Historie.

Hrady byly zakládány již od 11. století na ochranu hranice s Aragonským královstvím. Během albigenské křížové výpravy proti katarům byly mnohé pobořeny, ovšem poté opět obnoveny jako královské pevnosti. Po uzavření Pyrenejského míru v roce 1659 byla hranice mezi Francií a Španělskem posunuta směrem na jih a hrady ztratily svůj strategický význam. Následně byly opuštěny a zchátraly.

Pravé katarské hrady.

Jako pravé katarské hrady se označují pevnosti, které během albigenské křížové výpravy (1209-1229) sloužily přívržencům katarského hnutí jako základny pro obranu jejich života a víry. Byly buď založeny samotnými katary a nebo jejich majitelé (např. hrady Lastours, Termes) patřili ke šlechtě podporující katary.  V počátcích katarského hnutí zde stálo jen málo hradů. Kataři žili pod ochranou měst (např. v Carcassonne) nebo v opevněných horských sídlech, někdy pod ochranou hradu sympatizujícího pána, a chráněných příkopy a/nebo kamennými hradbami. Takové pevnosti (pravé katarské hrady) se nacházely např. v Laurac, Lastours, Fanjeaux, Mas-Saintes-Puelles a jinde. Tyto byly během křížové výpravy zničeny a mnohé později znovu vybudovány jako královské hrady, např. Montségur, Termes nebo Puilaurens.

Nepravé katarské hrady.

Tzv. nepravé katarské hrady se nacházejí rovněž v Pays Cathare, ale byly vystavěny až po ukončení tažení proti albigenským po roce 1229, případně 1240 z příkazu francouzského krále nebo jeho správců, aby zamezily opětovnému propuknutí katarství a zabránily separatistickým tendencím v Okcitánii. Současně sloužily jako obranné pevnosti francouzské koruny proti mocenským nárokům aragonského krále.  Jednou z prvních královských pevností byla Cité de Carcassonne, jejíž stavba byla zahájena v roce 1240 po pokusu Raimunda II. Trencavela o dobytí města. Následovala linie hradů zvaná "pět synů carcassonských" (hrady Aguilar, Peyrepertuse, Puilaurens, Quéribus a Termes).

Katarské hrady (francouzsky "châteaux cathares") je obecné označení středověkých hradů v dnešním regionu Languedoc-Roussillon v jihovýchodní Francii. Pojem zahrnuje tzv. pravé a nepravé katarské hrady.


Sportovní kariéra.

Jeho prvním úspěchem na mezinárodní scéně byla stříbrná medaile z juniorského mistrovství Evropy v roce 2009. V červenci roku 2011 vybojoval na Městském stadionu v Ostravě-Vítkovicích titul mistra Evropy do 23 let, když na cílové rovince o dvě setiny sekundy porazil Maďara Bajiho.  Na evropském šampionátu v Helsinkách v roce 2012 vylepšil v semifinále ruský národní rekord v běhu na 110 m překážek, jehož hodnota je 13,09 s (protivítr -1,1). Ve finále trať zaběhl v čase 13,16 s a vybojoval zlatou medaili. Druhý v cíli Garfield Darien z Francie byl o čtyři setiny zpět a bronz vybojoval Polák Artur Noga, jenž časem 13,27 s vyrovnal polský národní rekord. Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně obsadil ve třetím semifinálovém běhu časem 13,41 s šestou příčku a do finále nepostoupil.  Začátkem března roku 2013 vybojoval na halovém ME v Göteborgu zlatou medaili v běhu na 60 m překážek. Ve finále si vytvořil výkonem 7,49 s nový osobní rekord. Před startem MS v atletice, které se konalo v Moskvě vybojoval bronzovou medaili na světové letní univerziádě, která byla pořádána v dalším ruském městě, v Kazani. Na domácím světovém šampionátu patřil mezi kandidáty na postup do finále. V semifinále dokázal zaběhnout výkonem 13,17 s nejrychlejší čas ze všech šestnácti startujících. Do finále se probojovali čtyři Američané, z nichž tři patřili mezi hlavní adepty na cenné kovy. Mistrem světa se nakonec stal David Oliver, který trasu proběhl za rovných 13 sekund. Stříbro získal překvapivě Ryan Wilson, jenž na vítěze ztratil 13 setin. Bronz vybojoval před domácími diváky Sergej Šubenkov v čase 13,24 s. Čtvrtý skončil obhájce titulu z MS 2011 Jason Richardson a olympijský vítěz z her v Londýně Aries Merritt doběhl na 6. místě.

Sergej Vladimirovič Šubenkov (rusky: "Сергей Владимирович Шубенков"; * 10. října 1990 Barnaul, Sovětský svaz) je ruský atlet, sprinter, který se věnuje krátkým překážkovým běhům. V roce 2012 se stal v Helsinkách mistrem Evropy v běhu na 110 metrů překážek a o rok později vybojoval v Göteborgu titul halového mistra Evropy v běhu na 60 metrů překážek. V roce 2014 obhájil v Curychu titul mistra Evropy.


Raný život a vzdělání.

Narodil se v Cincinnati v Ohiu. Základní vzdělání Biersack získal na Katolické základní škole (Catholic elementary school) jak se zmínil v mnoha rozhovorech. Kvůli tomu, jak se Andy oblékal, a kvůli hudbě kterou poslouchal, byl terčem šikany ve škole. Tato šikana je vyobrazena v klipu Knives and pens. Biersack chodil do Cincinnatské Školy pro tvůrčí a herecké umění (School for Creative and Performing Arts) obor drama a vokální hudba. Školu nedokončil, protože šest dní poté co oslavil osmnácté narozeniny, se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl zahájit svou potenciální kariéru.

Hudební kariéra.

Black Veil Brides.

Když mu bylo šestnáct let Andy a pár jeho kamarádů založili jejich první skupinu nazvanou ‘Biersack’ (I když měli pouze jeden koncert). Tento projekt nakonec vyrostl do toho, co je dnes známé jako Black Veil Brides. V září 2009 Black Veil Brides podepsali smlouvu s StandBy Records. Psaní nových písní a příprava turné začalo okamžitě. V prosinci 2009 kapela uskutečnila své první turné po USA s názvem "On Leather Wings". Debutové album skupiny We Stitch These Wounds bylo vydáno 20. července 2010 a hned první týden po uvedení na trh se prodalo přes 10 000 kopií. 14. června vydala skupina své druhé album Set The World On Fire přes Lava Music/Universal Republic Records. Třetí album má název Wretched and Divine: The Story of the Wild Ones a bylo vydáno 8. Ledna 2013. Čtvrté album se jmenuje "IV" a bylo vydáno minulý rok. Páté album vyšlo 12. leden 2018 pod názvem Vale.

Andy Black.

V květnu 2014 Andy prozradil časopisu Kerrang!, že začal pracovat na novém projektu mimo Black Veil Brides, který se bude jmenovat Andy Black. Vysvětluje, že zvolil cestu sólového umělce, kvůli tomu, že hudba, které by se chtěl věnovat, se radikálně liší v porovnání se skupinou. Andyho inspirací k projektu byla jeho láska k osmdesátým létům a goth hudbě, a proto bude spolupracovat s bývalým producentem Black Veil Brides Johnem Feldmannem. Album s názvem The Shadow Side vyšlo 6. května 2016.

Herecká kariéra.

Poté, co opustil školu a přestěhoval se do Los Angeles, se pokoušel prosadit také v herectví. Zahrál si malou roli v AT&T "Confetti" stejně tak v Montana Meth "Jumped". Andy byl také hostující hvězdou v Funny or Die internetovém seriálu Average Joe. Hrál také v díle Legion of the black, což je doprovodný film k jejich poslednímu albu.  Nejnovější snímek, kde získal hlavní roli, se jmenuje American Satan. Do kin šel v říjnu 2017.

Osobní život.

Náboženský pohled.

V rozhovoru pro Loudwire Biersack řekl: „Nejsem věřící člověk, ale vyrostl jsem ve věřící rodině. Byl jsem na pohřbu mého dědečka, člověka, kterého jsem měl moc rád, všichni mluvili o tom, jak šel do nebe a jaké je to v nebi. Vždy jsem s tím bojoval, rád bych věřil, že můj dědeček hraje v oblacích na Xboxu 360 nebo dělá další skvělé věci, co v nebi mají, ale nemůžu.“

Styl života.

Řekl: Nikdy jsem neočekával, že bych se měl dožít čtyřiceti let. Vykouřím dvě krabičky denně a piju jako velbloud. Nikdy jsem doopravdy nepřemýšlel o smrti. Vím, že jednoho dne umřu, ale pokud budu moct dosáhnout svých cílů a žít do té doby, přesně tak jak chci, nebudu mít žádné výčitky, až umřu. Nesnažím se sám sebe zranit jako Iggi nebo Marilyn Manson nebo tak, je to jen vedlejší produkt chaosu bytí na jevišti.

Změny uměleckého jména.

Biersackovo umělecké jméno bylo nejprve Andy Sixx až do roku 2011, kdy se rozhodl upřednostňovat jeho rodné jméno Andy Biersack, i když stále ještě přijímá ‘’Sixx’’ jako přezdívku. Používá také pseudonym Andy Black ve svém sólovém projektu.

Andrew Dennis Biersack (* 26. prosince 1990 Cincinnati) je americký zpěvák skladatel písní a pianista. Je zakladatelem a hlavním zpěvákem americké glammetalové skupiny Black Veil Brides. Byl jednou z nejoblíbenějších tváří na internetových stránkách Myspace.com. Jeho manželka je o čtyři roky starší zpěvačka Juliet Simms. Andy je znám tím, že maluje a píše poezii, jeho největší vášní je rozhodně komiksový superhrdina Batman. V květnu roku 2014 zahájil svůj sólový hudební projekt pod přezdívkou Andy Black.


