sepsal krátké latinské pojednání o svádění elektrických výbojů z mračen do země. Tuto zprávu 24. října 1753 poslal do Petrohradu Akademii věd k posouzení. Zpráva však došla pozdě. O německé vydání Divišova pojednání, které se ovšem značně liší od Zprávy petrohradské akademie věd, se zasloužil Divišův obdivovatel Johann Ludwig Fricker. Akademie věd Divišovým teoriím nevěnovaly patřičnou pozornost, protože začínaly citáty z Bible a rozvíjely elektroteologické teorie, které v té době byly již zastaralé. Přes tyto rétorické nedostatky a neznalost jazyka současné vědy byly konkrétní Divišovy poznatky užitečné a pozornost akademiků by si zasluhovaly.  Vědecká veřejnost byla tehdy hluboce otřesena tragickou smrtí profesora Richmanna a pokusy s blesky byly namnoze zastaveny. Prokop Diviš se však rozhodl realizovat svůj záměr – postavit meteorologický stroj. Divišův "meteorologický stroj" (machina meteorologica) nebyl hromosvod v dnešním slova smyslu. Divišův stroj měl trvale vyrovnávat napětí mezi nebem a zemí, a tak odvracet samotný vznik výboje. Základem stroje byl vodorovný železný kříž umístěný na patnáctimetrovém (a později 41,5 m vysokém) stožáru. Ramena kříže byla na konci kolmo doplněna kratšími vodorovnými tyčemi, na kterých bylo umístěno 12 kovových krabic, v nichž bylo do silné vrstvy železných pilin vloženo celkem asi 400 k obloze čnících ostrých kovových hrotů. Celá konstrukce byla vodivě spojena se zemí třemi řetězy.  15. června 1754 vztyčil Prokop Diviš svůj povětrnostní stroj. Byla to soustava 400 kovových hrotů spojených s uzemněním, která měla odsávat elektřinu z oblak a snižovat tak nebezpečí vzniku blesku. Fungovala samozřejmě i jako bleskosvod. Americký vědec a státník Benjamin Franklin přišel již v roce 1749 s důkazem, že blesk je elektrické podstaty. Svůj tyčový uzemněný bleskosvod však postavil ve Filadelfii až v roce 1760, tedy šest let po Divišovi. Jednalo se o zařízení ideově odlišné od vynálezu Václava Prokopa Diviše. Benjamin Franklin svůj jednohrotý bleskosvod sestrojil na základě jednodušší a správnější představy, že bleskosvod pouze svádí blesky na neškodné místo a nemůže zabránit vzniku výbojů. Jeho bleskosvod se dal snáze sestrojit, poskytoval skutečnou ochranu bez zbytečných nákladů, a rychle se proto rozšířil. První Franklinův bleskosvod byl v Čechách vztyčen roku 1775 na zámku Měšice u Prahy.  Svá pozorování prováděl V. P. Diviš při každé bouřce. Své závěry sepsal v rozsáhlém pojednání „Magia naturalis“ (O podstatě atmosférické elektřiny), který dedikoval císařovně Marii Terezii. Princip svého vynálezu si Diviš ověřil dokonce i při návštěvě císařského dvora, kde pomocí hrotů ukrytých ve své paruce rušil experimenty dvorních fyziků.  V roce 1759 postihlo celou střední Evropu nebývalé sucho. V Příměticích se však vesničané domnívali, že pravou příčinou tohoto sucha je Divišův bleskosvod, který rozhání mraky. Proto v březnu roku 1760 vnikli do zahrady přímětické fary, uvolnili zemnící řetězy a celou konstrukci bleskosvodu strhli a zničili. Nicméně o rok později ho na žádost sedláků v Příměticích postavili znovu.  V. P. Diviš udržoval kontakty s vědci a vzdělanci své doby. Dopisoval si mimo jiné s Leonhardem Eulerem.  Jedna kopie Divišova bleskosvodu dnes stojí vedle jeho domku a druhá kopie je umístěna na budově Divišova divadla, postaveného a otevřeného v roce 1926 v Žamberku. Další kopie stojí u Památníku Prokopa Diviše ve Znojmě-Příměticích.

Elektrický hudební nástroj „Denis d'Or“.

Roku 1753 využil V. P. Diviš (sám výborný hudebník) elektrickou energii také u vlastního hudebního nástroje. Sestrojil unikátní strunný nástroj „Zlatý Diviš“ ("Denis d'Or"). Elektřina měla čistit zvuk strun. Tento unikát měl 790 kovových strun, 3 klaviatury, trojí pedálový systém a byl napojen na elektrickou energii leydenských láhví. Johann Ludwig Fricker, který Diviše osobně navštívil v jeho působišti v Příměticích u Znojma, podal o jeho hudebním nástroji nadšenou zprávu v Tübinských učených zprávách (Tübingische Berichte von gelehrten Sachen, XXX, červenec 1754, 395). Připomínal zvuk dechových i strunných nástrojů a dokázal zastoupit orchestr. Denis d’Or dokonce okouzlil císaře Josefa II. natolik, že v roce 1784 nařídil při konfiskaci majetku kláštera v Louce, aby byl převezen ke dvoru do Vídně, kde na něj koncertoval mnich Norbert Weiser. Nástroj se však do dnešní doby nedochoval, jeho stopy končí v Prešpurku.

Zkoumání využití elektřiny pro léčebné účely.

V. P. Diviš využíval statickou elektřinu také pro léčebné účely, pozoroval její blahodárný vliv na léčení různých forem ochrnutí, revmatismu a svalových křečí.  Jeho léčení probíhalo tak, že na podstavec z dobře vysušeného bukového dřeva byla postavena deska na speciálních nožkách pokrytá vlněným koberečkem a pak na ni na židli posazen nemocný. K elektrizování Diviš používal kovové tyčky, opatřené kuličkou, zasazené do dobře izolované rukojeti. Tyčka byla spojena vodičem se zdrojem elektřiny. Léčením si V. P. Diviš proti sobě postavil nejen lékárníky, ale také lékaře a kněží. Využití elektrické energie k terapeutickým účelům V. P. Diviš konzultoval s dvorním lékařem císařovny Marie Terezie Gerardem van Swietenem (1700–1772), který byl uznávanou autoritou v oboru medicíny a lékařství v Rakousku a Divišovo uplatňování elektrické energie velmi pozitivně oceňoval. O svých pokusech Diviš sepsal mnoho pojednání, tiskem ale vyšla pouze některá a to ještě navíc mimo Rakousko, kde neprošla cenzurou.  Prokop Diviš zemřel 21. prosince 1765 v klášteře v Louce u Znojma. Dnes je právem řazen mezi vědce světového významu.

Zajímavost.

Jméno Prokopa Diviše bylo umístěno na budově Národního muzea v Praze spolu s dalšími jednasedmdesáti jmény významných osobností české historie.

Shrnutí.

Jeho církevní kariéra zahrnovala posty podpřevora Louckého kláštera, faráře v Příměticích u Znojma, převora Louckého kláštera (1741–1742) a opět faráře v Příměticích.  Krom činností spojených s církevními úřady se zabýval přírodními vědami, kdy předmětem jeho zkoumání byla především elektřina. Udržoval písemný styk s významnými vědci po celém světě a své pokusy s elektřinou měl tu čest demonstrovat i před císařským párem.  Vyrobil celou řadu přístrojů pracujících s elektřinou: elektrum (stroj vyrábějící třením elektrickou energii), tzv. meteorologický stroj (měl vysávat elektrickou energii z mraků a bránit tak samému vývoji blesků, ve skutečnosti šlo o funkční bleskosvod) a elektrický strunný nástroj "Zlatý Diviš". Též využíval statickou elektřinu k elektroléčbě.

Václav Prokop Diviš, latinsky Procopius Divisch, německy Prokop Diwisch či Divisch, vlastním jménem Václav Divíšek (26. března 1698 Helvíkovice u Žamberka – 21. prosince 1765 Přímětice u Znojma), byl český katolický kněz, teolog, člen premonstrátského řádu, přírodovědec, léčitel, hudebník a vynálezce. Je znám především jako vynálezce bleskosvodu či hromosvodu (1750–1754). Svůj "meteorologický stroj", který fungoval jako bleskosvod, sestrojil dříve (1754) než světově uznávaný vynálezce bleskosvodu Benjamin Franklin (teoretický koncept 1753, sestrojen 1760). Divišova koncepce byla ovšem odlišná od Franklinovy, jeho bleskosvod byl především uzemněný, a proto fungoval lépe.


Raný život a vzdělání.

Narodila se v Queensu v New Yorku. Absolvovala program pro děti nadané v matematice Hampshire College Summer Studies in Mathematics a vychodila Stuyvesant High School v roce 1980, kde byl jejím spolužák známý fyzik a popularizátor vědy Brian Greene. V roce 1980 získala první místo v programu Westinghouse Science Talent Search ve věku 18 let. Na Harvardově univerzitě získala bakalářský titul ve fyzice (1983) a doktorský titul v teoretické částicové fyzice (1987) pod vedením Howarda Georgiho.

Kariéra.

Randallová provádí výzkumy částicové fyziky a kosmologie na Harvardu, kde je profesorkou teoretické fyziky. Její výzkumy se týkají elementárních částic a základní interakcí a zahrnují studium široké škály modelů obsahujících dodatečné dimenze prostoru. Pracovala také v oboru supersymetrie, standardního modelu, kosmologické inflace, baryogeneze, teorie velkého sjednocení a obecné relativity.  Randallové knihy "Warped Passages: Unraveling the Mysteries of the Universe's Hidden Dimensions" a "Knocking on Heaven’s Door: How Physics and Scientific Thinking Illuminate the Universe and the Modern World" se obě dostaly do seznamu 100 pozoruhodných knih magazínu New York Times. Také napsala libreto k opeře "Hypermusic Prologue: A Projective Opera in Seven Planes" na žádost skladatele Hèctora Parry, který se inspiroval její knihou "Warped Passages".  Po dokončení postgraduálního studia na Harvardu se Randallová stala profesorkou na Massachusettském technologickém institutu a Princetonské univerzitě. Na Harvard se vrátila v roce 2001. Profesorka Randallová byla první fyzičkou se stálým úvazkem na Princetonské katedře fyziky a první teoretickou fyzičkou se stálým úvazkem na Harvardu. (Avšak první žena se stálým úvazkem na katedře fyziky byla Melissa Franklinová.)  Randallová je členem Americké akademie umění a věd (2004), Národní akademie věd (2008) a členkou Americké fyzikální společnosti. Na podzim roku 2004 byla nejvíce citovaným teoretickým fyzikem předchozích pěti let. Randallová vystupovala v magazínu Seed jako „osobnost roku 2005 v oblasti vědy“ a v magazínu "Newsweek" jako „Jeden z nejvíce slibných teoretických fyziků své generace“. V roce 2007 byla Randallová zařazena magazínem "Time" mezi „100 nejvlivnějších lidí“ v sekci „Vědci a myslitelé“. Randallová získala toto vyznamenání za práci o vyšších dimenzích.  Randallová pomohla zorganizovat četné konference a byla v redakčních radách několika významných časopisů o teretické fyzice.

Osobní život.

Sestra Lisy Randalové, Dana Randallová, je profesorkou počítačových věd na Georgijském technologickém institutu.

Lisa Randallová (* 18. června 1962) je americký teoretická fyzička a odbornice na částicovou fyziku a kosmologii. Působí jako profesorka na Harvardově univerzitě. Její výzkum zahrnuje elementární částice a základní interakce, vyvinula a studoval širokou škálu modelů zahrnujících další rozměry prostoru. Prohloubila naše pochopení standardního modelu částicové fyziky, supersymetrie, možných řešení problému hierarchie týkající se relativní slabosti gravitace, kosmologie extra dimenzí, baryogeneze, kosmologické inflace a temné hmoty. Její nejznámější objev je Randall-Sundrum model, který publikovala v roce 1999 s Ramanem Sundrumem.


Trasa.

Silnice začíná v Skagway na pobřeží Tichého oceánu. Po 24 km protíná v Bílém průsmyku pohoří Pobřežních hor na hranici USA a Kanady. Krátký úsek 56 km vede provincií Britská Kolumbie, ale hlavní část leží v teritoriu Yukon.

Jižní Klondike Highway.

Jižní Klondike Highway je úsek ze Skagway do Whitehorse. Původní úsek dlouhý 33 mil z Whitehorse do Carcross byl vybudován jako součást Alaska Highway v roce 1942, než byla v roce 1943 Alaska Highway přesměrovaná okolo jezera Marsh. Výstavba úseku Carcross – Skagway začala v padesátých letech 20. století, byla však přerušena a k dokončení úseku došlo až v roce 1978. Původně měla vybudovaná cesta sloužit hlavně pro turistické účely, ale po roce 1986 se díky zrušení železnice White Pass a Yukon Route stala důležitou obchodní cestou.  Úsek z Carcross do Skagway byl přebudován, rozšířen a vyasfaltován koncem 80. let a začátkem 90. let 20. století.

Severní Klondike Highway.

Severní Klondike Highway je úsek vedoucí z Whitehorse do Dawson City. Před postavením Klondike Highway bylo silniční spojení z Whitehorse do Dawson City velmi nekvalitní bez obav ho mohli požívat jen terénní vozidla. V roce 1950 byla zbudována cesta z Whitehorse do Mayo přes obec Steward Crossing. V roce 1955 byla otevřena cesta mezi Steward Crossing a Dawson City. Do roku 1960 byly postaveny mosty v Carmacs přes řeku Yukon, v Pelly Crossing přes řeku Pelly a Steward Crossing přes řeku Steward, které nahradily do té doby požívané přívozy.  V roce 1978 byla cesta z Mayo do Dawson pojmenovaná Klondike Highway. Až do roku 1979 byla Klondike Highway štěrkovou cestou. Do roku 1982 byl vyasfaltován úsek do Carmacs. Dobudování a rekonstrukce skončila až v 80. letech.