Klubová kariéra.

Daniel Carvajal se narodil v Leganés, předměstí Madridu. Ve svých deseti letech nastoupil do mládežnické akademie Realu Madrid, kde se postupně propracoval až do rezervního týmu v roce 2010.  11. července 2012 podepsal pětiletou smlouvu s německým klubem Bayer 04 Leverkusen, jejíž součástí byla výkupní klauzule pro případ, že by jej Real chtěl koupit zpět. Do Bayeru přestoupil za 5 milionů eur a po jedné sezóně jej Real vykoupil za 6,5 milionu eur zpět.  Za Leverkusen debutoval v německé Bundeslize 1. září 2012 v domácím zápase proti SC Freiburg (výhra 2:0). Dostal se zároveň do "jedenáctky kola" vyhlašované magazínem "Kicker" (šlo o 2. kolo). Během sezóny odehrál celkem 32 ligových zápasů a vstřelil jeden gól (25. listopadu 2012 proti Hoffenheimu – výhra 2:1, šlo o vítězný gól). Po sezóně se dostal v hlasování fanoušků se 16 % na třetí místo mezi nejlepšími pravými obránci Bundesligy (před ním skončili vítězný Acuto Učida z FC Schalke 04 a Philipp Lahm z Bayernu Mnichov).  Po výborných výkonech v Německu aktivoval Real Madrid výkupní klauzuli a Carvajal se v červenci 2013 stěhoval do A-mužstva slavného španělského klubu. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Carvajal reprezentantoval Španělsko v mládežnických kategoriích. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2011 v Rumunsku, kde mladí Španělé porazili ve finále Českou republiku 3:2 v prodloužení.  Také reprezentoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v Izraeli, kde Španělé získali zlaté medaile po finálové výhře 4:2 nad rovesníky z Itálie.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 4. 9. 2014 v přátelském zápase proti domácímu týmu Francie (prohra 0:1).

Daniel Carvajal Ramos [danijel karvachal rámos] (* 11. ledna 1992, Leganés, Španělsko) je španělský fotbalový obránce a reprezentant, který v současnosti hraje za španělský klub Real Madrid.


Historie.

Založení Uměleckoprůmyslového musea v Praze v roce 1885 odpovídalo prudkému rozvoji české společnosti a především rozvoji její průmyslové výroby gradující v poslední třetině 19. století. Po vzniku obdobných ústavů, především Uměleckoprůmyslového muzea ve Vídni, dále např. v Brně, Olomouci a Liberci (1873) se pražské muzeum stalo jedním z řady muzejních institucí tohoto druhu existujících v provinciích Rakousko-uherské monarchie. V Království českém to byla první instituce těsně místně i metodicky spojená s Uměleckoprůmyslovou školou. Založením tohoto ústavu se objevil zásadní konkurent dosud nejreprezentativnějšího a nejstaršího českého Průmyslového muzea v Liberci.  Nepříznivý vliv průmyslové revoluce na estetickou stránku, a tím i kvalitu výrobků, byl v té době už dlouho oprávněným předmětem kritiky umělců, teoretiků umění i veřejnosti. Myšlenka na zřízení trvalé expozice uměleckoprůmyslového zaměření v Praze byla obsažena už ve výstavě, kterou uspořádal spolek Arkadia roku 1861 v Praze ve Staroměstské radnici, podle jiných pramenů na Žofíně. Příkladem a inspirací bylo mimo jiné založení obdobného ústavu – South Kensingtonského (nyní Victoria and Albert) muzea v Londýně, které od roku 1852 zpřístupnilo veřejnosti sbírky uměleckořemeslných a uměleckoprůmyslových výrobků. Pro české prostředí však bylo nejdůležitější již zmíněné Österreichisches Museum für Kunst und Industrie otevřené ve Vídni roku 1864 a spojené rovněž se školou.  V roce 1868 uspořádala pražská Obchodní a živnostenská komora na Žofíně ve spolupráci s tímto vídeňským muzeem výstavu exponátů získaných ze Světové výstavy roku 1867, která se konala v Paříži, doplněnou historickými uměleckořemeslnými předměty převážně ze sbírky Vojtěcha Lanny (pozdějšího významného donátora a podporovatele UPM). K založení muzea přispěl v období, kdy ještě nedozrály vhodné finanční a prostorové podmínky, příslib výstavní plochy v Rudolfinu, daný roku 1872. V roce 1885, kdy došlo k naplnění slibu, rozhodlo představenstvo Obchodní a živnostenské komory o zřízení samostatného muzea. Jeho prvním sídlem bylo Rudolfinum. V letech 1897–1900 byla postavena novorenesanční muzejní budova podle návrhu architekta Josefa Schulze na pozemku mezi starým židovským hřbitovem a Sanytrovou ulicí na okraji Josefova.

Osobnosti.

Prvním kustodem a ředitelem muzea byl historik umění dr. Karel Chytil působil též v Komisi pro soupis památek Prahyod jejího vzniku v roce 1883 (1884) a jako její člen spoluvytvářel první systém památkové péče v Čechách. Druhým ředitelem byl krátce historik umění a knižní kultury František Adolf Borovský. Po něm následovali František Xaver Jiřík, Karel Hetteš, Emanuel Poche, Jiří Šetlík, Antonín Langer, Dagmar Hejdová a Helena Koenigsmarková. K expertům - znalcům uměleckého řemesla a průmyslového designu patřily především ženy, například Jiřina Vydrová, Jarmila Blažková, Milena Zeminová, Alena Adlerová, Olga Herbenová, Dagmar Tučná, Jarmila Brožová, Libuše Urešová, Věra Vokáčová, Olga Drahotová, Milena Lamarová, Anna Fárová nebo Jana Kybalová, z mužů například Emanuel Poche, Zdeněk Kirschner, nebo Josef Kroutvor. Mezi knihovníky se během 2. světové války objevil Oldřich J. Blažíček, v posledním půlstoletí Evžen Lukeš, Jarmila Okrouhlíková nebo Kateřina Dostálová.

Členství v organizacích.

MG, ICOM

Sbírky.

Muzeum spravuje sbírky skla, porcelánu a keramiky, užité grafiky a fotografie, textilu, módy a designu, nábytku, hodin, dále sbírku drahých i obecných kovů, vzácných materiálů, šperků, hraček a množství písemné i obrazové dokumentace. V současné době má muzeum půl milionu sbírkových předmětů od antiky až po současnost.

Dřívější pobočky.

V letech 1954 - 1992 muzeum spravovalo několik tematických expozic na zámcích Doudleby nad Orlicí, Lemberk, Hrubý Rohozec a Muzeum porcelánu v Klášterci nad Ohří, které je v obnovené verzi instalováno dodnes. Neuskutečněná zůstala expozice v budově zámeckého pivovaru v Brandýse nad Labem.

Současné pobočky.

Od roku 1995 UPM provozuje Galerii Josefa Sudka na Úvoze poblíž Pražského hradu, zaměřenou na fotografickou tvorbu. Od roku 1998 také spravuje zámek v Kamenici nad Lipou. Expozice kovaných železných prací a hraček zde byla otevřena v roce 2004, studijní depozitář nábytku 19. a 20. století v roce 2007.

Stálá expozice - bude otevřena v roce 2020.

V muzeu probíhají krátkodobé výstavy, otevřena je i expozice českého moderního autorského skla Plejády skla.

Knihovna UPM.

Součástí Uměleckoprůmyslového musea v Praze je veřejná specializovaná knihovna na literaturu o výtvarném umění a příbuzných oborech (https://www.knihovna.upm.cz/). Knihovní fond má více než 190 000 svazků. Vedle monografií je ve fondu celá řada encyklopedií, slovníků, příruček a periodik. Nezanedbatelná je i sbírka výstavních a aukčních katalogů. Od roku 1950 jsou přírůstky monografií zpracovány do elektronické databáze přístupné nejen v knihovně, ale i prostřednictvím internetu (https://katalog.upm.cz/#!/). Od roku 1995 jsou již v databázi uvedeny veškeré knihovní přírůstky. Knihovna je pouze prezenční. Poskytuje kopírovací služby, rešerše, službu "Ptejte se knihovny", zpřístupňuje řadu databází na CD-ROM i on-line. Knihovna UPM s dalšími uměleckými knihovnami vytváří virtuální uměleckou knihovnu a je součástí jednotné informační brány se samostatným portálem ART (https://artlib.eu/#!/).

Centrální depozitář UPM.

4. dubna 2016 byla otevřena nová budova centrálního depozitáře UPM na adrese Červeňanského 2843/19 v Praze-Stodůlkách, na Velké Ohradě. Kvůli bílé barvě a kruhovému půdorysu získala přezdívku "Polárkový dort" nebo také "Kanál."

Uměleckoprůmyslové museum v Praze (zkráceně: UPM) je specializovaná muzejní instituce, jež sídlí v ulici 17. listopadu v Praze 1 Josefově, v těsné blízkosti Starého židovského hřbitova, nedaleko budovy Filosofické fakulty UK, naproti Rudolfinu v městské části Praha 1.


Mládí.

Narodil se roku 1616 v Abergavenny, jako nejmladší z devíti dětí protestanského reverenda Morgana Lewise, který byl ředitel školy, a katoličce Margaret Pritchardové.  Když mu bylo 16 let, při návštěvě Paříže, konvertoval ke katolictví a následně odešel studovat do Říma, kde byl roku 1642 vysvěcen na kněze. Po třech letech vstoupil k Tovaryšstvu Ježíšovu.

Zatčení a poprava.

Byl zatčen 17. listopadu 1678 v Kostele Svatého Michaela, Llantarnamu. V březnu 1679 odsouzen v Assize (trestní soud) v Monmouth, jako katolický kněz a za rozšiřování katolické víry. Stejně jako John Wall a John Kemble, byl poslán do Londýna, kde se jím zabýval Titus Oates (původce papežského spiknutí) a další.  Dne 16. března 1679 byl přiveden k soudnímu řízení v Assize (Monmouth). Byl přiveden jako tvůrce velezrady - za to že se stal katolickým knězem a zůstal v Anglii.  Hájil se že nevinný ale svědkové tvrdili že jej viděli na mši provádět kněžské povinnosti. Otec Lewis byl Sirem Robertem Atkinsonem prohlášen vinným. Poté byl s Johnem Kemblem přiveden do vězení Newgate v Londýně a pokládali mu otázky ohledně spiknutí. Oates, William Bedloe, Dugdale a Prace nebyly schopny prokázat něco proti němu. Lord Shaftesbury mu poradil aby mu dal důkazy o spiknutí nebo aby se vzdal katolické víry, zato že bude ušetřen a velmi hodně odměněn.  Poté byl přiveden do Usku, k jeho popravě Johnem Arnoldem z Monmouthshire. Dne 27. srpna 1679 byl oběšen a pak rozčtvrcen. Po záležitosti Tita Oatese (1679–80), byl zbytek velšsky mluvících katolických duchovních buď popraveni nebo deportováni. Lewis byl do roku 2001 poslední velšský jezuita.

Proces blahořečení a svatořečení.

Patří do skupiny 40 mučedníků Anglie a Walesu. Tento proces probíhal v arcidiecézi Westminster. Dekret o mučednictví byl vydán 8. prosince 1929. Blahořečen byl 15. prosince 1929. Poté po 40 letech dne 4. května 1970 byl vydán dekret o zázraku na přímluvu mučedníků Anglie a Walesu. Svatořečení se dočkal 25. října 1970.

Zázrak.

Roku 1962 byla na jejich přímluvu okamžitě a trvale uzdravena Joan Matthewman, vdaná laika, ze sarkomu levé lopatky. Stalo se to v Mill Hill, Blackburn.

Sv. David Lewis, S.J. (1616, Abergavenny - 27. srpna 1679, Usk) byl velšský katolický jezuitský kněz, a mučedník který byl také znám jako Charles Baker.


Herecká kariéra.

Narodil se 26. srpna 1991 v New Yorku do rodiny, která měla blízko k filmu. Matka Lisa O'Brienová, rozená Rhodesová byla za mlada herečka a poté vedla hereckou školu, otec Patrick O'Brien pracoval jako filmový kameraman. Rané dětství prožil ve Springfieldu v New Jersey, ale ve 12 letech se s rodinou přestěhoval do Hermosa Beach v Kalifornii. Chodil na střední školu Mira Costa v sousední Manhattan Beach a po jejím dokončení v roce 2009 zamýšlel pokračovat studiem filmařské školy na Syrakuské univerzitě ve státě New York, kde dostal stipendium pro sportovní přenosy.  Už kolem svých 14 let, od roku 2006, začal na YouTube publikovat svá vlastní videa a získal si poměrně široký okruh fanoušků. Poté byl přizván k účinkování v sérii webových videí a při jejím natáčení se setkal s hercem, který ho představil manažerovi. Bylo mu tehdy 17 let. Místo odchodu na univerzitu na východním pobřeží Spojených států tedy zůstal v Santa Monice, asi rok chodil na zdejší vysokou školu Santa Monica City College a při tom i na herecké konkurzy.

Seriál "Vlčí mládě".

První velký herecký úspěch se dostavil, když byl před koncem roku 2009 vybrán do čtveřice hlavních hrdinů seriálu "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"), jehož pilotní díl připravoval tvůrce Jeff Davis pro televizi MTV. Podle vlastního vyjádření měl O'Brien původně usilovat o ústřední postavu náctiletého vlkodlaka Scotta McCalla, ale když se seznámil se scénářem, dal přednost roli jeho nejlepšího přítele a spolužáka Stilese Stillinského, který do seriálu vnáší komediální prvek. Pilotní díl "Vlčího mláděte" byl vzápětí rozšířen ve 12dílnou sérii, kterou televize MTV nasadila do vysílání od června 2011. Po jejím úspěchu seriál pokračoval i v dalších sezónách a v létě 2014 tvůrci ohlásili přípravu již páté řady. Seriál v českém znění připravila do vysílání od 1. června 2012 televizní stanice AXN a O'Brienovu postavu pro ni nadaboval Radek Škvor.  Ačkoli je Stiles jednou z hlavních kladných postav, v druhé polovině 3. řady ho posedl zlý duch, a právě to O'Brienovi vyneslo v roce 2014 cenu Teen Choice Awards za nejlepšího televizního zlosyna. V létě 2015 a počátkem roku 2016 MTV odvysílala již 5. sérii, šestá řada, vysílaná od 15. listopadu 2016, však již byla ohlášena jako závěrečná.

Filmové komedie.

Účinkování v seriálu mu otevřelo i cestu na filmové plátno. Pro debut mu v roce 2011 posloužila nezávislá improvizační komedie "High Road" režiséra Matta Walshe, v níž hrál Jimmyho, 16letého souseda hlavního hrdiny Fitze.  Následovala romantická komedie Jona Kasdana "The First Time" a v ní role staršího ostýchavého středoškoláka Davea Hodgmana, který začne randit s Aubrey (Britt Robertsonová), i když měli původně každý zájem o někoho jiného. Film měl svou premiéru 21. ledna 2012 na festivalu Sundance, kde byl uveden v soutěžní sekci amerických dramatických filmů.  O rok a půl později, 7. června 2013 šel do amerických kin film "Stážisti" ("The Internship"), v ČR uváděný od 11. července téhož roku. Šlo o komedii z prostředí firmy Google s Vincem Vaughnem a Owenem Wilsonem v hlavních rolích a O’Brien v ní ztvárnil cynického IT génia Stuarta Twomblyho, jehož ústřední dvojice uchazečů o práci dostala přiděleného do týmu. Pro "Teen Vogue" popsal herec dvouapůlměsíční natáčení na atlantské Georgia Tech i v sanfranciském sídle Googlu jako častou improvizaci a svou postavu jako sarkastického synka britského otce. V české verzi O'Brienovi propůjčil svůj hlas Vojtěch Hájek.

Trilogie "Labyrint".

A pak přišel vstup do žánru akčních filmů, když si ho režisér Wes Ball vybral pro svůj dobrodružný thriller "" ("The Maze Runner"), adaptující stejnojmennou první knihu z postapokalyptické sci-fi série Jamese Dashnera. Casting byl vyhlášen v únoru 2013 a konkurz probíhal v polovině dubna. O'Brien se do něj přihlásil, a ačkoli později popisoval historku, že se režisérovi nepozdával jeho „účes příliš ve stylu MTV“, 18. dubna bylo ohlášeno jeho obsazení do ústřední role náctiletého Thomase. Ten se po ztrátě paměti ocitá v komunitě chlapců, odříznuté od ostatního světa obřím smrtícím labyrintem. Fyzicky náročné natáčení pro studio Fox probíhalo od 13. května 2013 po osm týdnů především v Baton Rouge v Louisianě. Termín premiéry byl původně stanoven už na 14. února 2014, ale později odložen na 19. září téhož roku. Společnost CinemArt film připravila k uvedení od stejného data i do českých kin, a to v původním znění s titulky.  Tvůrci už před uvedením filmu mluvili o přípravě podle další knihy z Dashnerovy série, a ačkoli se O'Brien v březnu 2014 nechal slyšet, že v něm už do ústřední role nenastoupí, v září 2014 společnost Fox oznámila jeho účast a ohlásila začátek natáčení na konec října téhož roku. Probíhalo v okolí Albuquerque během listopadu i následujících měsíců až do ledna 2015. Do kin byl snímek uveden rok po prvním dílu, v září 2015. O'Brien za svůj výkon obdržel Filmovou cenu MTV v kategorii Nejlepší herec v akčním či dobrodružném filmu a spolu s Thomasem Brodie-Sangsterem také v kategorii Nejlepší filmová chemie.  V březnu 2015 společnost Fox ohlásila zahájení prací i na třetím pokračování "". Při natáčení tohoto snímku v kanadském Vancouveru se však O'Brien 17. března 2016 těžce zranil a další natáčení muselo být odloženo nejprve na květen a později na neurčito. Koncem května pak společnost ohlásila přesunutí plánované premiéry snímku z původního termínu 17. února 2017 na 12. ledna 2018. V srpnu 2016 se objevily zprávy, že se natáčení filmu mělo obnovit v únoru následujícího roku. Film měl nakonec premiéru v lednu roku 2018.

Další filmy.