Klondike Highway je 712 km dlouhá silnice vedoucí ze Skagway v americkém státě Aljaška přes Whitehorse (hlavní město kanadského teritoria Yukon) do Dawson City. Částečně kopíruje trasu používanou prospektory během zlaté horečky na Klondiku v roce 1898.


Morfologie.

Balantidium vytváří dvě stádia, stádium trofozoita a cysty. Trofozoitické stádium je vejčitého tvaru o velikosti 130-300 × 30-100 μm. V přední části je buňka zúžena v místě buněčných úst (cystosom), v místě cystosomu se nachází žíhaná struktura obústí (peristom). Na distálním pólu se nachází anální otvor (cytopyge), který je viditelný při exkreci. Tělo trofozoita je pokryto řasinkami, ty jsou mírně šroubovitě uspořádány do podélných řad. Jejich pohyb je synchronizován, silným kmitání zajišťují pohyb dopředu, dozadu a rotaci. V okolí cystosomu jsou řasinky delší a vhánějí potravu do úst. Balantidium se živí škrobovými zrny, buněčným detritem, tukovými kapénkami výjimečně bakteriemi nebo červenými krvinkami. V buňce se nachází dvě jádra, větší macronucleus ledvinovitého tvaru a menší micronucleus, potravní vakuola a 1–2 pulsující vakuoly. V těle se nenachází mitochondrie, ale hydrogenozom. Balantidium tvoří cysty kulovitého nebo vejčitého tvaru o velikosti 40-60 μm. Mají silnou dvojitou stěnu, tlustou 400-500 nm. V každé cystě přečkává pouze jeden jedinec. V čerstvě vytvořených cystách se jedinec pohybuje, avšak během zrání jsou řasinky retrahovány a pohyb ustane. V cystě jsou viditelná obě jádra. V cystách nedochází k množení. K encystaci dojde při dehydrataci střevního obsahu v tlustém střevě nebo evakuaci stolice.

Rozmnožování.

Balantidium se dokáže množit pohlavní i nepohlavní cestou.

Nepohlavní rozmnožování.

Dochází k podvojnému dělení, kdy se buňka prodlužuje a následně příčně zaškrtí, poté dochází k dělení jádra (karyokinezi) a vzniku dvou nových jedinců.

Pohlavní rozmnožování.

K pohlavnímu rozmnožování využívá Balantidium konjugace, při které dojde k výměně jaderné hmoty (genetického materiálu). Pohlavní rozmnožování pomáhá Balantidiu k udržení homogenity populace.

Životní cyklus.

Hostitel je infikován cystou, která se do těla nejčastěji dostává s kontaminovanou vodou nebo potravou. Cysta po pozření prochází trávící soustavou hostitele. V tenkém střevě dojde ke vzniku trofozoitů, kteří osídlují tlusté střevo, kde žijí v jeho vnitřní části a živí se střevním obsahem. Někteří napadají stěnu tlustého střeva a množí se, poté se vrací do vnitřní části střev. Tam dochází k encystaci při dehydrataci střevního obsahu. Zacystovaní jedinci opouští tělo s výkaly, tím se dostávají do prostředí, kde mohou infikovat nového hostitele.

Parazitismus.

Balantidium coli se vyskytuje převážně v tlustém střevě prasat domácích, kde působí jako komenzál, živící se střevním obsahem. Výjimečně může dojít k přenosu na krysy, opice, divoká prasata, klokany a člověk. Přenos je fekálně – orální, nejčastěji kontaminací vody nebo potravin v oblasti s nízkou úrovní hygieny. Může dojít k vniknutí do střevní sliznice, kde vznikají vředy nebo k rozsevu do ostatních orgánů (např. jater). U člověka se většinou projevuje asymptomaticky, ale ve vzácných případech může způsobovat balantidiózu.

Rozšíření.

Výskyt na menších oblastech s nedostatečnou hygienou. Endemicky se vyskytuje v Japonsku, Nové Guineji, Mikronésii, Seychelách, Thajsku, Střední a Jižní Americe, Číně a tichomoří. Chovy prasat bývají až 100% infikovány.

Vakovka lidská ("Balantidium coli") je paraziticky žijící nálevník, nejčastěji se vyskytující ve střevech prasat domácích. V některých případech dochází k přenosu na člověka, kde může způsobovat zoonické onemocnění balantidiózu.


Výskyt.

Makak medvědí se vyskytuje v jihovýchodní Asii, od Indočíny, jako je Indie, Čína, Myanmar, Thajsko až k Malajskému souostroví. Uměle vysazená populace je na neobydleném ostrově Tanaxpillo patřící Mexiku. K životu dávají přednost stálezeleným tropickým a subtropickým lesům, lze je najít v různých nadmořských výškách, přičemž výskyt je ovlivněn množstvím srážek.

Popis a chování.

Makak medvědí měří 48,5−68 cm a váží od 7,5 do 10,2 kg. Samci jsou větší než samice, u tohoto druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus. Srst je hustá a dlouhá, krátký ocas a obličej je lysý. Tváře bývají sytě růžové, s přibývajícím věkem tmavnou až do hněda. Makakové medvědí se živí rozmanitou potravou, především ovocem, jídelníček ale tvoří i další rostlinná potrava, jako kořeny, pupeny nebo listy, pojídají však i kraby, hmyz a drobné obratlovce (ptáci, žáby), vybírají ptačí vejce z hnízd. Potravu si někdy ukládají do lícních toreb a sní ji později, přičemž se do nich vejde obsah srovnatelný s jejich žaludkem. V zimě ji vyhrabávají ze sněhu. Jsou to denní tvorové, od rána do poledne tráví čas hledáním potravy a putováním na jiná stanoviště. Skupinu tvoří zhruba 60 opic, přičemž mladí samci po dosažení dospělosti opouštějí tlupu. Rozmnožování probíhá během října a listopadu. Páří se především dominantní samec, avšak mladší jedinci v případě nepozornosti alfa samce také někdy využijí svou možnost k rozmnožování. Gravidita trvá zhruba 177 dní, po porodu jsou mláďata zhruba 9 měsíců opatrovávána matkami. Osamostatní se až kolem 1,5 roku věku. Dožívají se až 30 let.

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je makak medvědí zranitelný druh. Nebezpečí představuje především ničení přirozeného prostředí, způsobená těžbou dřeva, žďáření, erozí půdy nebo fragmentací. Stavy těchto opic snižuje také lov pro orgány do tradiční čínské medicíny, pro maso nebo jako sport.  Druh je zapsán na seznam CITES II, chráněn je například v Indii nebo Vietnamu, žije také v mnoha chráněných oblastech.

Makak medvědí ("Macaca arctoides") je druh úzkonosého primáta z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Isidore Geoffroy Saint-Hilaire roku 1831. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se jedná o zranitelný druh, především kvůli ničení přirozeného prostředí a lovu pro tradiční medicíně ve Vietnamu.


Teorie.

Slovy Ervinga Goffmana: „Všichni hrajeme divadlo.“ Obdobnou myšlenku vyjádřil již kdysi Shakespeare: „Celý svět je jeviště a všichni lidé na něm jen herci.“ Goffman ve své publikaci "The Presentation of Self in Everyday Life" představuje chování – performance (do kterého spadá samozřejmě i řeč – performativita) jako škálu možných reakcí od upřímnosti až k cynismu a dodává, že jejich užití nezávisí na individuální identitě člověka, ale odvíjí se od konkrétní situace, ve které se člověk nachází.

Paradox performativity.

Pokud je jako hnací motor komunikace vnímána singularita (chuť objevit něco nového a jedinečného), pak performativita popírá svou vlastní funkci. Aby mohla být singularita zachycena, musí podléhat iterabilitě (opakovatelnosti), čímž už ale dochází k jejímu zkreslení a neúplnosti. Performativita má za úkol udržet v chodu systém (jazyk, sdělitelnost, pravidlo, zákon, status quo), ale přitom jej nevyhnutelně postupně mění a nakonec i ruší. Singularitu nezprostředkuje a regularitu neudrží.

Historie.

John Langshaw Austin.

Historie tohoto pojmu sahá až do padesátých let 20. století. Britský filozof John Langshaw Austin, tehdy inspirovaný Georgem E. Moorem a Ludwigem Wittgensteinem, tvrdil, že užívání jazyka je specifickým druhem jednání, které má svůj cíl a které vyvolává jisté účinky. Podle Austina existují situace, kdy vykonání určité činnosti je zcela nerozlučně spjato s vyslovením nějaké výpovědi. Jeho úvahy o tzv. performativních výpovědích a o různých typech řečových promluv tvoří základy významné teorie řečových aktů. Austin zde odlišil akty konstativní (pouze situaci popisují) od aktů performativních (jejich pronesením vytváří danou situaci).To, co jazyk a jeho prostřednictvím mluvčí činí, poskytlo četné impulzy pro výzkum nejen v oblastech filozofie jednání, pragmatiky, sociolingvistiky, textové lingvistiky, ale i stylistiky, literární vědy, genderových studií atd.  John L. Austin přiřadil název „perfromativní výpověď“ k situaci, kdy říkání něčeho znamenalo spíše něco dělat, než jen informovat o realitě nebo ji popisovat – vyslovit větu znamená udělat to, nejen popisovat svůj úkon. Ve své knize "Jak udělat něco slovy" tvrdí, že žádná z citových výpovědí není ani pravdivá, ani nepravdivá. Vycházíme z toho, že naše aktivita je prostě zjevná, a nemusíme ji tedy nijak dál dokazovat.

John Searle.

Současný americký filozof John Roger Searle většinově s Austinem souhlasí, avšak kritizuje například jeho nejednotný princip klasifikace nebo zmatek mezi slovesy a skutky. Na rozdíl od Austina, který si myslí, že všechny ilokuční akty potřebují specifické lingvistické instituce, Searle ignoruje nutnost jejich kontextu. Tvrdí, že je možné je nahradit tzv. jazykovými prostředky.

Jacques Derrida.

Realizace řečových aktů je velmi krátkým procesem, který závisí na neustálém performování, jež udržuje jejich status v chodu a aktuálnosti. Komunikace není samozřejmostí. Proto je třeba performativní akty neustále udržovat v platnosti. Jacques Derrida popisuje ve své knize "Síla zákona", že ani zákon není založen na nějaké esenci, která by jej popisovala. Sám sebe dělá řečovým aktem. Spravedlivé rozhodnutí je podle Derridy performativním výkonem.

Judith Butler.

Americká filozofka a teoretička genderových studií Judith Butler propojila performativitu právě s její prací na poli genderu. Dříve se předpokládalo, že identita jedince je zdrojem druhotných znaků jako je právě řeč nebo gesta. Butler toto tvrzení převrátila a tvrdí, že řečové akty a neverbální komunikace naopak definují jedincovu identitu. To ji také později vedlo k poznání, že gender (pohlaví, jako které se identifikuji – nezávislé na biologickém pohlaví) je pouze sociální konstrukt a projevy, ze kterých chápeme, že např. muž je muž, jsou pouze projevy vštípené (naučené) společností a mohou být změněny.

Performativita v žurnalistice.

Hanns Joachim Friedrichs, německý novinář, v noci z 9. na 10. listopadu 1989 oznámil, že brány Berlínské zdi jsou otevřeny dokořán („die Tore in der Mauer stehen weit offen“). Ve skutečnosti ale v tu chvíli byly brány stále ještě uzavřeny. Až následně po této zprávě se vydaly tisíce obyvatel východního Berlína pochodovat ke zdi a donutily stráže brány otevřít. Ve smyslu performativity tedy Friedrichs svými slovy změnil myšlenky v realitu.

Performativita (z lat. "performāre" – ztvárnit, stvořit) je specifickým druhem performance (vystoupení), zabývající se jazykem (verbálním i neverbálním) jako schopností realizovat myšlenky a názory, neboli převést ideu v čin. Performativita se soustředí na čirou přítomnost (spojeno s originalitou, neopakovatelností). Jedná se o singulární zkušenost, kterou nelze převést na pravidelnost kódu. S pojmem performativita pracuje mnoho vědních oborů, např. sociologie, filosofie, psychologie, antropologie, ale také lingvistika či divadelní věda.


Životopis.

Johann Peter Frank byl poslední ze třinácti dětí obchodníka se smíšeným zbožím. V roce 1761 studoval filozofii v Metách "(Lotrinsko)", v roce 1763 se rozhodl pro studium lékařství a odešel do Heidelbergu "(Bádensko-Württembersko)" a Štrasburku "(Alsasko)". V roce 1766 promoval na doktora lékařství v Heidelbergu. Odešel do zaměstnání jako venkovský lékař domů do Rodalbenu a v "Bitsch" "(Lotrinsko)" se stal osobním lékařem arcibiskupa špýrského biskupství "(Porýní-Falc)".  V roce 1779 Frank vydal první ze šesti svazků jeho hlavního díla "Systém komplexního zdravotního zabezpečení". Roku 1784 získal profesuru na univerzitě v Göttingenu v Dolním Sasku a v roce 1786 se stal profesorem na univerzitě v Pavii a generálním ředitelem zdravotnictví v rakouské Lombardii. Jako profesor ve vídeňské všeobecné nemocnici provádí modernizaci ústavu. V roce 1804 odchází se svým synem Josefem Frankem do ruského Vilniusu "(dnes Litva)", kam byl povolán a zavádí zde moderní sestavení učebních osnov. V letech 1807-1808 se Frank stává osobním lékařem cara Alexandra I. Romanovce (1777-1825) na jeho dvoře v Petrohradě.  Frank zemřel v roce 1821 ve Vídni, kde má čestný náhrobek na ústředním hřbitově (skupina 32 A, číslo 3).

Význam jeho práce.