V létě 2013 také probíhalo jednání o jeho obsazení do chystaného sci-fi snímku režiséra Ringana Ledwidgeho "Glimmer". Začátek jeho natáčení se původně plánoval od ledna 2014, aby jej O'Brien stihl v pauze mezi natáčením další řady "Vlčího mláděte", které mělo po pěti měsících skončit v prosinci 2013. V říjnu 2013 už však herec hovořil o natáčecím termínu v létě 2014. Film společnosti DreamWorks měl pojednávat o skupině mladistvých, kteří se pomocí časového portálu přenesou do 70. let 20. století, a vedle O'Briena v něm měl účinkovat např. Jeremy Allen White.  V únoru 2015 některá americká média spekulovala o tom, že by mohl být jedním ze zvažovaných herců, kteří by měli nahradit Andrewa Garfielda v novém filmu Sony Pictures o Spider-Manovi, chystaném na rok 2017. Později však citovala jeho vlastní vyjádření, že o tuto roli ani neusiloval.  V dubnu 2015 se objevily úvahy o jeho obsazení do katastrofického filmu "" režiséra Petera Berga po boku Marka Wahlberga, Kurta Russella, Johna Malkoviche a dalších. Snímek společnosti Lionsgate vycházející ze skutečných událostí nehody na stejnojmenné ropné plošině v dubnu 2010, tak jak byla popsána v článku "The New York Times", měl premiéru na Torontském filmovém festivalu a do kin byl uveden koncem září 2016.  V květnu 2016 přišla informace o tom, že by O'Brien měl hrát titulní postavu Mitche Rappa v akčním špionážním snímku "American Assassin", který podle románové série Vince Flynna převedené do scénáře Stephenem Schiffem měl pro společnosti CBS Films a Lionsgate natočit režisér Michael Cuesta. Roli protiteroristického zabijáka CIA dříve v roce 2012 odmítl Chris Hemsworth, úloha jeho filmového mentora připadla Michaelu Keatonovi. Natáčení začalo v září 2016 a probíhalo v Evropě, konkrétně v Londýně a Budapešti.  V květnu roku 2018 získal hlavní roli v thrillerovém snímku "The Education of Frederick Fitzell" a roli ve filmu "The Bayou," ve kterém by měl hrát po boku Garyho Oldmana. Na rok 2019 byla naplánována také jeho účast ve sci-fi seriálu Jordana Peela "Weird City".

Soukromý život.

Dylanův otec Patrick je původem Ir, matka Lisa po své matce Italka a po svém otci napůl Angličanka a Španělka. Má asi o rok starší sestru Julii.  V červnu 2013 pro "Teen Vogue" uvedl, že má přítelkyni a média poté psala o jeho vztahu s Britt Robertsonovou, který měl vzniknout na základě jejich společného natáčení filmu "The First Time". V srpnu 2014 "Teen Vogue" psal, že herec drží vztah s Robertsonovou v tajnosti. Pár se v roce 2018 rozešel.  V rozhovoru pro "Teen Television" O'Brien uvedl, že významnou součást jeho života tvoří hudba. Od dětství hrál na klavír a na kytaru, zejména pak na bicí. Během svých středoškolských let, v únoru 2009, spoluzakládal hudební skupinu "Slow Kids at Play", v níž působil jako bubeník a zpěvák. Po odchodu ze střední školy a zejména poté, co se stal televizní hvězdou v seriálu "Vlčí mládě", však účinkování v kapele přerušil. Uvedl, že i v přestávkách mezi natáčením seriálu často jamovali spolu s hereckým kolegou Tylerem Poseym, rovněž hudebníkem.

Dylan O'Brien (* 26. srpna 1991 New York) je americký herec a hudebník. Pochází z filmařské rodiny, v širší známost vešel zejména jako představitel jedné z hlavních postav v televizním seriálu stanice MTV "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"). Účinkoval i v nezávislém filmu "High Road" (2011), v romantickém snímku "The First Time" (2012) a komedii "Stážisti" (2013). Režisér Wes Ball ho pak obsadil do hlavní role akčního sci-fi thrilleru "" (2014) včetně jeho dvou pokračování (2016 a 2018). Následovalo i angažmá v katastrofickém thrilleru "" (2016).


Manželství a práce modela.

Wegener se s Gerdou Gottliebovou seznámil během studia na Royal Danish Academy of Fine Arts v Kodani. Vzali se v roce 1904, když Gerdě bylo 18 a Einarovi 22. Oba pracovali jako ilustrátoři, Wegener se specializoval na malby krajin, Gottliebová ilustrovala knihy a módní časopisy. Oba dva cestovali po Itálii a Francii, nakonec se usadili v Paříži, kde Elbe mohla žít otevřeně jako žena a Gerda Gottliebová jako bisexuálka. V roce 1907 obdržela Elbe Neuhausenovu cenu a vystavovala na Kunstnernes Efterårsudstilling (Umělecká podzimní výstava), ve Vejle Art Museum a v Saloon and Salon d'Automme v Paříži. Je zastoupena ve Vejle Art Museum v Dánsku. Do dámských šatů se Elbe začala oblékat potom, co zastoupila Gottlibinu chybějící modelku. Byla požádána, aby si oblékla punčochy a boty na podpatku, takže její nohy mohly nahradit nohy modelky. Elbe se v tom oblečení cítila překvapivě pohodlně a začala sebe samu vidět jako ženu. Za nějaký čas se Gottlieb pro své obrazy, na kterých se objevovala elegantně odívaná krásná žena s vyzývavýma mandlovýma očima, stala slavnou. V roce 1913 byla nic netušící veřejnost šokována zjištěním, že modelka s ženskými rysy, která inspirovala Gottliebino zobrazení jemných osudových žen, byl doopravdy její manžel, „Elbe“.  Ve dvacátých a třicátých letech se Elbe začala pravidelně prezentovat jako žena, objevovala se tak na různých slavnostech a bavila hosty ve svém domě. Jedna z věcí, které měla ráda, bylo mizet v ženském oblečení a zaplétat se do rozhýřených davů na ulicích Paříže během Karnevalu. Když byla oděná v dámském, byla Elbe svou ženou Gerdou představována jako Einarova sestra. O těch převlecích věděli jen její nejbližší přátelé.

Operace a rozpad manželství.

V roce 1930 Elbe podstoupila v Německu operativní změnu pohlaví, která byla v té době experimentální. Během dvou let si nechala provést čtyři zákroky. První operace, během níž došlo k odstranění varlat, se uskutečnila pod dohledem sexuologa Magna Hirschfelda v Berlíně. Zbylé operace provedl Kurt Warnekros, doktor na ženské klinice v Drážďanech. Druhý zákrok spočíval v implantování vaječníků do její břišní svaloviny, třetí v odstranění penisu a šourku a čtvrtá v transplantaci dělohy a zhotovení vagíny.  V době poslední operace už byl v dánských a německých novinách Elbin případ senzací. Dánský soud v říjnu 1931 anuloval manželství Wegenerových a Elbe se podařilo legálně změnit jméno i pohlaví, včetně obdržení pasu jako Lili Ilse Elvenes. Úplně přestala malovat, věřila, že to byla část identity Einara. Protože už s Gerdou nebyli manželé, bylo jejich manželství oficiálně zrušeno. Po zrušení svazku se Elbe vrátila do Drážďan na poslední operaci.  Věří se, že Lili byla intersex, ale detaily jejího stavu nejsou jasné. Je jisté, že měla spíš ženské tělo a obličejové rysy, které jí umožňovaly vypadat jako mladá žena lépe než jako muž. Když se na veřejnosti prezentovala jako muž, často byla považována za mladou ženu v kalhotách převlečenou za muže. Hormonální testy provedené před první operací ukazovaly více ženských než mužských hormonů. Některé zprávy naznačují, že měla v břiše zakrnělé vaječníky. Je pravděpodobné, že měla o jeden chromozom navíc (karyotyp XXY; Klinefelterův syndrom), což je stav, který medicína nedokázala rozpoznat až do roku 1942.

Smrt.

Lili začala vztah s francouzským obchodníkem s uměním Claudem Lejeune, kterého si chtěla vzít a založit s ním rodinu. Těšila se na svou poslední operaci zahrnující transplantaci dělohy, aby jednou mohli mít děti. V červenci 1931 podstoupila svou čtvrtou operaci, v níž měla získat dělohu a zhotovení vagíny. Tehdy byly oba zákroky čistými experimenty. Bez medikace, která by zabránila odmítání orgánu, se nezotavila a zemřela 13. září 1931, tři měsíce po zákroku, kvůli srdeční zástavě způsobené odmítáním dělohy jejím imunitním systémem a výsledné infekci.

V populární kultuře.

Queer filmový festival MIX Copenhagen uděluje čtyři ceny „Lili“. David Ebershoff napsal v roce 2000 Dánskou dívku, zbeletrizovaný život Lili Elbe. Stala se mezinárodním bestsellerem a byla přeložena do mnoha jazyků. Kniha byla zpracována i jako film, produkovaný Gailem Mutruxem a Neilem LaBute, v hlavní roli s Eddiem Redmaynem. Na Benátském filmovém festivalu v září 2015 získal kladná hodnocení, ačkoli i kritiku za ztvárnění trans ženy cisgender mužem. Téma zahrnující Gerdinu orientaci, která je doložená z námětů jejích erotických maleb, stejně tak rozpad vztahu Gerdy a Lili po rozvodu, je ve filmu i novele opomenuto.

Lili Ilse Elvenes, lépe známá jako Lili Elbe (přechýleně "Lili Elbeová"; 28. prosince 1882 – 13. září 1931), byla dánská trans žena a jedna z prvních zaznamenaných osob, které podstoupily operativní změnu pohlaví. Narodila se jako Einar Magnus Andreas Wegener a pod tímto jménem byla úspěšným malířem. Také se prezentovala jako Lili (někdy psáno Lily) a byla veřejně představovaná jako Einarova sestra. Avšak po úspěšné tranzici se legálně přejmenovala na Lili Ilse Elvenes a úplně přestala malovat.


Historie.

Breitling Jet Team byl založen na začátku roku 2003 a původně létal na čtyřech Albatrosech. Později se počet navýšil na šest strojů, a to roku 2004. V roce 2008 přibyl i sedmý stroj. Dne 15. 9. 2012 došlo při přeletu mezi leteckými přehlídkami k technickým problémům na stroji č. 2, které následně vedly až ke zřícení letounu, pilot i jeho mechanik na palubě se úspěšně vystřelil z letounu, který se následně zřítil do pole u obce Valkenswaard v Nizozemsku. V posledním čtvrtletí roku 2012 byla tedy skupina opět pouze šestičlenná. Historie týmu však sahá mnohem hlouběji.

Patrouille Martini.

Vedoucí týmu, Jacques Bothelin, začal s leteckými představeními v roce 1980 s francouzským strojem Mudry CAP 10. Roku 1982 začal létat v tříčlenném týmu používajícím letadla SIAI-Marchetti SF260, který sponzorovala společnost Martini. Týmu se také přezdívalo "Patrouille Martini" (ve volném překladu "Martini tým"). Ve stejném roce založil Jacque Bothelin Apache Aviation pro piloty věnující se akrobacii na plný úvazek. Patrouille Martini létal celých 5 let na SF260, než přešli na švýcarské stroje Pilatus PC-7 roku 1988.

Patrouille Ecco.

V roce 1990 začaly platit ve Francii regulace ohledně propagování alkoholu, což pro firmu Martini znamenalo stažení své reklamní účasti v tomto leteckém týmu. Tuto tak v rámci sponzorování nahradila společnost Ecco, agentura pro zástup zaměstnanců, což znamenalo změnu názvu roku 1991 na "Patrouille Ecco". V této době přibyly do týmu 4 nové stroje PC-7.

Patrouille Adecco.

Roku 1997 se společnost Ecco sloučila se švýcarskou firmou Adia, z čehož vzešla nová značka Adecco. Toto také znamenalo změnu názvu týmu na "Patrouille Adecco" a zavedení tehdy typických barev: červené a bílé. V roce 1998 utrpěl tým stažením sponzorství firmou Adecco, načež 2 členové, Jacques Bothelin a Philippe Laloix létali v letech 1999-2001 na dvou PC-7 pod názvem "Les Apaches".

Khalifa Jet Team.

Na konci roku 2001 nabídla organizaci Apache Aviation sponzorství alžírská společnost Khalifa. Výsledkem byl prodej všech strojů Pilatus PC-7 a nákup nových L-39 Albatros. Nově se tým jmenoval "Khalifa Jet Team" a začal pod tímto názvem létat v květnu 2002. Během tohoto roku předvedl více než 43 představení v 6 evropských zemích.

Breitling.

Nehledě na úspěchy leteckého týmu stáhla společnost Khalifa své sponzorství už v roce 2003 z obav o budoucnost týmu. Do této oblasti tak zasáhla firma Breitling, která se rozhodla zde investovat, a došlo tak k rozšíření letky na celkem 7 strojů L-39 Albatros. Typickými barvami se stala kombinace modré a žluté, kterou v roce 2011 vystřídala černá a žlutá.

Členové týmu.

Jacques Bothelin (Speedy).

Ačkoliv původně nebyl stíhacím pilotem, létá v týmu na pozici leadera. Kromě tohoto se stará o celkový management skupiny a udržování vztahů se sponzorem, společností Breitling. Ve volném čase praktikuje golf, lyžování a cestování.

Bernard Charbonnel (Charbo).

K létání ho dovedlo mládí poblíž dijonské letecké základny. Od 15 let létal v tamním aeroklubu, dokud se v roce 1979 nepřidal na příštích 19 let k armádnímu letectvu. Létal na strojích Mirage 2000N, Alpha Jet, Mystère 20 a dalších. Do týmu se dostal v roce 2000. Létá napravo od leadera.

Philippe Laloix (Shériff).

Od svých 17 let působil v armádním letectvu na strojích Mirage, až do roku 1992, kdy se přidal k akrobatické letce Patrouille de France. Od roku 1998 pak působí v týmu Jacquesa Bothelina. Létá na pozici vpravo, případně jako sólo. Mezi jeho další povinnost spadá i provozní záležitosti a výuka.

François Ponsot (Ponpon).

Létal 19 let v armádním letectvu postupně na strojích Mirage F1C, Alpha Jet a Mirage 2000C. Poté se věnoval restaurování starých strojů a jejich zalétávání, než mu Jacques Bothelin nabídl účast v akrobatické letce. Létá na levém křídle.

Patrick Marchand (Gaston).

Pilotem je již od svých 15 let, k tomu celkem 21 let v armádě na strojích Mirage F1C, Alpha Jet a dalších. Létá na pozici vlevo.

Christophe Deketelaere (Douky).

Stíhacím pilotem byl celkem 14 let, až do roku 2002, kdy se připojil k týmu. Létá na pozici za leaderem.

Breitling Jet Team je civilní akrobatický tým založený v Dijonu ve Francii. Létá na šesti Albatrosech v barvách sponzora Breitling. Jedná se o první a jediný civilní tým létající na proudových letadlech. Momentální složení týmu je následující: Jacques Bothelin (team founder and leader), Bernard Charbonnel, Christophe Deketelaere, Philippe Laloix, Patrick Marchand, François Ponsont and Olivier Boulay.


Historie.

Ryan Higa a Sean Fujiyoshi (spoluzakladatel kanálu Nigahiga) započali svoji kariéru zveřejňováním tzv. playback písní v roce 2006, kdy stále ještě navštěvovali Waiakea High School. Jejich písně se pak začaly rozšiřovat o celou řadu parodií a komických videí. Občasnými hosty ve videích byli Tim Enos, Ryan Villaruel, Kyle Chun a Tarynn Nago, společně známí jako „Yabo Crew“.  Na Štědrý den roku 2008 byla dvě z jejich nejznámějších videí, "How To Be Gangster" a "How To Be Emo", smazána z důvodu porušování autorských práv. Dne 21. ledna 2009 byl účet Nigahiga dočasně zablokován s požadavkem, aby byla smazána i další autorsky chráněná videa. Z tohoto důvodu byla odstraněna téměř všechna playback videa Ryana Higy (s výjimkou „You're Beautiful“) a stejně tak i další videa, která obsahovala písně chráněné autorským právem. Následně už všechny písně či skladby použité ve videích pocházely výhradně z vlastní tvorby. Videa "How to be Gangster" a "How to be Emo" byla znovu zveřejněna na kanálu Nigahiga v srpnu roku 2009, avšak za pár dní byla společně s "How to be Ninja" a "How to be Nerd" opět smazána. Na jaře roku 2010 byla videa "How to be Ninja", "How to be Gangster" a "How to be Emo" znovu zveřejněna. Ryan Higa si založil nový YouTube kanál s názvem „HigaTV“, kde začal zveřejňovat video blogy a videa ze zákulisí.  Kanál Nigahiga byl spuštěn 20. července 2006. Ke dni 21. prosince 2010 dosáhl 3 milionů odběratelů a v květnu 2012 byla jeho videa zhlédnuta více než 1,17miliardkrát.

Filmy.

V roce 2008 jim losangeleský producent Richard Van Vleet nabídl pomoc při natáčení jejich prvního celovečerního filmu. Výsledný film, "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure", byl režírován Richardem Van Vleetem a měl premiéru v kinech na Havaji a v Kalifornii 14. listopadu 2008. DVD vyšlo v USA 14. července 2009. "Ryan and Sean's Not So Excellent Adventure" pojednává o nepříliš úspěšném producentovi, ztvárněném Michaelem Buckleym, který musí sehnat známé celebrity a natočit filmový hit během 30 dnů, nebo ho vyhodí z práce. Ryan a Sean nabídku přijmou a octnou se ve spoustě komických situací.  "Ninja Melk" je krátký šestadvacetiminutový film o ninjovi. Premiéra filmu proběhla v srpnu 2009. Děj se točí kolem ninji jménem mistr Ching Ching, který posílá svého studenta Lapchung (hraje Bryson Murata), aby našel náhradu. Ten najde Ryana a Seana, aby dopadli zlého Bokchoy (hraje Tim Enos) a jeho pomocnici Ginu (hraje Tarynn Nago).  Další nezávislý film, dlouhý 35 minut, vytvořil s Wong Fu Productions pod názvem "Agents of Secret Stuff" a byl zveřejněn na Ryanově kanálu 24. listopadu 2010. Hráli v něm i další známé tváře YouTube, jako např. Aki Aleong. "Agents of Secret Stuff" je o mladém A.S.S. (Agent of Secret Stuff, hraje Higa), který je v utajení poslán na střední školu, aby ochránil jednu žákyni, dívku jménem Taylor (hraje Arden Cho), před "the S.I.N.S" (Society Involving Not-So-Good Stuff). Ve filmu se objevily i osobnosti jako Ian Hecox (Smosh), D-Trix (Quest Crew), Kassem G nebo Hiimrawn.

Ryan Higa (* 6. června 1990 Hilo, Havaj) je americký komik a herec japonského původu a zároveň provozovatel YouTube kanálu Nigahiga.


Osobní život.

Gilford se narodil v Evanstonu, Illinois. Jeho rodiči jsou Steve Gilford a Anne Gilford (rozená Johnsonová). Má dvě sestry Sarah a Elizu. Na jaře 2010 se jeho přítelkyní stala herečka Kiele Sanchez, se kterou se seznámil při natáčení pilotního dílu "The Matadors". Pár se zasnoubil v listopadu 2011 a vzali se 29. prosince 2012. Později si spolu zahráli milenecký pár ve filmu "." V říjnu 2015 dvojice potvrdili, že spolu čekali dítě, ale Sanchez potratila. V listopadu 2017 se jim narodila dcera Zeppelin Adele.

Herecká kariéra.