Dr. Johann Peter Frank je pokládaný za průkopníka sociálního lékařství a veřejné zdravotnické služby a za jeho odbornou činnost na univerzitách. Jeho stěžejním dílem je šestisvazková publikace "Systém komplexního zdravotního zabezpečení". Prosazoval lepší výchovu lékařů, sester a porodních asistentek, zlepšení financování zdravotnictví a pro vídeňské chirurgy byl nepohodlným vrstevníkem.  Bojoval za zlepšení zdravotnictví, ve veřejných budovách za více světla do nemocničních pokojů, více zeleně ve městech, propagoval zavádět do škol tělovýchovu a tělocvik. Nebál se být činný ani před panovníky, prosazoval a uskutečňoval své cíle. Německý přírodovědec Alexander von Humboldt (1769-1859) o něm řekl: "Přiznám se, že jen málo takových mužů na mne zapůsobilo."

Uznání.

Oceněním jeho zásluh je "Frank - van Swieten Lectures", Technické univerzity Braunschweig (Dolní Sasko), Univerzity v Amsterodamu (Nizozemsko), Univerzity Rumprecht-Karlovy univerzity Heidelberg, Soukromé univerzity zdravotnictví, lékařské informatiky a techniky v Hall in Tirol u Innsbrucku a Vysoké odborné školy Heilbronn (Bádensko-Württembersko) společně s mezinárodní organizací týkající se vedení nemocnic po něm pojmenovaných.

Medaile Johanna-Petera-Franka.

Frankova medaile je nejvyšším vyznamenáním spolkového svazu lékařů ve veřejné zdravotní službě. Je propůjčována od roku 1972 každoročně na spolkovém kongresu za zvláštní zásluhy,týkající se veřejného zdravotnictví ve Spolkové republice Německo.

Johann Peter Frank (19. března 1745, Rodalben, Porýní-Falc – 24. dubna 1821, Vídeň), byl německý lékař, pokládaný za zakladatele veřejného zdravotnictví a zdravotních služeb.


Rozdělení a popis Vývoje.

Obeidské vlivy mimo jižní Mezopotámii.

V Sýrii se Obeidská kultura projevila v období Amuk D a Amuk E, nalézáme zde malovanou obeidskou keramiku. Na pobřeží Sýrie je obdobnou smíšenou kulturou Ras Šamra IV A. V maloasijské Kilikii známe obeidskou kulturu z Mersinu. Jižněji, v Libanonu a v Palestině známe obeidský vliv z Byblu a z ghassúlsko-beerševské kultury. Variantou obeidské kultury na severu Íránu byla pisdelijská kultura, v Luristánu kultura města Tepe Giyanu.

Společnost.

Obeidská kultura se vyznačuje rozsáhlými osídlenými vesnickými osadami, obytnými obdélníkovými domky s úzkými pokoji a vzhledem prvních chrámů veřejné architektury v Mezopotámii. Vybavení domácnosti obsahovalo výraznou jemnou křišťálovou nebo zelenožlutou keramiku zdobenou geometrickými vzory v hnědé nebo černé barvě; nástroje byly často vyrobeny z tvrdě vypálené hlíny, ale na severu byl použit i kámen a někdy i kov. Vesnice tvořily specializovaní řemeslníci (hrnčíři, tkalci a kováři), přestože většina obyvatelstva byla sezónními pastýři zemědělci. Později přišel vzestup elitní třídy náčelníků, která byla spojena s řízením chrámů a sýpek, zodpovědných za udržování společenského pořádku. Zdálo by se, že různé kolektivní metody, možná příklady toho, co Thorkild Jacobsen nazýval primitivní demokracií, ve kterém byly spory dříve vyřešeny prostřednictvím rady svých vrstevníků, už nebyly dostatečné pro potřeby místní komunity. Obeidská kultura vznikla na jihu, ale stále má jasné spojení s dřívějšími kulturami v oblasti středního Iráku. Vzhled obeidského lidu byl někdy spojen s takzvaným sumerským problémem, který se týkal původu sumerské civilizace. Bez ohledu na etnický původ této skupiny tato kultura poprvé viděla jasné tripartitní sociální rozdělení mezi trvale usazenými rolníky přicházejícími ze severu, kočovnými pastýři závislých na jejich stádech a rybáři z arabského pobřeží, žijící v rákosích. Během období 5000-4000 př.nl začal pohyb směrem k urbanizaci.

Obeidská kultura (6500-3800 př. n. l.) je obecný název pro prehistorické období v Mezopotámii, vyznačující se poprvé v této oblasti velice blízkými znaky materiální kultury na značně rozlehlém území při řekách Eufrat a Tigris. Její vlivy jsou patrné i mimo vlastní nížinu (starý Sumer), sahají do hor na severozápadě, severu i na okraj Íránské vysočiny. Kultura je nazvána podle naleziště Tell al-Ubajd (též Obeid, el-Obejd, Ubaid), které leží poblíž zřícenin sumerských měst Uru a Eridu.


Výskyt.

Makak formozský se vyskytuje v severovýchodním a jihozápadním Tchaj-wanu. Obývají především hornatý terén se smíšenými nebo bambusovými lesy, případně ho lze najít i na pobřeží, díky zásahům člověka do krajiny je zde však jeho populace omezená. Druh byl také introdukován na některé ostrůvky v Japonsku, kde se kříží s místními populacemi makaka červenolícího ("M. fuscata"). Žije ve výškách od 100−3600 m n. m.

Popis a chování.

Makak formozský měří 36−45 cm, hmotnost se odhaduje na 5−18 kg, ocas je středně dlouhý a měří 26−46 cm. Srst má tmavošedé až hnědé zbarvení. Pohybuje se chůzí po všech čtyřech končetinách. Makakové formozští se živí různorodou potravou, například listy, ale také hmyzem nebo drobnými obratlovci, někdy také vnikají do polí, kde kradou plodiny, jako jsou batáty. Potravu si mohou ukládat do lícních toreb v tlamě a sežrat ji později. Skupinu tvoří zhruba 45 jedinců, ale vzhledem k úbytku populace bývají menší, území různých tlup se mohou překrývat. Makakové se mezi sebou dorozumívají škálou různých gest a zvuků. Například pozice s otevřenýma očima a vyceněnými zuby je znakem agrese, strach naznačují ohrnuté rty a zatnuté zuby. Rozmnožování probíhá od listopadu do ledna, přičemž samice na připravenost k páření upozorňuje zduřelými sedacími mozoly. Po 165 dnech gravidity se samici narodí jediné mládě vážící zhruba 400 g, jenž se stane nezávislým na matce asi po dvou letech věku, ale jsou známy i případy zachování celoživotních vztahů se svou matkou. V případě, že jde o samce, po dosažení 5 let opouští tlupu. Makakové formozští se mohou dožít až 30 let v zajetí, délka života ve volné přírodě je pravděpodobně kratší. Mezi přirozeného nepřítele tohoto druhu mimo člověka patří levhart obláčkový ("Neofelis nebulosa").

Ohrožení.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody byl makak formozský ještě v roce 2000 brán jako zranitelný, od roku 2008 však patří mezi málo dotčené druhy, především kvůli tomu, že je jeho populace stabilní, někde dokonce vzrůstající a rozsah druhu se odhaduje na 20 000 km. Taktéž ochranná opatření úspěšně probíhají, druh je zapsán například na seznam CITES II a vyskytuje se v množství národních parků a chráněných oblastí. Jediné možné nebezpečí představuje ztráta přirozeného prostředí následkem zemědělství v nižších polohách, někde také lov.

Makak formozský ("Macaca cyclopis"), jinak také makak formoský je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Robert Swinhoe roku 1863. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) málo dotčený druh.


Dějiny.

Kyperští Řekové jsou potomci řeckého kmene Achájů, nositelů mykénské kultury, kteří se na Kypru usadili kolem roku 1200 před Kr., tedy po pádu mykénské civilizace. Mykénská kultura však na původní, neřeckou populaci, zejména kyperskou aristokracii měla i během trvání mykénské kultury. Achájové zde společně v míru žili s původním obyvatelstvem, se kterým se mísili a definitivně je řecký element pohltil až v době helénismu, tedy ve 4. století před Kr. Během klasického období stál Kypr mimo důležité okamžiky v řeckých dějinách, měl svůj vlastní vývoj, správu a umění, ale stal se důležitým dodavatelem mědi a dřeva na stavbu lodí. Kypřané uctívali bohyni Afroditu, která se narodila na ostrově Kypr. Kypr však v klasické době ovládli Peršané, které odsud vyhnal až Alexandr Veliký. Po Alexandrově smrti ostrov připadl Ptolemaiovcům a místní obyvatelstvo se těšilo velké prosperitě. V této době proběhla celková helenizace obyvatelstva. Properita pokračovala i během římského období. Postupně se Kypřané christianizovali a již v roce 431 zde vznikla samostatná církevní zpráva. Od 7. – 10. století byl Kypr ovládán Araby. Během benátského období byly pokusy Kypřany obrátit na katolickou víru, ale ostrov ovládli Turci. Z Anatolie se zde usadilo muslimské obyvatelstvo, které islamizovalo i část Řeků a toto obyvatelstvo je předkem dnešních Kyperských Turků. V 19. století během britské vlády se i zde vytvořil helénský patriotismus, přičemž se Kypřané chtěli spojit s Řeckem. V roce 1960 získali Kypřané nezávislost od Spojeného království, ale řecký diktátor Papadopoulos se chtěl Kypru zmocnit násilím, což vyostřilo konflikt s Tureckem, které zabralo severní část ostrova. Během tureckého útoku zemřelo mnoho Řeků. Turci ničili města, znásilňovali a zabíjeli. Řekové z této oblasti uprchli na jih ostrova, případně do Spojeného království.

Jazyk.

Kyperští Řekové hovoří kyperskou řečtinou, jazykem, který si uchoval mnoho společných prvků se starořečtinou. Patří mezi východní řecké dialekty, jako je dialekt ze západní Anatolie či Dodekanése. Ve školách či na úřadech se však používá démotiké- Novořečtina z Řecka.

Kultura.

Kyperská kultura má specifické postavení v řeckém folklóru. Lidové tance a písně jsou srovnatelné s řeckými ostrovy v Egejském moři. Tančí se zde tanec "Syrtos", "Sousta", "Antikristos" "Zeibekiko", "Karsilamas" a "Tsatsia". Zvláštností Kypru jsou veršované písně jménem "tsiatista", snad podobné krétským "mantinádam". Známé lidové písně jsou "Ta Rial", Ešem vereverem či "Portokalia tou karava". Tradiční lidové nástroje jsou housle (fkiolin), oudi (orientální mandolína) a lidová flétna (pithkiavlin) a orientální buben (toumberleki). Moderní kyperská hudba byla ovlivněna hudbou z Řecka, proto jsou to moderní písně stejné jako v Řecku, vžil se hlavně drnkací nástroj buzuki. Nejznámější zpěvačka je Anna Vissi, populární i v Řecku a také Michalis Violaris. Známý řecký skladatel minulého století Manos Loïzos pocházel z Kypru. Z Kypru pochází i režisér Michalis Kakojannis, režisér filmu Řek Zorba.

Kyperští Řekové nebo Řečtí Kypřané ( – Ellinokyprii) jsou Řekové z ostrova Kypr, přičemž zde tvoří 80% většinu celkové populace Kypru. Řeckých Kypřanů je kolem 1 500 000.


Život.

Anton Hansen se narodil v rolnické rodině na usedlosti Põhja-Tammsaare, podle níž si pak zvolil své umělecké jméno A. H. Tammsaare. Absolvoval vesnické základní školy a gymnázium v Tartu. Poté pracoval jako novinář v Tallinnu. Po porážce revoluce v roce 1905 studoval práva na univerzitě v Tartu, ale kvůli onemocnění tuberkulózou je nedokončil. Léčil se u estonských sedláků na Kavkaze a později žil u bratra v Koitjärve. V roce 1918 se odstěhoval do Tallinnu, kde se věnoval práci spisovatele. Stranil se společnosti, dokonce se nezúčastnil ani slavnostního odhalení svého pomníku či oficiálních oslav svých šedesátin..

Dílo.

A. H. Tammsaare v počátcích své tvorby navázal na ruský realismus v díle "Raha-auk" (překl.: "Poklad") z roku 1907. Současně psal nacionalisticky laděnou psychologickou prózu, kterou zastupují díla "Pikkad sammud"(překl.: "Dlouhé kroky")z r. 1908 a "Noored hinged" (překl.: "Mladé duše") z r. 1909. Realismus a nacionalismus se střetávají v jeho díle "Kõrboja peremees" (překl.: "Hospodář pro Kõrboju") z r. 1922. Zde se vesnické téma prolíná s otázkou budoucnosti estonského národa..  Vrcholem Tammsaareho tvorby je románová pentalogie "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost") vydaná mezi lety 1926 - 1935. Jedná se o rozsáhlé dílo, popisující život jednoho estonského rodu od 70. let 19. stol. do 20. let 20. stol. Jednotlivé díly jsou velice rozdílné, ale jsou provázány lidským hledáním pravdy a spravedlnosti..  V prvním díle pentalogie, který v češtině vyšel pod názvem "Dva rody z Vargamäe", přichází sedlák Paas do nehostinného kraje, kde zakládá hospodářství a rodinu. Osada Vargamäe ale jako by všemi svými prostředky bojovala proti svému osídlení. Děj knihy je protkán smutkem, smrtí a pocitem bezútěšnosti z marného boje s nehostinnou přírodou. Hledání pravdy a spravedlnosti je zde demonstrováno na sousedských sporech.  Druhý díl "Indrek z Vargamäe" nás přivádí do života Indreka, syna hospodáře Paase, který se nehodí pro život sedláka, ale míří do města se vzdělávat. Kniha poskytuje popis soukromé městské školy v Estonsku na konci 19. století. Indrek si musí ve škole na studium přivydělávat a setkává se s velkým množstvím nejrůznějších lidí. Poznává, že pravda a spravedlnost rozhodně nejsou samozřejmostí. Tento díl je protkaný velkým množstvím nejrůznějších pouček a mouder, které jsou čtenáři předkládány prostřednictvím ředitele školy, pana Mauruse.  Ve třetím díle, který česky vyšel pod názvem "Indrek a vzbouřenci", je již Indrek dospělý a musí školu pana Mauruse opustit. Potlouká se po Tartu a začne se aktivně účastnit nacionalistických bojů v rámci revoluce v roce 1905. Jedná se o velice dobrodružný popis revolučních bojů a estonského nacionalismu.  Čtvrtý díl tohoto ústředního díla estonské literatury, který v češtině vyšel pod názvem "Indrek a Karin", nás přivádí do nově založené estonské republiky po 1. sv. válce, kde sledujeme Indrekovo manželství. To je plné neshod, které pramení z rozdílných politických názorů.  V závěrečném díle pentalogie s výmluvným názvem "Návrat na Vargamäe" se zestrálý Indrek vrací z města do své rodné vsi, aby zde našel klid v úmorné práci, stejně jako jeho otec v prvním díle pentalogie.  Po dopsání pentalogie "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost") se Tammsaare začal věnovat i milostným románům. V r. 1934 napsal román "Elu ja armastus" (překl.: "Život a láska") a v r. 1935 román "Ma armastasin sakslast" (překl.: "Miloval jsem Němku"). Posledním Tammsaarovým dílem se stala groteska "Põrgupõhja uus Vanapagan" (překl.: "Nový Satanáš z pekla"), která vyšla v roce 1939..

Odkazy.

MACURA, Vladimír. "Anton Hansen Tammsaare aneb Cesta za epopejí." Praha: Balt-East, 1999. 88 s.

Anton Hansen Tammsaare (narozen jako Anton Hansen; 30. ledna 1878, Albu vald - 1. března 1940, Tallinn) byl estonský spisovatel, esejista a překladatel. Proslavil se především pentalogií "Tõde ja õigus" (překl.: "Pravda a spravedlnost"), která je jedním ze zásadních děl estonské literatury a popisuje estonský vývoj 19. a 20. století. Jednotlivé díly v češtině vyšly v překladech Věry Kružíkové – "Dva rody z Vargamäe, Indrek z Vargamäe a" Naděždy Slabihoudové "– Indrek a vzbouřenci, Indrek a Karin" a "Návrat na Vargamäe",.


Občanské inzeráty.

Inzeráty se používají běžně i v soukromém občanském styku např. pro nabídku prodeje či koupě nějakého předmětu denní potřeby, nadbytečného zboží, osobních služeb, seznámení se s jinými osobami, vzájemné výměny předmětů, náboru do nějakého spolku či občanského sdružení, oznámení o svatbě, promoci, životním jubileu, úmrtí osoby, vzpomínky na zemřelé apod.  Inzerent má za povinnost přesně popsat stav zboží a nemá za povinnost poskytnout kupujícímu záruku. Záruka je přesto zákonem předepsaná. Vztahuje se ale pouze na vady viditelné nebo skryté, které jsou na zboží v okamžiku prodeje. Proto je nutné v případě vad tyto reklamovat okamžitě a bez prodlení. Dokázat stav zboží při koupi, po například jednom roce je prakticky nemožné.  Nejrozšířenější inzercí mezi občany je inzerce na internetu. K dispozici jsou inzertní weby, a také velmi oblíbené inzerování na sociálních sítích. V těchto případech se velmi často prolíná inzerce s prodejem obchodníků. Kupující by si měl vždy prověřit od koho nakupuje. Zda od běžného občana, který prodává starou televizi, nebo od podnikatele, který prodává zboží hromadně.  Inzerce na internetu je pro nepodnikatele ve většině případů zdarma. Placené jsou ale další služby související s inzercí. Například zvýraznění inzerátu, posunutí inzerátu výše ve výpisu kategorie nebo zobrazování inzerátu na delší dobu než je obvyklé.  Zvláštní kategorií je inzerce nemovitostí. Inzerce má za úkol zaujmout potenciálního kupujícího a pomoci domluvit prohlídku prodávaného domu nebo bytu. Realitní inzerce je většinou zpoplatněná.  Prodávat přes inzerát lze za cenu fixní, nebo prostřednictvím aukce, kdy stanovíte minimální cenu zboží a zájemci koupi přihazují jako v klasické aukci. Kdo v okamžik ukončení inzerce má nejvyšší příhoz, zboží kupuje.

Podnikatelské inzeráty.

V podnikatelském a komerčním prostředí souvisí inzerce a inzeráty nejčastěji s propagací a reklamou nějakých výrobků, zboží, prací a služeb. Některé podnikatelské inzeráty se týkají např. nabídky volných pracovních míst, výběrových řízení do různých vedoucích a řídících funkcí, vyhlášení veřejných soutěží, oznámení o zániku firmy, zprávy o sloučení firmy s jinou firmou, sdělení o navýšení základního kapitálu, zprávy o konání valných hromad akcionářů atd. apod.  Prodávající podnikatel má stejné povinnosti, jako při běžném prodeji zboží. Především povinnost poskytnout záruční dobu. Ta se liší od situace, zda podnikatel prodává nové a nebo bazarové zboží. V každém případě má kupující právo vrátit zboží do 14 dní od uskutečnění prodeje.

Státní a veřejná inzerce.

Inzeráty státu resp. státních a veřejných institucí mohou mimo jiné být jedním z možných informačních kanálů určených pro styk úřadů s veřejností.

Inzerát je krátké textové, mluvené nebo obrazové sdělení, které je za úplatu nebo zdarma zveřejněno v informačním médiu. Například inzerce v tisku (třeba ve specializovaném inzertním tisku), na veřejné vývěsce, na internetu (inzertní web nebo sociální síť), někdy i v rozhlase či v televizi apod. Zadavatel inzerátu se nazývá inzerent. Inzerentem může být v praxi fakticky jakýkoliv právní subjekt (právnická či fyzická osoba, popřípadě i skupina osob). Soubor všech inzerátů se označuje slovem inzerce. Činnost sama se pak nazývá inzerování. Inzerování se velmi úzce prolíná s reklamou, a také aukčním prodejem.


Historie.

Po skončení druhé světové války a rozdělení Německa do okupačních zón připadla továrna koncernu Auto Union v saském Cvikov (Zwickau), kde se vyráběly automobily značek DKW a Audi, do sovětské okupační zóny. Přestože byla továrna válkou značně poškozena, byla produkce automobilů v roce 1948 obnovena vozem IFA F8, který plně vycházel z předválečného DKW Meisterklasse. Produkce modelu F8 probíhala od roku 1949 souběžně s novým F9, a to až do roku 1955, kdy byla ukončena.  IFA F9 vycházela z návrhů a prototypů automobilky DKW z konce 30. let, která plánovala zahájit výrobu nástupce modelu Meisterklasse v roce 1940. Válka však výrobu znemožnila. Až v roce 1948 byl typ F9 prezentován na autosalonu v Lipsku a výroba se rozběhla o rok později, naplno od roku 1950. Od počátku se vůz dodával s moderním tříválcovým dvoudobým motorem, který mohl být díky nákresům a prototypům, jež byly,východním" Němcům k dispozici po zabrání továrny v roce 1945, nasazen pod kapotu nového vozu o celé tři roky dříve než v jeho obdobě na západě. V západním Německu se vůz shodný s modelem IFA F9 prodával pod původním názvem DKW jako typ DKW F89. Vzhledem se oba vozy lišily pouze v masce chladiče a dalších stylistických drobnostech. Pod kapotou modelu F89, který vycházel ze stejného prototypu z konce 30. let jako východoněmecká IFA, se ovšem nacházel starší dvouválcový dvoutaktový motor o objemu 0,7 litru. Moderní tříválec byl nasazen se zpožděním až v roce 1953, kdy došlo také k mírné modernizaci celého vozu, který se od té doby až do roku 1959, kdy byla jeho výroba ukončena, nazýval DKW 3=6 nebo také DKW F91.  Montáž vozu IFA F9 probíhala v Cvikově v továrně VEB Automobilwerke Zwickau (AWZ) pouze mezi lety 1949 až 1953. Za tuto dobu sjelo z výrobní linky pouze zhruba 1 900 exemplářů. V roce 1953 se přikročilo k přesunutí výroby do města Eisenach. Ve městě s dlouhou automobilovou historií se před válkou vyráběly BMW, jejichž produkce se po válce opět rozběhla. Kvůli právním sporům o název automobilů vyjíždějících nově ze znárodněné továrny v NDR byly vozy od roku 1952 nazývány EMW (Eisenach Motorenwerk). Výroba velkých šestiválcových vozů vycházejících z předválečných BMW byla ukončena a byla nahrazena lidovějším modelem F9 (zde s interním označením 309). Toho se zde do roku 1956 vyrobilo 38 783 exemplářů. Celkově se za sedm let výroby modelu IFA F9 vzniklo 40 663 kusů. Do socialistického Československa se F9 dovážel v letech 1954 a 1955, celkově se zde prodalo na 2 tisíce vozů.

Technika.

IFA F9 s moderní aerodynamickou karoserií a náhonem na přední kola se prodávala jako dvoudveřový sedan, třídveřové kombi nebo čtyřmístný kabriolet. Kombi, z něho odvozené užitkové verze a sedany se vyráběly ve Cvikově a později v Eisenachu, kabriolety měla na starosti karosárna KWD sídlící v Drážďanech.  Pohon vozu obstarával tříválcový dvoudobý motor o objemu 900 cm uložený podélně před přední hnanou nápravou. Byl chlazen kapalinou a poskytoval výkon 21 kW (28 koní). Díky tomu vůz dosahoval maximální rychlosti až 110 km/h. K přenosu síly sloužila čtyřstupňová manuální převodovka. Model F9 s celokovovou karoserii měl moderní nezávisle zavěšenou přední nápravu na příčných trojúhelníkových ramenech, vzadu zůstávala tuhá náprava s horními příčnými listovými pery. Celková hmotnost vozu se pohybovala podle provedení mezi 900 kg (sedan) a 960 kg (kombi). Brzdy byly na předních i zadních kolech hydraulické a bubnové. Interiér plně odpovídal dobovým standardům, měl např. dělená přední sedadla, která musela mít schopnost sklopit se, aby mohla vytvořit dostatečný prostor pro nastoupení pasažérům na zadní sedadla. Přední sklo bylo do roku 1953 (ve výrobě od 1954) dělené, od tohoto data panoramatické. V roce 1954 došlo k drobné modernizaci, z níž nejdůležitější změnou bylo zvýšení výkonu tříválcového motoru na 22 kW (30 koní), změně převodových poměrů převodovky a zvýšení objemu palivové nádrže z 30 na 40 litrů.

IFA F9 byl osobní automobil vyráběný mezi lety 1949 až 1956 východoněmeckou automobilkou IFA. V letech 1949 až 1953 probíhala jeho produkce ve Cvikově v bývalé továrně koncernu Auto Union, poté až do ukončení výroby v Eisenachu, kde ve výrobním programu nahradil vozy EMW. Vůz, navazující na dědictví automobilky DKW, nahradil model IFA F8 předválečné konstrukce. Nástupcem automobilu IFA F9 se stal Wartburg 311.


Životopis.

Jeho rodiče, Agnieszka a Thomas Wasilewski, se přistěhovali z Polska a Paul se narodil v New Brunswick, New Jersey. Jeho rodné jméno je Pawel Thomas Wasilewski, které si nechal změnit, protože se to špatně vyslovovalo. Má tři sestry - o dva roky starší Moniku a dvě mladší Leah a Julii. Ovládá i polštinu, protože každé čtyři měsíce každý rok do jeho 16 let trávil v Polsku.  Navštěvoval Christian Brothers Academy v Lincroftu v New Jersey a Marlboro High School. Během studií získal roli v seriálu "The Guilding Light" a kvůli natáčení přešel na Lakewood Prep School. Odmaturoval v roce 2000 a začal navštěvovat Rutgers University, ale po prvním semestru odešel za svojí hereckou kariérou.

Kariéru.

Jeho hereckou kariéru odstartovala role Seana McKinnona v televizním seriálu "Another World", ale už dva roky předtím se objevil v seriálu "The Guiding Light". Po menších rolích dostal nabídku zahrát si postavu Luka Case v televizním seriálu "Wolf Lake" a tuto příležitost i využil. Objevil se i ve filmu "Minority Report". Ale vidět ho můžeme i v menších rolích v seriálech "O.C.", "Smallville", "8 jednoduchých pravidel" nebo "Everwood".  Přelomovou rolí pro něj byla role 18letého Aarona Corbetta - na půl člověk na půl anděl v mini-seriálu "Fallen." Další hlavní role pak na sebe nenechaly dlouho čekat, natočil film "Killer Movie", kde si zahrál po boku Kaley Cuoco. Jednu z hlavních rolí si zahrál i ve snímcích "Děvče od sousedů" nebo "Elsewhere".  V roce 2009 získal roli Stefana Salvatora v seriálu stanice The CW "Upíří deníky", kde hraje bratra Damona Salvatora (Ian Somerhalder) a přítele Eleny Gilbert (Nina Dobrev). V seriálu pracoval se svojí bývalou manželkou Torrey DeVitto, která v seriálu hrála doktorku Meredith Fell. V květnu roku 2011 byl obsazen do filmu "Grázlové z vidlákova. V" roce 2014 získal roli v romantické komedii "Sam & Amira "a v dramtickém filmu, po boku Emmy Rossum "Before I Disappear."  V roce 2016 si založil vlastní produkční společnosti Citizen Media a podepsal smlouvu se společností Warner Bros. Television na produkci čtyř nových televizních seriálu, "Confessions of a Drug-Addicted High School Teacher, Finding Natalie, Pecos" a "Shanghai Summer". V červnu 2018 bylo potvrzeno, že získal jednu z hlavních rolí seriálu CBS "Nepohádky".

Osobní život.