Gilford vystudoval Evanston Township High School a Severozápadní univerzitu. Jeho televizním debutem byla v roce 2005 epizodní role v seriálu "Zákon a pořádek".  V roce 2006 získal Gilford doposud největší roli své kariéry v postavě Matta Saracena v televizním seriálu "Světla páteční noci," hlavní roli zde měl v prvních třech řadách, v posledních dvou (z celkových pěti) pak již jen hostoval.  Svou filmovou kariéru zahájil hlavní rolí v "The Last Winter" v roce 2006. V roce 2009 si pak zahrál hlavní roli ve filmu "Absolventka" po boku Alexis Bledel, u nás známé především ze seriálu "Gilmorova děvčata", a v "Dare" po boku Emmy Rossum.  V roce 2010 byl obsazen do seriálu televize ABC z lékařského prostředí pod názvem "Off the Map", který se začal vysílat v lednu 2011, byl ale, i přes pozitivní hodnocení, zrušen po třinácti epizodách. V roce 2011 se Gilford dokonce objevil ve videoklipu Taylor Swift k písni "Ours", kde si zahrál zpěvaččina přítele.  V roce 2012 si zahrál v dalším seriálu z lékařského prostředí, "The Mob Doctor", na kanále Fox, po boku Jordany Spiro. Při Gilfordově "štěstí" na lékařská dramata bylo ale i tohoto seriálu odvysíláno pouhých třináct epizod. V lednu 2013 si zahrál spolu s Arnoldem Schwarzeneggerem ve filmu "Konečná".  V roce 2014 získal hlavní roli v horroru "Devil's Due", odehrávajícím se v New Orleansu a Dominikánské republice. V tomto roce si také zahrál jednu z ústředních rolí ve filmu "", který zamířil do amerických kin v červenci 2014. V roce 2016 hrál v dramatickém seriálu ABC "The Family."

Zach Gilford (* 14. ledna 1982, Evanston, Illinois) je americký filmový a televizní herec. Jeho nejznámějšími a nejúspěšnějšími rolemi jsou právě ty seriálové, především role Matta Saracena ve "Světlech páteční noci" nebo Tommyho Fullera v "Off The Map".


Biografie.

Narodila se jako dcera bankovního úředníka a zubařky. Ve svém dětství nikterak nevybočovala, ale postupně se u ní začaly vyskytovat psychické potíže, které se projevovaly neschopností kontaktu s lidmi a dle názorů některých lidí se mohlo jednat o symptomy Aspergerova syndromu. V 8. třídě základní školy začala mít problémy s docházkou, které vyvrcholily jejím umístěním na psychiatrii. Odtud putovala do dětského ústavu v Opařanech, kde školu dokončila. Následně se v Praze vyučila knihařkou a toto zaměstnání pak vykonávala v Chebu. Po roce se opět vrátila do Prahy, kde pracovala jako řidička. Postupně ztrácela kontakt se svou rodinou, především pak otcem a starší sestrou. Zakoupila chatku, kterou si nechala převézt do vsi Oleško, odkud pak do zaměstnání dojížděla. Tu později prodala a za utržené peníze zakoupila vůz značky Trabant. Během dospívání bojovala se svou nejasnou sexualitou. Od 17 let měla sexuální styky jak s muži, tak ženami. Sama sebe popisovala jako „sexuálního mrzáka“.

Žhářský útok.

Otec Hepnarové zdědil hospodářskou usedlost v obci Zábrodí, kterou rodina využívala k rekreaci. Dne 7. srpna 1970 nad ránem Hepnarová pomocí lahve benzínu podpálila dveře v obytné části budovy. Doufala, že se požár vikýřem dostane do seníku a usedlost zničí. V té době ve stavení spala její sestra a dva nájemníci – manželé ve věku přes 75 let. Ti se vzbudili a včas se jim podařilo oheň uhasit. Konečná škoda dosáhla pouhých 50 Kčs. Hepnarová nebyla z činu podezřívána. Na místo se dopravila v noci pěšky z Náchoda, kam se nechala dovézt taxíkem. K činu se přiznala během psychiatrického vyšetření v roce 1973. Jako motiv uvedla, že se nemovitost stala důvodem sporů o peníze mezi jejími rodiči.

Útok automobilem.

Hepnarová začala plánovat pomstu společnosti. Věřila, že se jí všichni lidé snaží ublížit. Dokonce tvrdila, že ji na ulici bezdůvodně zbili, a nikdo jí nepomohl. Odmítala stát se neznámou sebevražedkyní. Usilovala o to, aby se na její čin nezapomnělo. Mezi její původní plány patřilo vykolejení rychlíku či odpálení výbušniny v nějaké místnosti plné lidí. Provedení však bylo technicky náročné, a proto se rozhodla raději střílet. Chtěla si obstarat automatickou zbraň a zahájit palbu na lidi na Václavském náměstí. Dokonce se přihlásila do střeleckého kroužku v tehdejším SVAZARMu. I tuto variantu si však rozmyslela. Bála se, že by ji mohl po zahájení střelby někdo okamžitě zneškodnit, a sehnání podobné zbraně se jí také zdálo obtížné. Nakonec se rozhodla najet do lidí automobilem.  Od 11. ledna 1973 až do svého činu Hepnarová bydlela v pokoji 502 v dnešním Penzionu Malešice, který sloužil jako ubytovna podniku Pražské komunikace. Dne 9. července 1973 se odjela naposledy podívat na chatku, kde trávila hodně času, a poté shodila ze srázu svůj automobil značky Trabant, ke kterému měla velmi silný vztah. Druhý den, 10. července, úspěšně absolvovala zkušební jízdu, při které musela dokázat, že umí ovládat konkrétní typ nákladního automobilu, který si chtěla vypůjčit. Kolem poledne zaslala téměř totožné dopisy do redakcí Svobodného slova a Mladého světa, v nichž popsala důvody svého plánovaného činu.  Ve 13.30 vjela zapůjčeným nákladním automobilem Praga RN na třídě Obránců míru (dnes Milady Horákové) na chodník, do skupiny asi třiceti lidí čekajících na tramvajové zastávce Strossmayerovo náměstí. Po samovolném zastavení vozidla se jí přítomní svědci snažili nejdříve pomoci, protože se domnívali, že ztratila kontrolu nad vozem kvůli technické závadě. Hepnarová však okamžitě přiznala, že do lidí najela úmyslně. Podle její pozdější výpovědi dokonce při prvním průjezdu kolem nástupiště svůj čin o několik minut odložila, protože na zastávce zrovna zastavila tramvaj a mnoho lidí nastoupilo, čímž se snížil počet potenciálních obětí. Ona sama zjevně počítala s dopadením. Do vozu si dokonce sbalila oblečení a cigarety, aby jí ve vězení nechyběly. V důsledku srážky zahynulo celkem osm lidí (tři na místě, tři téhož dne a další dva na následky zranění později). Dalších šest lidí bylo těžce a šest lehce zraněno.

Proces.

V průběhu vyšetřování i procesu svůj čin nikterak nepopírala a dokonce se k němu hrdě hlásila. Litovala pouze toho, že lidí nezabila víc a že mezi nimi nebyli i její rodiče. Ačkoliv její obhajoba byla postavena na počínající schizofrenii, ona sama s obhájcem odmítala spolupracovat, veškeré pochybnosti o svém duševním zdraví popírala a v přípravném řízení i před soudem ze svého činu vinila bezcitnou společnost, kterou se ona sama rozhodla takto potrestat. Také znalecký posudek nakonec konstatoval, že žádnou duševní poruchou netrpí a že si byla plně vědoma svého jednání i jeho následků. Během procesu se sice vyskytovaly spekulace o politickém motivu, ale nic nenasvědčuje tomu, že by taková spojitost existovala (na rok 1973 připadlo 25. výročí únorových událostí 1948 a zároveň to bylo pět let od pražského jara 1968).  Dne 6. dubna 1974 uznal Městský soud v Praze Hepnarovou vinnou z trestného činu vraždy podle § 219 zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, a vynesl rozsudek trestu smrti. Hepnarová trest bez emocí přijala, její matka sice podala odvolání, ale Nejvyšší soud ČSR rozsudek potvrdil. Kvůli uloženému absolutnímu trestu provedl další přezkoumání případu ještě federální Nejvyšší soud ČSSR. Ten sice čin překvalifikoval z vraždy na obecné ohrožení podle § 179 trestního zákona, ale trest ponechal. Rozsudek musel potvrdit i předseda federální vlády ČSSR Lubomír Štrougal (ten s tím údajně otálel, protože datum popravy spadalo do nadcházejícího Mezinárodního roku žen). Matka Hepnarové ještě podala žádost o prezidentskou milost, ale i tu předseda vlády Štrougal, tehdy zastupující dlouhodobě indisponovaného prezidenta Ludvíka Svobodu, dne 3. března 1975 zamítl.  Dne 12. března 1975 byla Olga Hepnarová v pankrácké věznici v Praze popravena oběšením. Stala se tak poslední ženou popravenou na území Československa.  Podle přiznání v dopisech z vězení se činem Hepnarové inspiroval v roce 2005 Viktor Kalivoda, známý jako Lesní vrah.

Odrazy v kultuře.