V roce 2007 začal chodit s herečkou Torrey DeVitto, ti se potkali při natáčení filmu "Killer Movie." Pár se vzal v dubnu 2011. V červenci 2013 pár oznámil, že se rozvádí. Od září 2013 chodil s herečkou Phoebe Tonkin, se kterou se poznal na natáčení seriálu v roce 2012. Dvojice se rozešla po čtyřech letech v březnu roku 2017.

Paul Wesley, vlastním jménem Pawel Thomas Wasilewski (* 23. července 1982 v Nový Brunšvik), je americký herec. Nejvíc se proslavil rolí Stefana Salvatora v seriálu stanice CW "Upíří deníky" a jako Aaron Corbett v seriálu ABC Family "Fallen."


Životopis.

Narodila se 6. září 1976 v Islingtonu v Londýně, kde jí vychovávala její matka, která do Londýna přišla jako dítě s rodiči z Jamajky a její otec přišel z Trinidadu. Její rodiče se rozešli, než se narodila a byla vychovávaná pouze matkou, se svým otcem nemá žádný vztah. Její matka se později znovu vdala a měla dvě děti. Matka pracovala jako scenáristka pořadu "EastEnders" a nyní je léčitelka. Harrisová navštěvovala St. Marylebone School a poté Woodhouse College. Na Pembroke College v Cambridge získal v roce 1998 titul v sociální a politické vědy. Trénink v herectví získala v divadelní škole Briston Old Vic.

Kariéra.

Už v devíti letech se začala objevovat na filmových plátnech a televizních obrazovkách. Zahrála si v remaku sci-fi seriálu "The Tomorrow People". V roce 2000 si zahrála roli Susan na divadelních prknech Soutwark Playhouse ve hře "The Witch of Edmonton". V listopadu 2002 si zahrála ve filmu Dannyho Boyleho "28 dní poté". V roce 2006 si zahrála v úspěšném filmu "" a objevila se i v jeho pokračováních "" (2007). Na televizních obrazovkách se v Británii objevovala v "Poppy Shakespeare" a "Small Island".  Od 22. února do 2. května roku 2011 hrála Elizbaeth Lavenzu v divadelní produkci "Frankestein" v Britském národním divadle. V roce 2011 si zahrála hlavní roli ve filmu "The First Grader". Roli Eve si zahrála ve 23. bondovce "Skyfall" a poté i ve 24. bondovce "Spectre". Winnie Mandelu si zahrála v životopisném filmu "". V roce 2016 si zahrála ve snímcích "" a "Moonlight".

Osobní život.

Od roku 2012 chodí s Peterem Leglerem.

Naomie Harrisová (6. září 1976 Londýn) je anglická herečka, známá svou rolí ve filmu "28 dní poté" a ve snímcích "" a "", kde ztvárnila Tiu Dalmu – pohanskou bohyni Kalypso uvězněnou v lidkém těle. V roce 2012 se stala Eve Moneypenny ve 23. bondovce "Skyfall" a roli si zopakovala v bondovce "Spectre".


Popis.

Tětiva je nejčastěji kroucená šňůra z přírodního nebo umělého materiálu, na obou koncích opatřená očky, která se zavěšují do zářezů na koncích luku. Očka podléhají značnému opotřebení a proto se různě zpevňují. Užívají se také „nekonečné“ tětivy, tvořící kruh. Střed tětivy bývá označen jako místo, kam se zakládá šíp; aby se zmenšilo opotřebení tětivy, může být uprostřed tětivy navázána malá smyčka ("D-loop"), která slouží k napínání tětivy. U závodních luků mohou být na tětivě ještě další pomocná zařízení, která omezují kmitání nebo svištivý zvuk při výstřelu.

Funkce.

Při napínání luku slouží tětiva jako zesilovač tahu: síla střelce působí při téměř napjaté tětivě podstatně větší silou na konce luku. Při výstřelu se luk snaží tětivu opět napnout a tento převod působí opačně: i poměrně pomalý pohyb konců luku způsobí velmi rychlý pohyb středu tětivy směrem do klidové polohy. Zrychlení středu tětivy, které je i zrychlením šípu, je tím větší, čím větší silou na ni působí luk, ale zejména také tím větší, čím menší je hmotnost soustavy tětiva – šíp.  Tětiva tedy má splňovat následující požadavky:

Materiály.

Luk je prastará zbraň, kterou užívaly mnohé kultury. Tradiční materiál na tětivy byl buď živočišného (kůže, šlachy) nebo rostlinného původu (konopí, len, hedvábí). Moderní tětivy se zhotovují z umělých a kompozitních vláken (Dakron, Kevlar), která mají délkové prodloužení i méně než 1 % při velmi nízké hmotnosti. Některá jsou tak tuhá, že se nedají použít pro dřevěné luky: zastaví totiž rozpínání luku tak prudce, že by se jeho konce mohly ulomit.

Tětiva je šňůra, spojující oba konce luku; její funkce spočívá v tom, aby energii napjatého luku převedla na co největší urychlení šípu.


Život.

Původ a počátek kariéry.

Pocházel ze středostavovské rodiny, otec byl středoškolským učitelem v Olomouci. Vystudoval gymnázium. První světová válka ho zastihla v Rusku, kde vstoupil jako důstojník do československých legií. Za statečnost v boji byl jmenován rytířem řádu sv. Jiří. Byl velitelem čety tzv. sokolské komandy. Byl kamarádem plukovníka Švece (chodili spolu na rozvědku). U Zborova byl velitelem 9. roty.  Po Zborovu se měl stát velitelem praporu (stejně jako Švec, Husák a Muller), byl však odeslán odbočkou Československé národní rady s Emanuelem Voskou do USA, aby pomáhal náboru a formování českého vojska v USA. Potom přešel do legií ve Francii.  Po válce se vrátil do Československa a vstoupil do diplomatických služeb. Byl postupně vyslancem v Nizozemsku, Rumunsku, USA, Švýcarsku a Rakousku. V tomto období byl blízkým přítelem a spolupracovníkem Edvarda Beneše. V roce 1924 vstoupil do sociálně demokratické strany.

Působení v SSSR.

Od roku 1937 do roku 1945 zastával post vyslance (a později velvyslance) v SSSR. Převládá názor, že již dříve ve třicátých letech se stal agentem sovětské tajné služby NKVD. V tomto svém „moskevském období“ byl velice blízký exilovému vedení KSČ v čele s Klementem Gottwaldem, které k němu mělo naprostou důvěru. To se projevilo například v roce 1943, kdy komunisté spolu s Fierlingerem „připravili“ podepsání československo-sovětské smlouvy.

Konec války a nástup komunistů k moci.

Těsně před koncem války (duben 1945) se stal v exilu předsedou československé vlády a zůstal jím i po návratu do Československa až do voleb v roce 1946. Zároveň se stal vůdcem „levého křídla“ sociální demokracie, které usilovalo o co nejtěsnější spolupráci s KSČ.  V letech 1946–1947 byl předsedou Československé sociální demokracie. V listopadu 1947 byl z předsednictva vyloučen. Po komunistickém převratu v únoru 1948 byl hlavním iniciátorem „sloučení“ sociálních demokratů s komunisty – fakticky však spíše likvidace sociální demokracie a převedení části strany do KSČ. Odměnou mu bylo ještě v roce 1948 místo v Ústředním výboru KSČ.  Zdeněk Fierlinger následně působil jako místopředseda vlády (1948–1953), předseda Národního shromáždění (1953–1964) a ministr pověřený řízením Státního úřadu pro věci církevní (1951–1953). Až do roku 1966 (do svých pětasedmdesáti let) byl členem předsednictva Ústředního výboru KSČ.  V roce 1968 působil mimo jiné v rámci Svazu československo-sovětského přátelství a jedna z jeho posledních veřejných akcí bylo, že po okupaci 1968 vedl jeho delegaci na sovětské velvyslanectví s údajně protestní nótou. Po invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa byl totiž ráno 21. srpna 1968 zvolen členem delegace Národního shromáždění (Dušan Špálovský, Zdeněk Fierlinger, Andrej Žiak, Josef Zedník, Alois Poledňák a Vladimír Kaigl), jejímž úkolem bylo sdělit stanovisko Národního shromáždění k okupaci velvyslanci Sovětského svazu a navázat kontakt s prezidentem republiky Ludvíkem Svobodou.  Zemřel začátkem května 1976 v Praze a byl pohřben na olomouckém Ústředním hřbitově v Neředíně.

Rodina.

Jeho synovcem je výtvarník a režisér Paul Fierlinger a též atlet a novinář Evžen Rošický, popravený během okupace roku 1942 za odbojovou činnost.

Zdeněk Fierlinger, křtěn Zdenko Jindřich Eugen Maria (11. července 1891 Olomouc – 2. května 1976 Praha) byl vysoký sociálně-demokratický a později komunistický funkcionář, československý premiér v letech 1945–1946 (v prvních dvou poválečných vládách). Jeho jméno je spojováno především se zradou vlastní demokratické strany a jejím „sloučením“ s KSČ po komunistickém převratu v roce 1948.


Vývoj a výroba.

Model byl vyvíjen částečně na papíře a částečně na počítači. Vývoj vozu s karoserií hatchback začal již v roce 1991 a o rok později byla vyrobena první testovací série. Ve stejné době probíhal i vývoj nového motoru o objemu 1.6 a výkonu 74 kW (Typ 790.16), ale dostal se pouze do několika prototypů Favoritů, v sériové výrobě byl nahrazen litinovou 1.6MPI od Volkswagenu. V roce 1993 se vyráběla ověřovací série a od 5. září 1994 začala sériová produkce. Současně byl zahájen vývoj závodních vozů Kit-Car s objemy motorů do 1300 a 1500 cm3. Užitkové verze se vyráběly od roku 1995, kdy ve výrobě nahradily modely založené na vozu Favorit. V Mladé Boleslavi se vyráběly vozy s karoserií hatchback a combi až do roku 2000, kdy byla výroba přesunuta do Kvasin. V Kvasinách se mezi lety 1995 až 2001 vyráběly vozy Pickup, Vanplus a Fun. Ve Vrchlabí se vyráběly akční edice vozů Felicia a vozy Pickup, Vanplus a Fun. Vozy Felicia se montovaly i v zahraničí, v Srbsku a v polské Poznani, kde byly vozy montovány z montážní sady vyrobené v Česku. Dělo se tak kvůli dovoznímu clu. Felicia (i Favorit) byla pro Škodovku důležitým vozem, protože jeho prodej získával konstruktérům čas na vývoj moderních vozů pod taktovkou Volkswagenu.

Hatchback.

Hatchback se vyráběl pouze pětidveřový a svými rozměry v době vzniku patřil do segmentu malých automobilů. V dané třídě patřil díky svým rozměrům (délka – 3855 mm (po faceliftu 3883 mm), šířka – 1635 mm, výška – 1415 mm, rozvor – 2450 mm) mezi největší a nejprostornější. Poprvé byl představen v Praze v druhé polovině roku 1994. Kompletní design vozu včetně faceliftu je dílem automobilky Škoda, ale je v něm patrný konstrukční základ předchozí Škody Favorit. Automobil získal titul Auto roku 1994 v České republice. Pohotovostní hmotnost vozu byla zpočátku pouhých 935 kg, později v kombinaci s nejtěžším vznětovým motorem až 1020 kg. Automobilka Volkswagen dbala na kvalitu zpracování a celkové zlepšení automobilu a s její pomocí byly do výbavy zahrnuty nové prvky. V roce 1995 přibyly v nabídce motorů zážehový 1,6 a vznětový 1,9. Na oslavu stého výročí automobilky se začala prodávat luxusní verze Laurin & Klement. V roce 1996 proběhla homologace závodní verze s motorem do 1600 cm3 a od prázdnin byla započata výroba motorů s vícebodovým vstřikováním. O rok později prošel model Felicia výrazným faceliftem a jeho vzhled byl podobný většímu modelu Octavia. V roce 1999 započala výroba nastupujícího modelu Fabia, v březnu 2000 byla ukončena výroba modelu Felicia v Mladé Boleslavi a byla přesunuta do závodu Kvasiny, kde pokračovala až do června roku 2001, a jejich prodej byl podpořen akčními edicemi. Celkem se vyrobilo 915 853 vozů s karoserií hatchback.

Combi.

Karosářská varianta Combi měla většinu karosářských dílů shodných s hatchbackem a to včetně zadní části. Combi bylo představeno na brněnském autosalonu v roce 1995. Auto mělo delší zadní převis s třetím bočním oknem. Také většina rozměrů, včetně rozvoru zůstala stejná. Zvětšila se pouze délka na 4205 mm. Objem zavazadlového prostoru se zvýšil na 0,447 m (1,366 m při sklopených sedadlech). Hned v následujícím roce se combi, stejně jako hatchback, dočkalo rozšíření nabídky pohonných jednotek o motory z produkce VW – 1,6 MPI a 1,9 D. O rok později se nepřímé vícebodové vstřikování MPI objevilo i u motorů o objemu 1,3. V pozdějších letech se i na bázi vozů combi objevilo několik limitovaných edicí, které byly shodné s hatchbackem (Color Line, Mystery, Family). Speciální edicí byla Felicia Space Line, která se vyráběla pouze jako Combi a oplývala velkým množstvím úložných prostor a pomůcek pro přepravu nákladu. Výroba byla ukončena v červnu 2001 společně s hatchbackem, celkem se vyrobilo 351 895 vozů s karoserií kombi.

Užitkové verze.

Pickup.

Na základě Škody Felicia byla stavěna druhá generace vozu pickup. Je označována názvem Pickup (bez pomlčky) nebo Škoda Felicia Pickup (číselným názvem 797). Také se jí přezdívá „budka“. Má mnoho součástí a tvar z Felicie. Zadní náprava ale byla oproti osobním verzím upravena, aby se zvětšil prostor mezi zadními podběhy a nosnost. Nabízel nákladový prostor o velikosti 2015 m a užitečnou hmotnost 605 kg. Vůz se vyráběl od října 1995 do února 2001 v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 127 595 kusů. Současně s Felicií Pickup se do roku 1996 vyráběla i exportní verze nazýván Volkswagen Caddy – lišila se znakem na přední masce chladiče a plechovými disky kol z koncernového Volkswagen Polo III (Volkswagen Polo 6N vyráběný v letech 1994–1999). Ve výrobě nebyl nahrazen žádným typem. Do nástupu vozu Praktik, založeného na Fabii combi I. generace a poté na Roomsteru se jednalo o poslední užitkový vůz se značkou Škoda (výroba Vanplus i Fun byla ukončena dříve). Taktéž byla mimo koncern Škoda vyrobena limitovaná série značně prodloužených pickupů pod názvem LAURETA.

Felicia Vanplus.

Felicia Vanplus byla větší užitková verze, která byla odvozena z modelu Combi. Byla pětidveřová a vždy dvoumístná, s přepážkou za předními sedadly. Na voze byla namontována plastová nástavba se zvýšenou střechou. Objem nákladového prostoru je 2176 litrů. Vyráběl se v závodech Kvasiny a Vrchlabí, celkem se vyrobilo 5168 kusů.

Felicia Fun.

Škoda Felicia Fun (typ 796) byl dvoumístný pick-up s otevřenou korbou. Stěna kabiny se dala posunout vzad na korbu, čímž vznikla další dvě místa. Vyráběla se od roku 1997<ref name="32/08"></ref> do roku 2000. Vyrobilo se 4216 kusů. Na přání mohl být vůz vybaven laminátovou nástavbou. Vyráběl se pouze ve třech barevných variantách – žluté, zelené a oranžové. Vůz byl celý žlutý, barevná varianta se týkala pouze nárazníků a doplňků.

Felicia N1 (Praktik).

Škoda Felicia N1 (často také nazývaná Praktik podle předchůdce z řad Favorita) byla užitkovou verzí osobního automobilu. Jednalo se o přestavbu běžné Felicie prováděnou značkovými servisy. Přestavba byla dílem firmy Metalex RS, která také dodávala komponenty k těmto přestavbám. Sestávala z demontáže zadních sedadel, dosazení překližkové podlahy s gumovou podlážkou, zadní okna verze kombi byla zaplechována a okna zadních dveří zaslepena fólií. Levé zadní dveře byly natrvalo zablokovány. Úprava se prováděla u vozů hatchback i kombi.

Modernizace.

První modernizace.

První modernizací prošla Felicia v roce 1996. Tehdy byla stávající karoserie upravena a vyztužena pro použití airbagů. Nejvýznamnější změny se ale týkaly motorů s objemem 1,3 l. U nich byl zvýšen kompresní poměr, změněno časování vačkové hřídele a tvar vaček. U motoru bylo také použito vícebodové vstřikování od firmy Siemens. Motor dostal nový vzduchový filtr, který byl méně hlučný. Modernizován byl i startér a zapalovací modul. Kromě toho se pod kapotu dostaly koncernové motory 1.6 MPI a 1.9 D. Kvůli jejich vyšší hmotnosti byla přední náprava vyztužena a doplněna o příčný stabilizátor. Změny byly i v interiéru a výbavě. Lampička zavazadlového prostoru měla nově automatický spínač ve dveřích. Otevírání pátých dveří bylo již standardně z místa řidiče. Osvětlení interiéru verze GLX bylo dodáváno se zpožďovačem. Do vzorníku přibyly nové odstíny laku a nové vzory potahových látek interiéru. Změněn byl i vzhled okrasných krytů kol, takzvaných poklic. U verze Pickup byla nově mezi sedadla montována úložná schránka. Navíc pro všechny vozy s motory 1,6 l byla nově možnost dovybavit vůz posilovačem řízení.

Facelift.

Po necelých čtyřech letech od představení původní Felicie byl 12. února 1998 v Mladé Boleslavi představen facelift. Nejvýraznější změnou byla změna přední části vozu – masky, nárazníku a kapoty, ve stylu vozu Škoda Octavia a byla zároveň zlepšena antikorozní ochrana. Vůz měl standardně lakované nárazníky v barvě vozu. Při faceliftu se také měnily rozměry, vůz narostl do délky. Verze s karoserií hatchback byla prodloužena o 28 mm na 3883 mm, verze combi narostla na délku 4237 mm. Přibyly také nové možnosti výbavy a nové laky. Vůz byl propagován jako „Felicia s novou tváří“. Tato modernizace se netýkala užitkových verzí ani verze Fun.

Provoz.

Škoda Felicia byla častou složkou vozových parků různých firem a institucí. Ve velkých počtech je používala například Česká pošta, SPT Telecom (pozdější Český Telecom) ale Felicie sloužily i jako poslanecké vozy Poslanecké sněmovny ČR, vozidla taxislužeb a autoškol. Mezi významné uživatele Felicií patřila i česká policie, u které sloužilo více než 5500 kusů těchto vozidel. O velkém rozšíření Felicií v České republice svědčí i fakt, že v roce 2008 se s 405 927 kusy jednalo o nejčastější vozidlo v českém vozovém parku. K 31. prosinci 2010 se stále jedná o nejrozšířenější automobil, s 393 189 vozidly tvoří 8,74 % českého vozového parku.

Technické údaje.

Podvozek Škody Felicia vychází ze Škody Favorit a tvoří ho vpředu zavěšení typu McPherson se spodními trojúhelníkovými rameny, zadní náprava je kliková s vlečnými rameny a stabilizátorem. Oproti Favoritu byla přepracována přední náprava, kde se úhel odklonu kola změnil na negativní a u verzí s motorem 1.6 a 1.9 byl přidán stabilizátor. Na zadní nápravě verze hatchback se montovala příčná výztuha pro redukci nedotáčivosti. Základ karoserie vychází také z Favoritu, byla oproti němu ale vyztužena. Karoserie je samonosná a je vyrobena z oceli. Brzdy byly kapalinové dvouokruhové s posilovačem brzdného účinku, vpředu kotoučové a vzadu samostavitelné bubnové, volitelně bylo k dispozici ABS. Motor byl uložen vpředu napříč a poháněl přední nápravu. Motor s karburátorem, který se dodával na trhy mimo EU a ČR, kde neplatily přísné emisní normy, vyžadoval olovnatý či bezolovnatý benzín s oktanovým číslem minimálně 90, zážehový motor s katalyzátorem o objemu 1,3 l a výkonu 40 kW vyžadoval bezolovnatý benzín s oktanovým číslem alespoň 91 a ostatní zážehové motory s katalyzátorem požadovaly bezolovnatý benzín s minimálně 95 oktany. Vznětový motor s nepřímým vstřikováním a vírovou komůrkou požadoval motorovou naftu s cetanovým číslem alespoň 49. Nádrž umístěná vzadu měla objem přibližně 42 litrů u motorů se vstřikováním a 47 l u motorů s karburátorem. Motory s vícebodovým vstřikováním plní emisní normu Euro 2. Povolené zatížení přední nápravy je 770 kg a zadní 800 kg. V případě přepravy nákladu na střeše je povolená maximálně 50kilogramová zátěž. Maximální povolená hmotnost brzděného přívěsu byla 900 kg a nebrzděného 400 kg. Přenos výkonu z motoru byl zajištěn suchou jednokotoučovou spojkou a přes pětistupňovou mechanickou manuální převodovku se dostával na přední kola. Vůz neabsolvoval nárazové zkoušky organizace Euro NCAP. Automobilka nechala vůz podrobit nezávislým crashtestům, které potvrdily vysokou úroveň pasivní bezpečnosti.

Výbava.

Felicia byla v ohledu výbavy revoluční, protože spousta prvků se tehdy u značky Škoda objevila poprvé. Od léta 1995 přibyly do výbavy na přání protiblokovací systém ABS a čelní airbag pro řidiče a spolujezdce, v září téhož roku přibyl motor 1,6 a posilovač řízení. V roce 1996 pak následoval vznětový motor 1,9 D a u motorů 1,9 D a 1,6 se stal posilovač řízení standardní výbavou. Po faceliftu v roce 1998 mohla být Felicia vybavena i bočními airbagy a elektronickou uzávěrkou diferenciálu (EDS). Zároveň se některé původně příplatkové prvky dostaly do standardní výbavy.  Seznam dalších příplatkových prvků:

Akční výbavy.

All Safe.

Edice byla určena pouze pro vývoz, vycházela z výbavy LX a pouze v provedení Combi a disponovala např airbagem řidiče, spolujezdce a taky bočními airbagy, ABS

Active.

Standardní výbava GLX byla doplněna o elektricky stahovaná přední okna a airbag řidiče a spolujezdce.

Atlanta.

Tato rozšířená výbava Felicií LX měla název podle probíhajících letních olympijských her v Atlantě. Vyráběla se v roce 1996. Dodávány byly pouze v barvách atlantská zeleň, bílé a tmavě červené a s motory 1,3 BMM o výkonu 50 kW. Další výbavou vozu byl otáčkoměr s digitálními hodinami, středový tunel, zapalovač, otevírání pátých dveří z místa řidiče, mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, koberce v interiéru, osvětlení zavazadlového prostoru, airbag řidiče, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, autorádio Blaupunkt se dvěma reproduktory v předních dveřích a dalšími dvěma vzadu u vozů Combi, centrální zamykání, imobilizér, tónovaná okna, střešní okno, černá koncovka výfuku, zpožďovač osvětlení interiéru, držák nápojů, přídavné úložné schránky pod palubní deskou a kryty prahů. Kromě nadstandardní výbavy dostal majitel i několik dárkových předmětů jako batoh, čepici a přívěsek na klíče, vše s logy olympijských her a automobilky Škoda.

Blue Sky.

Pro některé trhy vznikla i verze s plátěnou střechou, standardní hatchback měl plátěný díl střechy, který zasahoval 20 cm od okraje předního skla až nad zadní sedadla. Tato edice byla určena výhradně pro exportní účely. Plátěná střecha od firmy Webasto byla dodatečně montována u dealerů v zahraničí.

Color Line.

Vozy ve výbavě LX lakované ve žluté Fun a modré Lagunové metalíze se prodávaly v roce 2000. Výbava byla doplněna o kliky, zrcátka a kroužky okolo zámků v barvě vozu. Sedadla a polstrování dveří byly buď ve žluté, modré nebo ve verzi Harlekýn, která obnášela kombinaci žluté, červené, modré a zelené. Potahový vzor má název Crowns. U žlutých vozů byla použita speciální grafika budíků se žlutým podkladem. Dále byly v základní výbavě přední mlhové světlomety, dělená zadní sedadla, tónovaná skla, čtyřramenný volant, velkoplošné kryty kol a střešní nosič pro Combi

Family.

Standardní výbava LX byla v této edici doplněna o odkládací prostory a bezpečnostní prvky. Z úložných prostorů to byl vak pod zadním platem, odkládací kapsy a úchytná síť v zavazadlovém prostoru. Mezi sedadly byl umístěn středový tunel s vyjímatelnou schránkou. Sedadla byla potaženou vzorovanou látkou Flapy a polstrování dveří bylo barevně sladěno se vzorkem na sedadlech. Dále byl ve voze airbag řidiče, přední mlhové světlomety, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem a elektricky ovládaná přední okna.

Friend.

Tato limitovaná verze vychází z modelu po faceliftu s výbavou LX a prodávala se v Německu. Výbava byla rozšířena o elektrické stahování předních oken, alarm, centrální zamykání, hliníková třináctipalcová kola (MAGIC) a lakovaná vnější zpětná zrcátka. Z bezpečnostní výbavy nechyběla dvojice čelních airbagů a ABS.

Genua.

V této verzi byly vozy s výbavou LX doplněny o hliníková třináctipalcová kola, sportovní volant, rádio Blaupunkt, středový tunel, mlhově světlomety, ozdobná koncovka výfuku a černé polepy B-sloupků.

Laurin & Klement.

Tato speciální luxusně vybavená edice vznikla u příležitosti oslav sta let automobilky Škoda v roce 1995. Později byl název edice použit i u modelu Octavia. Standardní výbava GLX byla doplněna o systém ABS, airbag řidiče a spolujezdce včetně pyrotechnických předpínačů pásů, centrální zamykání s alarmem, imobilizér, intervalový spínač zadního stěrače, čtrnáctipalcová kola z lehkých slitin, ozdobná koncovka výfuku, tónovaná okna, čelní sklo se sluneční clonou, střešní okno, mlhové světlomety, kožená sedadla i výplně dveří, vyhřívání předních sedadel, kožený paket obsahující potah volantu, rukojeť ruční brzdy a řadicí páky a manžetu řadicí páky, elektricky ovládaná zpětná zrcátka a autorádio s bezpečnostní kartou. Nárazníky a zpětná zrcátka byly lakovány v barvě vozu. K vozům Combi byl navíc dodáván i střešní nosič.

Lato.

Vozy s výbavou LX byly doplněny o rádio Blaupunkt s kódovací kartou, středovým tunelem a přesnými gumovými koberci.

Magic.

Edice Magic se dodávala pouze v barvě granitová metalíza. Jednalo se o limitovanou sérii 3000 vozů vyrobených v roce 1998. Ve výbavě byla hliníková třináctipalcová kola značky Borbet, čtyřramenný volant, elektricky ovládaná přední okna, středový tunel bez vyjímatelné schránky, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, příprava pro rádio včetně dvou reproduktorů ve dveřích a v případě varianty combi dvou reproduktorů vzadu a mlhové světlomety. Vnější zpětná zrcátka byla lakována v barvě vozu. Vozy Combi se dodávaly včetně střešního nosiče.

Magic 2.