Roku 1991 popsal spisovatel Bohumil Hrabal v knize "Ponorné říčky" fiktivní zpověď pankráckého kata, pro kterého se poprava „krásné slečny“ Hepnarové stala zlomovým životním momentem poté, co mu její průběh jeho řemeslo dokonale znechutil a stal se z něj odpůrce trestu smrti. Tento literární text je často zaměňován se skutečností. Ve skutečnosti v protokolu o popravě, kde jsou všechny podrobnosti, hlasová i mimická vyjádření, není o žádných jejích projevech nic uvedeno.  V roce 2009 natočil Tomáš Weinreb krátkometrážní studentský film "Všechno je sračka" o Miroslavu Davidovi, který s Hepnarovou žil před jejím zločinem.  V roce 2010 napsal Roman Cílek knihu "Olga Hepnarová - Zabíjela, protože neuměla žít".  V roce 2011 vydala pražská elektro-punková kapela Zputnik album "Bohyně pomsty", kde ústřední píseň je věnována činu Olgy Hepnarové.  V roce 2013 uvedlo Divadlo Na zábradlí hru "Šedá sedmdesátá, aneb Husákovo ticho", jež je zčásti inspirována životem Olgy Hepnarové.  V roce 2014 vyšla kniha "Oprátka za osm mrtvých", kterou napsal spisovatel Roman Cílek jako psychologickou sondu do života Hepnarové a jejích postojů, která se snaží vysvětlit motivaci Hepnarové k jejím činům.  24. března 2016 měl premiéru film "Já, Olga Hepnarová", který vznikl v česko-slovensko-polsko-francouzské koprodukci, s polskou herečkou Michalinou Olszańskou v hlavní roli.  V roce 2016 zazněla také ironická narážka na Olgu Hepnarovou ve čtvrtém dílu českého satirického miniseriálu Kosmo.  V písni GTA (album "Strangulační rýha" z roku 2017) českého hudebníka Řezníka se objevuje narážka na její čin poté co protagonista přejede autem školku na přechodu pro chodce („...střihnul jsem si Hepnarovou, bude to chtít káru novou...“)

Olga Hepnarová (30. června 1951 Praha – 12. března 1975 Praha) byla česká masová vražedkyně, která v roce 1973 v Praze úmyslně najela vypůjčeným nákladním automobilem na tramvajovou zastávku a usmrtila 8 lidí. Byla poslední ženou popravenou v Československu. Podle některých názorů její chování vykazovalo známky Aspergerova syndromu.


Bitva o Hernaniho.

Hugo napsal "Hernaniho" jako hru, která plně vycházela z romantických názorů popsaných v "Předmluvě ke Cromwellovi". Vyvolala proto mezi zastánci klasicismu velký odpor, proti kterému vystupovali zase zástupci romantismu. Toto střetnutí vyhraněných názorů získalo označení „Bitva o Hernaniho“ ("La bataille d’Hernani").  Huga a romantiky napadali klasicisté otevřeně v tisku, cenzoři roztrušovali o hře různé klepy a nechávali kolovat některé verše ze hry vytržené ze souvislosti, které byli zesměšňovány různými parodiemi, až Hugo protestoval u ministra vnitra. Následně se cenzura rozhodla hru povolit, protože usoudila, že „"je dobré, aby veřejnost viděla, jak dalece může zbloudit lidský duch, který odvrhl jakákoliv pravidla."" Kromě toho cenzoři navrhovali různé škrty a změny v textu, se kterými Hugo nesouhlasil. Opozice proti hře se zorganizovala i v zákulisí Comédie-Française, kde měl Hernani 25. února roku 1830 premiéru. Zkoušky trvaly více než čtyři měsíce a herci měli neustále spoustu připomínek.  Situace těsně před zahájením představení byla tak vyhrocená, že mezi romantiky a klasicisty hrozila vypuknou rvačka. Při hře pak zastánci romantismu nadšeně tleskali zatímco klasicisté protestovali, pokřikovali, pískali a smáli se. Vytýkali hře míšení tragičnosti s komičností a nepravděpodobnost děje a nazývali jí veledílem absurdnosti. Došlo i na pěstní souboje. "Hernani" však sklidil obrovský úspěch a znamenal prakticky definitivní vítězství nového literárního proudu.  Hra se brzy dočkala i vydání tiskem. V těchto vydáních se jednotlivá dějství jmenují podle svého hlavního motivu "Král", "Bandita", "Stařec", "Hrobka" a "Svatba". Tragédie nejprve vycházela na pokračování v březnu roku 1830 v knižnici "Cabinet de Lecture" a ještě v tomto měsíci vyšla knižně s předmluvou autora, ve které Hugo obhajoval zásadu literární svobody.

Obsah hry.

Hra se odehrává roku 1519 ve Španělsku (kromě čtvrtého jednání umístěného do hrobky Karla Velikého v Cáchách). Je plná dějových zvratů a vypjaté scény se v ní střídají s lyrickými pasážemi odhalujícími nitro vystupujících postav, které se vyznačují ostrými protiklady.  Hernani je rodem šlechtic, jehož otce, aragonského vévodu, nechal španělský král don Carlos (Karel I.) popravit. Skrývá se proto v horách jako vůdce družiny banditů a jeho cílem je pomstít se králi. Přesto je to člověk vysokých duševních kvalit. Miluje doňu Sol, o kterou se kromě něho ucházejí i další dva muži: její strýc, starý bohatý vévoda Ruy Gomez de Silva, a také král. Ten zde vystupuje zpočátku jako bezcharakterní násilník, ale nakonec se z něho stane velkorysý panovník.  Hernani přemluví doňu Sol ke svatbě s jejím strýcem, protože ví, že je na jeho hlavu vypsána odměna. a nechce, aby s ním dívka žila ve strachu a v chudobě. Doňa Sol nakonec se svatbou souhlasí, ale hodlá se před oltářem probodnout dýkou. Hernani přijde v přestrojení ve svatební den do domu dona Gomeze a ten mu jako svému hostu slíbí ochranu. Vázán svým slibem pak ukryje Hernaniho, jehož skutečnou identitu mezitím zjistí, i před králem. Představuje tak jednak ideál rytířské cti, jednak groteskní postavu postiženou nepřirozenou láskou ke své neteři. Za svou záchranu Hernani Gomezovi přísahá, že bude kdykoliv na znamení rohu, který Gomezovi dal, ochoten splatit svůj dluh vlastním životem.  Následně se děj tragédie se přenese do Cách, kde kurfiřti volí nového císaře. Don Carlos čeká na výsledek volby v hrobce Karla Velikého. Skupina spiklenců vedená Hernanim a donem Gomezem se jej chystají zavraždit. Po rozjímání nad hrobem a po tom, co je zvolen císařem Karlem V., zavrhne don Carlos svůj minulý způsob života a začne svou vládu velkorysostí. Všechny omilostní a doňu Sol přislíbí Hernanimu.  Hernani a doňa Sol jsou svoji. Hernanimu byl vrácen vévodský titul a majetek. Oba si šťastně užívají svůj svatební večer, když se však zatroubením na roh připomene zhrzený don Gomez. Hernani věren své přísaze přijímá od starce lahvičku s jedem. Doňa Sol, která nemůže bez Hernaniho žít, se otráví s ním. Umírají si v náručí a hned po nich se zabije i stařec, který je zdrcen dívčinou smrtí.

Hernani aneb Kastilská čest (1830, Hernani ou l ́Honneur castillian), zkráceně Hernani, je romantická veršovaná tragédie o pěti jednáních od francouzského prozaika, dramatika a básníka Victora Huga napsaná alexandrínem. Po "Amy Robsartové" z roku 1828 jde o druhou Hugovu hru uvedenou na divadle, protože o rok dříve napsaná "Marion de Lorme" byla cenzurou zakázána.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v kanadském Torontu, jakožto syn novináře Claude Adams. Zde také navštěvoval Northern Secondary School.  Po rozvodu rodičů se, ve věku 19 let, přestěhoval z Toronta do Los Angeles, kde navštěvoval Univerzitu Jižní Kalifornie, kterou zakončil titulem BFA. Poté, co roku 2004 obdržel ocenění Jacka Nicholsona, které mu poskytlo stipendium, začal pracovat na produkci hry "Koza anebo Kdo je Sylvie?" Edwarda Albeeho.

Herecká kariéra.

Film.

Jeho filmová kariéra zahrnuje jak vedlejší role, kupříkladu ve filmu "Mládí v trapu" či "2:13", tak i role hlavní, např. ve filmu "Rosnička" nebo ve snímku "Rage," který se mimo jiné zúčastnil Berlínského mezinárodního filmového festivalu.

TV seriál.

Adams se objevil roku 2004 v epizodách Odložených případů, Křižovatek medicíny, "Jacka & Bobbyho." Od té doby dostal několik rolí v seriálech jako Prolhané krásky, Ztraceni, Světla páteční noci, Námořní vyšetřovací služba, Posel ztracených duší, Kravaťácí a mnoho dalších.  V roce 2016 dostal roli Hourmana v seriálu Legends of Tomorrow, kde se poprvé objevil na konci první série jako Rex Tyler.

Osobní život.

Adams začal chodit s hvězdou Prolhaných krásek Troian Bellisario po jejich setkání v roce 2009, když byli oba dva obsazeni ve hře "Equivocation." V roce 2010 se spolu na chvíli rozešli, ale potom, co si Adams zahrál společně s Troian roli Hardyho v Prolhaných kráskách, se dali znovu dohromady. 24. února 2014 se oficiálně potvrdilo jejich zasnoubení a 10. prosince 2016 se v Kalifornii vzali. Dne 8. října 2018 se jim narodila dcera.  V září 2013 udělilo UCD Law Society Adamsovi ocenění "Honorary Life Membership". Adams hraje na kytaru a je také vášnivým fotografem, který vlastní přes 25 fotoaparátů.

Patrick Johannes Adams (* 27. srpna 1981 Toronto, Ontario, Kanada) je kanadský herec, fotograf a režisér. Je znám hlavně díky roli Mika Rosse, kterého ztvárnil v televizním seriálu Kravaťáci.


Klasická ekologie.