Základem byla edice Magic. V edici Magic 2 byly navíc nárazníky lakované v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, látka na sedadlech s potahem Antlia, kliky lakované v barvě vozu, kroužky kolem zámků lakované v barvě vozu, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, zadní stěrač s cyklovačem, černý polep B-sloupku, boční ochranné lišty, tónovaná skla, kožený paket (potah volantu, madla ruční brzdy, rukojeti a manžety řadicí páky), airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, zapalovač, textilní koberce do interiéru a hliníková čtrnáctipalcová kola. Vůz byl nabízen v odstínech granitová, stříbrná diamantová, modrá hlubinná a zelená smaragdová. Tato verze se prodávala v roce 2000.

Mystery.

Akční model vycházel z verzí LX, byl doplněn o některé prvky z výbavy GLX a některé doplňky určené výhradně pro tuto edici. Byla to výškově nastavitelná přední sedadla, vnější kliky, zpětná zrcátka, nárazníky a kroužky okolo zámků lakované v barvě vozu, boční ochranné lišty, středový tunel s vyjímatelným boxem, chromovaná koncovka výfuku, cyklovač zadního stěrače, zapalovač, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, mlhové světlomety, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, elektricky ovládaná zpětná zrcátka, příprava pro rádio s dvěma reproduktory, potahová látka sedadel Astro Maroni barevně sladěná s karoserií, speciální vzor čalounění dveří, horní spojler pátých dveří s integrovaným třetím brzdovým světlem a vkládané textilní koberce s lemem v barvě interiéru. Verze Combi byla doplněna navíc střešním nosičem a dalším párem reproduktorů. Edice Mystery se dodávala pouze v metalických barvách zelená májová a fialová Esprit.

Safe Line.

Tento model vychází z výbavy LX, měl v základní výbavě airbag řidiče, spolujezdce i boční airbagy v sedačkách, ABS, signalizaci zapnutí bezpečnostního pásu řidiče, střední konzoli s vyjímatelným boxem, vnější zrcátka lakovaná v barvě vozu, přední mlhovky, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, dělená zadní sedadla a přípravu pro rádio. Dodávala se v barvách Červená Rallye nebo Bílá Candy

Space Line.

Tato akční edice se prodávala pouze na základě Felicie Combi v roce 2000. Ve výbavě byly nárazníky, zrcátka, kliky, kroužky kolem zámků lakovány v barvě vozu, imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří od místa řidiče, osvětlení zavazadlového prostoru, střešní nosič, černý polep B-sloupku, mlhové světlomety, látka na sedadlech s potahem Antlia, středový tunel s vyjímatelnou schránkou, dělená zadní sedadla, centrální zamykání na dálkové ovládání s alarmem, tónovaná skla, airbag řidiče, ozdobná koncovka výfuku, elektricky ovládaná přední okna, příprava pro rádio včetně čtyř reproduktorů, textilní koberce do interiéru, sprej na opravu pneumatik s kompresorem, úchytná oka v zavazadlovém prostoru, mezipodlaha v zavazadlovém prostoru, střešní nosiče, dvě vyjímatelné tašky a hliníková čtrnáctipalcová kola.

Sport Line.

Edice Sport Line byla založena na výbavě LX. Dodávala se jen v odstínech červená rallye a černá magická a pouze s motory 1,3 MPI a 1,6 MPI v roce 1999 a 2000. Červené vozy měly červeno-šedá sedadla, červené bezpečnostní pásy a některé byly vybaveny červeným polstrováním dveřních výplní. Černé mají stejné části interiéru ve žluté barvě, navíc byly vozy doplněny o stejné žluté budíky, jaké má edice Color Line. Potahová látka byla se vzorem Crowns. Vozy byly vybaveny malým koženým paketem (volant, madlo ruční brzdy a řadicí páka s manžetou), kde byla k obšití použita buď červená nebo žlutá nit. Vnější zrcátka byla lakována v barvě vozu. Ve výbavě byl imobilizér, otáčkoměr s digitálními hodinami, otevírání pátých dveří z místa řidiče, textilní koberce v interiéru, středový tunel, centrální zamykání s dálkovým ovládáním a alarmem, elektricky ovládaná přední okna, airbag řidiče, dělená zadní sedadla, příprava pro autorádio, dva reproduktory (kombi čtyři), úchytná oka v zavazadlovém prostoru, tónovaná skla, čelní okno se zeleným pruhem, přední mlhové světlomety, čtrnáctipalcová hliníková kola, kouřové boční blikače, chromovaná koncovka výfuku a u verze Combi střešní nosiče.

Trumf.

Tato akční výbava zahrnovala vnější zrcátka a kliky v barvě vozu, velkoplošné kryty kol, tónovaná skla, čtyřramenný volant, malou střední konzola (bez boxu) a centrální zamykání

Speciální modely.

Felicia Golden Prague.

Výstavní prototyp Golden Prague byl představen na Ženevském autosalonu v roce 1998 a byl vyroben pouze v jediném exempláři. Motor byl použit 1,6 MPI. Speciální metalický lak měl zlatou barvu. Interiér byl vyvedený ve dvoubarevné kůži a kůží byla potažena i přístrojová deska. Vzhledově se vůz odlišoval lakovanými ochrannými lištami. Ve výbavě byly čiré přední světlomety, zadní světlomety s kouřovými krycími skly, speciální kola z lehkých slitin, modře podsvícené přístroje s odlišnou grafikou. Látka na sedadlech byla vybavena motivem hodin pražského orloje.

MTX Cabrio.

Po úspěšném voze MTX Roadster představeném na základě Favoritu se společnost Metalex rozhodla zahájit v roce 1997 výrobu čtyřmístného kabrioletu na bázi novější Felicie. Design vozu má na svědomí Pavel Škarka, který působil na Zlínské katedře designu VŠUP a konstrukční řešení Ing. Solfronk. Podlahová část byla vyztužena zesílenými prahy a dvěma novými příčníky. Mezi oba páry tlumičů byly přidány vzpěry. Mezi sedadly byl umístěn ochranný oblouk. Vůz byl vybaven třívrstvou plátěnou střechou. I když byl automobil čtyřmístný, zadní sedadla měla spíše nouzový charakter. Zavazadlový prostor byl umístěn pod schránkou na uložení střechy. Výbava se nelišila od standardních Felicií se zážehovými motory. Společnost Metalex však nabízela vlastní nadstandardní výbavu jako například litá kola, nárazníky lakované v barvě vozu, sportovní výfuk, plastové lemy blatníků, okrasné panely přístrojové desky, speciální hlavice řadicí páky nebo barevné kontrolní ukazatele. V roce 1998 navíc společnost dodávala i faceliftovanou verzi. Kabriolet byl vyráběn do roku 2000.

Felicia Laureta.

Jednalo se o Pickup s rozvorem prodlouženým o 600 mm na konečných 3050 mm s nosností 560 až 580 kg. Oficiální název zní Jelínek Laureta M5B. Výrobu nezajišťovala sama automobilka, ale jeden z dealerů, Jaroslav Jelínek, a jeho společnost Laureta Auto. Původně mělo být vyrobeno 300 vozů v letech 1999 až 2001. Vozy měly být nástupcem užitkových typů Škoda 1203 a Felicia Van Plus. Automobilka se od celé záležitosti distancovala, takže na vozech nesmělo být použito logo automobilky. Kromě klasických Pickupů bez nástavby se automobily dodávaly i s uzamykatelnou nástavbou s křídlovými nebo výklopnými dveřmi. Dodnes některé slouží jako pohřební či sanitní vozy nebo pojízdné dílny.

Felicia MTX Sport.

Škoda Felicia MTX Sport byla speciální sportovní úprava představená v roce 1996 společností MTX RS Praha. Koncepčně vůz vycházel stále z klasické Felicie. Byl ale zvýšen výkon. Motor byl převrtaný na objem 1342 cm, vrtání 77 mm a zdvih 72 mm s upravenou hlavou. Kompresní poměr byl 10,0. Agregát dosahoval výkonu 58 kW (78 koní). Maximální rychlost vzrostla na 170 km/h a zrychlení z 0 na 100 km/h se zkrátilo na 13 sekund. Vůz byl vybaven kotoučovými brzdami na všech kolech.

Další úpravy MTX.

Společnost MTX vyráběla na základě hatchbacku ještě modely Felicia MTX Comfort a Felicia MTX Country a na základě Combi Felicia MTX Family, Felicia MTX Assistant, Felicia Tip a Felicia Space.

Škoda Felicia Sedan.

Felicia s karoserií sedan byl prototyp vycházející z modelu Favorit, který byl vyroben v roce 1991. Měl modernizovanou karoserii a v plánech bylo použití motorů s rozvodem OHC o objemech 1375 a 1596 cm. Stejně modernizován měl být i stávající Favorit a z něj odvozené kombi Forman. K sériové produkci tohoto vozu ani těchto motorů po převzetí koncernem VW nikdy nedošlo.

Závodní verze.

Pickup Freestyle.

Pickup freestyle byly okruhové závody závodních speciálů postavených na bázi vozu Škoda Pickup první a druhé generace. Jednalo se o jednomístné vozy určené pro závody na okruhu. Automobily měly zakrytý nákladový prostor. Vozy byly připravovány firmou Autospektrum 2000, s. r. o., Mariánské Lázně.  Ve druhé generaci byl Pickup poháněn čtyřválcem o objemu 1490 cm o výkonu 95 kW a byl vybaven šestistupňovou převodovkou. Maximální rychlost byla 205 km/h a zrychlení na 100 km/h za 9 sekund. Hmotnost vozu byla 780 kg.

Rallye.

Škoda Felicia také dala základ rallyovým speciálům. Nejlepším umístěním v první sezóně bylo celkové čtvrté místo v rally Argentina. Ve stejné sezoně získala Škoda pohár v mistrovství světa značek ve třídě s objemem motoru do 2000 cm. Největším úspěchem týmu Škoda Motorsport bylo celkové třetí místo v sezoně 1996, kdy tým zaostal za koncernovými vozy SEAT a Volkswagen, ale až do poslední rychlostní zkoušky při posledním podniku bojoval o titul. Vozy Škoda například ve své kategorii vyhrály Rallye Monte Carlo 1996, Portugalskou rallye, Rallye Nový Zéland 1996, Australskou rallye. O rok později Felicie opět vyhrály v Monte Carlu. Neabsolvovaly ale celou sezonu. Na Finské rallye byla představena nastupující Škoda Octavia Kit Car. Vůz postupně řídili piloti Pavel Sibera, Emil Triner, Stig Blomqvist a Jindřich Štolfa.

Škoda Felicia Kit Car.

Verze Kit-car byla speciálně upravená pro závody rallye, ve kterých nahradila úspěšný model Favorit. Vyrobeny byly tři verze s motory 1,3, 1,5 a 1,6 l. Vůz měl motor vpředu a pohon předních kol. Poháněl ho řadový čtyřdobý kapalinou chlazený čtyřválec, který byl umístěn napříč před přední nápravou. Části motoru byly z hliníkové slitiny. Palivová nádrž byla na 60 litrů. Rozvor náprav byl 2450 mm, rozchod kol 1500 mm vpředu a 1480 mm vzadu. Patnáctipalcová kola z lehkých slitin byla od firmy Speedline. Karoserie byla podobná sériovému vozu, byla rozšířená v oblasti blatníků a byla opatřena ventilací na střeše. Některé její části (například nárazníky) byly z lehčích materiálů. Původně se měl vůz představit na soutěži Rallye Monte Carlo 1995, ale nakonec nastoupil až na Švédské rallye. Důvodem bylo praskání unašeče výstupu převodovky.  Několik automobilů Kit Car bylo upraveno i pro okruhové závody. V roce 1995 získal Martin Dlouhý titul mistra republiky ve třídě A do 1300 cm. V italském mistrovství skončil pilot Luca Canni Ferrari druhý.

Kit Car 1300.

Objem motoru byl 1289 cm a dosahoval výkonu až 122 kW. Zdvih byl 72 mm.

Kit Car 1500.

Verze 1500 byla vyrobena v roce 1994. Motor měl objem 1491 cm a výkon 115 kW. Zdvih byl 78 mm, kompresní poměr 12:1. Vůz měl třikrát uložený klikový hřídel se čtyřmi protizávažími, vícebodové vstřikování a tlakové oběžné mazání. Váha celého vozu byla pouhých 850 kg. Maximální rychlost dosahovala až 180 km/h a zrychlení 0 – 100 km/h bylo 6 sekund. Zapalování bylo bezdotykové. Převodovka šestistupňová. Vůz měl samosvorný diferenciál a nezávisle zavěšená kola. Pérování bylo zajištěno vinutými pružinami s vnitřními seřiditelnými teleskopickými tlumiči.  Vůz získal první vítězství v soutěži Mistrovství světa v rallye dvoulitrů na Argentinské rallye 1995, kde s ním zvítězil Pavel Sibera, který skončil na celkově čtvrté pozici.

Kit Car 1600.

Motor z produkce VW o objemu 1589 cm s rozvodem OHC byl umístěn vpředu napříč. Blok byl vyroben z litiny. Motor měl zdvih 86,9 mm a kompresní poměr 12:1. Vůz měl výkon 128 kW a krouticí moment 180 Nm. Verze 1600 už používala i sedmnáctipalcová kola z lehkých slitin.

Škoda Felicia je osobní automobil, který v letech 1994–2001 vyráběla automobilka Škoda Auto. Automobil se vyráběl jako pětidveřový hatchback, pětidveřové kombi, užitkový pick-up, větší užitkový Vanplus a vůz Felicia FUN, vyráběný spolu s pickupem ve Vrchlabí, který byl určen pro volný čas.


Sportovní kariéra.

Narodil se a vyrůstal ve skromných poměrech v tehéránské čtvrti Chání Ábád (خاني آباد). V 15 letech musel odejít pracovat do těžařkého města Masdžídsolejmán v Chúzistánu. K sportovnímu zápasení se dostal v 19 letech, když byl povolán do armády. Vrátil se do Teheránu, kde začal navštěvovat zurkánu Púlád. Připravoval pod vedením Abdolhosejna Fajlího (عبدالحسین فیلی). Po dvou letech byl poprvé povolán do íránské reprezentace v olympijském zápasu ve volném stylu. Jako amatérský sportovec byl oficiálně veden jako zaměstnanec želenice. Na mistrovství světa v Helsinkách v roce 1951 obsadil ve váze do 79 kg druhé místo.  V roce 1952 startoval na olympijských hrách v Helsinkách ve váze do 79 kg a postupem do tříčlenného finále potvrdil roli favorita. V úvodním finálovém kole s gruzínským Sovětem Davitem Cimakuridzem prohrál verdiktem rozhodčích 1-2. V souboji o druhé místo s Maďarem György Guricsem zvítězil před časovým limitem odstoupením soupeře pro zranění a získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1956 startoval na olympijské hry v Melbourne ve váze do 87 kg. Od úvodního kola si počínal suverénně a bez ztráty negativního (klasifikačního) bodu postoupil do tříčlenného finále. Své dva finálové soupeře Sověta Borise Kulajeva a Američana Petera Blaira porazil verdiktem rozhodčích 3-0 a získal zlatou olympijskou medaili.  V roce 1957 experimentoval s váhou a na mistrovství světa v Istanbulu startoval v nejtěžší váhové kategorii nad 87 kg. S těžkými vahami však neuspěl a po dvou porážkách byl z turnaje předčasně vyřazen.  V roce 1960 cestoval na olympijské hry v Římě jako úřadující mistr světa. Od prvního kola si počínal zcela suverénně, své soupeře porážel před časovým limitem na lopatky. Po pátém kole mu dle klasifikačních bodů zůstal jediný soupeř Turek İsmet Atlı. Ve finálovém zápase však s Turkem zaváhal, prohrál na technické body získal stříbrnou olympijskou medaili.  V roce 1964 startoval na svých čtvrtých olympijských hrách v Tokiu ve váze do 97 kg. Po třetím kole byl ve vedení v soutěži s jedním klasifikačním bodem, ale ve čtvrtém kole prohrál na technické body s Turkem Ahmetem Ayıkem. V pátém kole ho po taktické remíze z turnaje vyřadil dosažením šesti klasifikačních bodů turecký Bulhar Said Mustafov. Obsadil 4. místo.  Již v průběhu aktivní sportovní kariéry se věnoval politické práci. Sportovní kariéru ukončil poté, co byl v roce 1966 vyloučen z reprezentace za své politické názory. V lednu 1968 byl nalezen mrtev ve svém bytě v Teheránu. Oficiální verze, že spáchal sebevraždu opozice (Národní fronta) vlády šáha Pahlavího neakceptovala. Z jeho smrti vinila íránskou tajnou policii SAVAK.

Golamrezá „Džahán Pahleván“ Tachtí (* 27. srpna 1930 Teherán – 7. ledna 1968 Teherán) byl íránský zápasník – volnostylař, olympijský vítěz z roku 1956.


Děj.

Příběh pojednává o vdovci, ztvárněném hercem Colinem Firthem, který má nezvladatelné děti, odstraňující jednu chůvu za druhou pomalu ještě dříve, než s nimi otec stihne uzavřít pracovní smlouvu. Objeví se zde i úděsná tetička a ještě děsivější nápadnice. S dětmi si poradí kouzelná chůva, která k výchově dětí užívá originální, někdy i přísné metody.  Vdovec a majitel pohřebního ústavu "Cedric Brown" má sedm nezvladatelných dětí – dvanáctiletého "Simona", desetiletou "Toru", devítiletou "Lilyanu", osmiletého "Erica", sedmiletého "Sebastiana", pětiletou "Christiannu" a roční "Agathu". Ačkoli své děti miluje, netráví s nimi dostatek času, a tak je nemůže sám vychovávat. Děti měly celkem sedmnáct chův, které postupně vypudily z domu, na což jsou hrdé. Stejně tak terorizují kuchařku paní "Blatherwickovou", ale přátelí se s umývačkou nádobí "Evangelinou".  "Cedric" se pokouší najmout další chůvu ze stejné agentury, ale ta ho odmítne. Po několika záhadných událostech přijde zvláštní ošklivá chůva "Nanny McPhee", která se představí jako „státní chůva“. S pomocí magie naučí děti disciplíně a po každé ukončené lekci trochu zkrásní, a tak se z ošklivé chůvy stává chůvou stále krásnější a příjemnější. Děti vedené "Simonem" se na ni pokoušejí použít své triky, ale postupně ji začnou respektovat a žádat ji o radu. Stanou se z nich zodpovědní lidé, kteří pomáhají svému nešťastnému otci řešit rodinné problémy, čímž se stává chůva "Nanny McPhee" méně a méně potřebnou.  Rodina je finančně podporovaná tetičkou jejich nežijící matky lady "Adelaide Stitchovou", která je zdrojem mnoha konfliktů rodiny "Brownových". V rámci péče o "Brownovy" se lady "Adelaide" rozhodne ujmout péče o vzdělání a vstup do společnosti jedné z dcer. Vybere si "Christiannu", ale děti i "Cedric" nechtějí dopustit, aby byli rozděleni. "Simon" nabídne "Chrissino" místo umývačce nádobí "Evangelině", která se vždy toužila vzdělávat. Lady "Adelaide" tedy odjede s ní, aniž by věděla, že se nejedná o "Cedricovu" dceru. Kromě toho "Lady Adelaide" požaduje, aby se "Cedric" do měsíce oženil. Pokud tak neučiní, "Adelaide" přestane rodinu finančně podporovat. Aby nepřišel o dům a děti, rozhodne se "Cedric" obrátit na nevychovanou paní "Selmu Quicklyovou", místní trojnásobnou vdovu s křiklavým oblečením. Děti mají představu o macechách z pohádek (všechny jsou zlé), a tak se pokoušejí sabotovat její návštěvu u nich doma. "Cedric" se pokouší ji ochraňovat před nástrahami dětí, a tak vypadá horlivěji, než ve skutečnosti je. "Selma" je jeho chováním potěšena, protože si nevšimla žádné nástrahy, a je spokojena, že ji "Cedric" žádá o ruku. Další žádost děti zhatí a tentokrát již "Selma" dům rozčíleně opustí a tvrdí, že "Cedrica" již nikdy nechce vidět. Poté, co se děti dozvědí pravdu o finanční situaci rodiny, souhlasí se sňatkem a jdou se "Selmě" omluvit. Navnadí ji především bohatstvím tetičky "Adelaide". V den svatby přijdou děti na to, že je "Selma" skutečně zlá a krutá – rozbije "Agathino" chrastítko, poslední věc, která jim zbyla po mamince. Později děti zhatí obřad a "Selma" rozčíleně odejde. Tím ovšem "Adelaidina" lhůta pro "Cedricovu" svatbu vyprší, a tak plánuje, že přestane rodině platit. "Simon" však řekne, že si jeho otec může vzít "Evangelinu". "Cedric" i "Evangeline" se svatbou souhlasí, ačkoli tím poruší "třídní pravidla". "Kouzelná chůva Nanny McPhee" pak znovu použije svá kouzla, aby připravila perfektní prostředí pro svatbu.  Když už není chůvy "Nanny McPhee" u Brownových potřeba, odejde, čímž dodrží své pravidlo a slova, jež se nesou celým příběhem – "Když mě budete potřebovat, ale nebudete mě chtít, musím zůstat. Když mě budete chtít, ale nebudete mě potřebovat, musím odejít".

Pět lekcí Nanny McPhee.

Aby naučila děti disciplíně, dobrému chování a zodpovědnosti, má Nanny McPhee pět důležitých lekcí. Po splnění každé z nich zmizí něco z její ošklivosti a stává se krásnější. Když jsou všechny lekce splněny, Nanny McPhee je změněna ze staré a škaredé čarodějnice na mladou a krásnou chůvu.

Kouzelná chůva Nanny McPhee (v anglickém originále: Nanny McPhee) je britská fantasy pohádková komedie z roku 2005, natočená podle knihy Christianny Brand Nurse Matilda režisérem Kirk Jonesem. Ve Spojených státech amerických film vydělal 47 144 110 dolarů, v zahraničí 75 345 712 dolarů, celkově 122 489 822 dolarů. Premiéra filmu byla 27. ledna 2006 a za první víkend se utržilo 14 503 650 dolarů v 1995 kinech, což průměrně činí 7270 dolarů na kino.


Život.

Narodil se roku 1904 ve Skopinu v Rjazaňská gubernii v Rusku. Pocházel z rodiny obchodníka. V roce 1926 se stal členem komunistické strany. Ve 20. letech vstoupil do armády a rychle postupoval. V roce 1929 ukončil 2. ročník večerní univerzity pro pracující. Roku 1934 před nástupem na Vojenskou akademii M. V. Frunzeho byl velitelem praporu. Studium na akademii ukončil v roce 1937 s diplomem 1. stupně. Následně velel štábu střelecké divize. V roce 1939 se stal náčelníkem operačního oddělení štábu Charkovského vojenského okruhu. V srpnu 1939 byl pověřen vedením 132. divize.  Birjuzov následně velel této jednotce tři roky, což bylo v sovětské armádě vzácností. Po vypuknutí války s Německem byla jeho divize součástí Jihozápadního a Brjanského frontu. Byl kvalitním divizním velitelem, který neváhal jednotce velet z první linie. Během prvního roku bojů byl Birjuzov pětkrát raněn, z toho dvakrát vážně.  V dubnu 1942 se stal náčelníkem štábu 48. armády Brjanského frontu. V této funkci setrval do listopadu 1942, kdy byl pověřen vedením štábu 2. gardové armády, které velel R. M. Malinovskij. V této pozici setrval do dubna 1943, přičemž se podílel na vedení bojových operaci během bitvy o Stalingrad, těžkých bojů s německým tankovým uskupení von Mansteina jakož i sovětských protiútoků operace Saturn.  V dubnu 1943 se stal náčelníkem štábu Jižního frontu, kde spolupracoval s F. I. Tolbuchinem. V říjnu 1943 byl front přejmenován na 4. ukrajinský front. Birjuzov dále zůstal jeho náčelníkem štábu až do května 1944, kdy byl přeložen ke 3. ukrajinskému frontu. V říjnu 1944, byl Birjuzov pověřen velením 37. armády 3. ukrajinského frontu. V této pozici setrval do května 1946. Jako velitel armády se podílel na osvobozování Ukrajiny, Bulharska a Jugoslávie.  Po válce vedl do roku 1947 sovětskou vojenskou misi v Bulharsku. Později do roku 1955 působil na různých velitelských postech. 11. března 1955 byl povýšen do hodnosti Maršála Sovětského svazu. Od dubna 1955 do dubna 1962 působil jako velitel sovětské protivzdušné obrany. Později působil jako velitel strategických raketových vojsk a v roce 1963 se stal náčelníkem sovětského generálního štábu.  Birjuzov tragicky zahynul 19. října 1964 při letecké nehodě. Dopravní letadlo narazilo do vrchu Avala nedaleko Bělehradu v tehdejší Jugoslávii. Urna s jeho popelem je uložena na pohřebišti u kremelské zdi v Moskvě.

Sergej Semjonovič Birjuzov (; * 21. srpen 1904 Skopin, Rusko - † 19. říjen 1964, poblíž Bělehradu, Jugoslávie) byl sovětský vojevůdce, od roku 1955 maršál Sovětského svazu. Hrdina Sovětského svazu (1958), náčelník Generálního štábu Ozbrojených sil SSSR (1963-1964).


Výskyt.

Makak tibetský se vyskytuje ve středovýchodní Číně (Kuang-si, Tibet), zprávy o výskytu makaka tibetského až do severovýchodní Indie v oblasti Arunáčalpradéš zahrnují pravděpodobně jiný druh. K životu dává makak tibetský přednost stálezeleným subtropickým lesům ve výškách od 800 do 2500 m n. m.

Popis a chování.

Samci makaka tibetského měří 61−71 cm a jejich hmotnost se odhaduje na 14−17,5 kg, samice měří 51−63 cm a váží 9−13 kg. Ocas je pahýlovitý, měří od 8 do 14 cm u samců a 4−8 cm u samic. Srst je dlouhá, má tmavohnědé zbarvení. Obličej bývá holý a červenavě zbarvený, u samců má při tom světlejší zbarvení než u samic. Makak tibetský se živí především rostlinnou potravou, například listy, trávou nebo ovocem, někdy však také kořínky, hmyzem, oblíbenou potravou jsou bambusové výhonky a ovoce. Potravu si opice může uschovávat v lícních torbách a sežrat ji později. Skupina se skládá z dominantního alfa samce starého 8−9 let, ostatních dospělých jedinců a mláďat, která v případě, že jde o samce, po dosažení dospělosti opouštějí skupinu. Pokud je ve skupině příliš opic, okolo 40 až 50, některé opice založí novou menší skupinu, přičemž jde většinou o jedince nejníže ve společenském žebříčku. Samice se začínají pářit okolo pěti let věku. Rozmnožování probíhá na podzim a mláďata se rodí po šestiměsíční březosti v lednu a únoru, poté se narodí jedno mládě.

Ohrožení.

Přestože je druh rozšířený, patří makak tibetský mezi téměř ohrožené druhy následkem masivního ničení lesního porostu v jeho domovině, mezi menší hrozby patří lov. Vzhledem k tomu, že však byl hlavní důvod ohrožení, ničení přirozeného prostředí, zastaven, druh se poměrně stabilizoval. Je zapsán na seznam CITES II a žije ve více než 60 přírodních rezervací, ovšem téměř vůbec není chován v zoologických zahradách mimo Asii, a i zde je vzácnějším. Několik let byl chován v ZOO Praha.

Makak tibetský ("Macaca thibetana") je druh úzkonosé opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh, který je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody brán jako téměř ohrožený, popsal roku 1870 Henri Milne-Edwards.