Nosná kapacita byla nejprve používána pro modelování jednoduchých ekologických vztahů v krajině. Zemědělce např. zajímalo, jaký maximální počet kusů dobytka může spásat louku, aniž by jimi byla pastvina zcela zničena. Nosná kapacita je pro různá území různá a mění se také v čase – např. podle dostupnosti různých přírodních zdrojů nebo potravních návyků. Z výzkumů vyplynulo, že se populace druhů chovají dvěma diametrálně odlišnými způsoby. Populace tzv. K-strategů roste nejprve rychle, ale následně při poklesu dostupných zdrojů růst zpomalí a dosáhne rovnováhy, při níž populace neroste, dokud se neobjeví nové zdroje. Tzv. r-strategie začíná podobně, ale růst neustává a vrcholí stavem, při němž je velikost populace neudržitelná; následuje fáze vysoké úmrtnosti jedinců.

Lidská populace.

Byly učiněny mnohé pokusy o odhad nosné kapacity Země vzhledem k velikosti lidské populace. Podle zprávy OSN z roku 2001 se většina odhadů pohybuje mezi 4 a 16 miliardami jedinců, přičemž medián odhadů je cca na 10 miliardách. Lidská populace je tedy řádově již nyní na úrovni nosné kapacity prostředí. Zpráva OSN z roku 2013 cituje tým "Planetary Boundaries", který vytyčil bezpečné mantinely pro udržitelný rozvoj lidské populace. Tvrdí, že tři z těchto mantinelů již byly překročeny: klimatické změny, rychlost vymírání (pokles biodiverzity) a narušení cyklu dusíku v krajině. Cestou k přežití je podle této zprávy buď omezení růstu či nalezení nových přírodních zdrojů, případně šetrnější přístup k jejich využívání. Ekologickými termíny by se dalo říct, že řešením je nalézt způsob, jak se vydat cestou K-strategie spíše než r-strategie.

Nosná kapacita (též únosná kapacita) je v ekologii termín pro maximální velikost populace daného druhu, která se může na určitém území udržet. Odvíjí se od množství udržitelných (obnovitelných) zdrojů v daném místě. Termín se však nepoužívá jen v klasické populační ekologii, nýbrž i při hodnocení vlivu lidské aktivity na životní prostředí a udržitelném rozvoji – například ve vztahu ke kapacitě chráněných území nebo k tématu udržitelného turismu. Nosná kapacita se zvažuje také při prognózách růstu lidské populace a dopadů, které tento růst může na životní prostředí mít.


Klubová kariéra.

Čeryšev působil v akademii Realu Madrid od roku 2002. Za Castillu, tedy B-tým, debutoval v zápase s Villarealem, jenž Castilla prohrála 1:2. Za 14 let v Realu Madrid se do A-týmu nikdy natrvalo nedostal, odehrál za něj 2 ligové zápasy. Trenér José Mourinho jej nominoval na odvetné utkání španělského poháru Copa del Rey 27. listopadu 2012 proti CD Alcoyano, Čeryšev pobyl na hřišti 60 minut. Jinak odehrál sezónu 2012/13 za Castillu ve druhé španělské lize a nasbíral 34 startů, ve kterých vstřelil 11 gólů.  Během září 2013 byl Realem zapůjčen do týmu Sevilla FC pro sezónu 2013/14 bez možnosti být Sevillou odkoupen. I vlivem četných zranění si pod trenérem Unaiem Emerym zahrál 4 ligové zápasy. Po sezóně se vrátil do Realu Madrid.  V červnu 2014 zamířil do Villarealu, a to opět na hostování na jeden rok. Na začátku února 2016 byl do konce sezóny poslán hostovat do Valencie.  V červnu 2016 přestoupil do Villarealu, za který odehrál 2 sezóny. Pro sezónu 2018/19 byl poslán hostovat do Valencie.

Reprezentační kariéra.

Účastnil se MS 2018 v Rusku, začínal na lavičce. V prvním utkání skupiny nahradil ještě v prvním poločase zraněného Alana Dzagojeva, aby o pár minut později ve 43. minutě zvýšil na 2:0 pro Rusko. V 91. minutě téhož utkání zvyšoval na 4:0, zápas nakonec po brance Alexandra Golovina skončil 5:0. Ve druhém utkání s Egyptem vstřelil druhou branku utkání, zápas nakonec skončil vítězstvím Ruska 3:1. Svůj další gól na šampionátu vstřelil ve čtvrtfinále s Chorvatskem, ale Rusko nakonec prohrálo na penalty. Se čtyřmi góly byl Čeryšev nejlepším střelcem svého mužstva.  V září 2018 sehrál první utkání nové Ligy národů, ve které se Rusko střetlo s Tureckem. Čeryšev dal první gól a ačkoliv Turecko srovnalo, gól Arťoma Dzjuby rozhodl o výhře Ruska 2:1. O pár dní později si zahrál v přátelském zápase s Českou republikou, Rusové vyhráli 5:1. Čeryšev gól nevstřelil a byl vystřídán v 80. minutě.

Děnis Čeryšev (* 26. prosinec 1990) je ruský profesionální fotbalista, který nastupuje na postu levého křídla za španělský celek Valencia, kde je na hostování z klubu Villarreal, a za národní tým Ruska.


Metody výzkumu.

Dnes nejvíce používanou metodou jejich výzkumu je klasická fotometrie. Mezi další prostředky, jež se k výzkumu CP hvězd používají, patří postup publikovaný v roce 1970 Arminem Josephem Deutschem, který za pomoci Fourierovy matematické analýzy dává přehled o rozložení nehomogenit ve výskytu daných prvků na povrchu hvězdy, avšak nejedná se o vždy a ve všech případech o spolehlivý prostředek tohoto poznání, a proto může poskytnout i neplatné výsledky. Druhý odlišný přístup, tzv. „dopplerovské mapování“, spočívá v porovnání observačních dat s matematickým modelem atmosféry. Tato metoda se nazývá dopplerovská proto, že se při ní počítá s Dopplerovým posunem – v důsledku rotace hvězdy se totiž přibližují a vzdalují skvrny na jejím povrchu vůči pozorovateli. Do současnosti (rok 2010) bylo komplexně, a hlavně kvalitně prozkoumáno jen velmi malé množství CP hvězd.

Charakteristika.

Nitro těchto hvězd podle současného vědeckého názoru zřejmě odpovídá běžným hvězdám hlavní posloupnosti. Chemická pekularita provází vývoj hvězdy skoro po celé období, kdy hvězda prochází stadiem hlavní posloupnosti a mění vodík v helium, podobně jako naše Slunce. K této skupině hvězd patří více než jedna desetina tzv. "horkých" hvězd, jejichž efektivní teplota se pohybuje v rozmezí od 6500 K až asi do 30 000 K. Obecně se část chemicky pekuliárních hvězd projevuje globálním, téměř dipólovým magnetickým polem o indukčnosti řádově tisíciny až jednotky Tesly. Velké procento těchto hvězd je spektrálně proměnných, což bývá často doprovázeno i proměnností magnetickou a fotometrickou. Rotační periodě dané hvězdy odpovídá perioda změny svítivosti i magnetické a spektrální proměnnosti.

Označení.

Pro potřeby třídění a klasifikace označujeme chemicky pekuliární hvězdy velkými písmeny "CP", někdy jen malým písmenem "p", tzn. „pekuliární“ za uvedeným příslušným spektrálním typem hvězdy.

Model.

Současný „geometrický“ model těchto hvězd, který však plně nevystihuje všechny pozorované skutečnosti, je tzv. model „skloněného rotátoru“ zavedený v roce 1949 Babcokem, tento model uvažuje o CP hvězdě jako o tuhém tělese, které rotuje kolem osy svírající s osou magnetického pole nenulový úhel. Zmíněný model byl dále rozpracováván úvahou o reálné situaci s existujícím dipólovým magnetickým polem CP hvězdy, které však rozhodně nemají všechny hvězdy této skupiny, a obohacen představou o existenci jistých „spektroskopických skvrn“, což jsou podle této představy místa ve fotosféře hvězdy, kde se vyskytují určité chemické prvky ve zvýšené koncentraci. Je třeba se zmínit o tom, že na základě těchto úvah se podařilo vysvětlit spektrální proměnnost, fázový posun mezi ekvivalentní šířkou a radiální rychlostí i vyskytující se přepólování magnetického pole pozorované u řady CP hvězd.

Klasifikace.

V roce 1974 vypracoval George Preston přehlednou klasifikaci CP hvězd, tato klasifikace se zakládá na faktu výskytu jednotlivých typů těchto hvězd charakteristicky závislém na daném teplotním intervalu. Klasifikace je vypracována vzestupně vzhledem k rostoucí teplotě, od nejchladnějších hvězd po ty nejteplejší (CP1 až CP6,7). Nejprve zde stručně popišme Spektrální typ A:

Spektrální typ A.

Spektrální typ A dělíme dále na dvě základní podskupiny, kterými jsou :

Metalické hvězdy.

označení "(Am)" podle Prestona typu CP1 charakterizované poměrně slabými spektrálními čárami "vápníku", přičemž poměr intenzit spektrálních čar scandia II a stroncia II je výrazně menší, než u obvyklých hvězd tohoto spektrálního typu (A). Podle názoru amerického astronoma H. Abta se většina těchto hvězd vyskytuje v binárních systémech charakterizovaných krátkou oběžnou periodou, je tedy možné, že synchronizace oběžné rychlosti s rychlostí rotační působí zpomalování otáčení těchto hvězd spolu se stabilizací atmosféry. Druhá, v pořadí již výše zmíněná základní skupina označená termínem:

Magnetické hvězdy.

označení "(mCP)", zde patří "Ap" i "Bp" hvězdy, podle Prestonovy klasifikace typu CP2, mají zesílené spektrální čáry křemíku, stroncia, chromu a tak zvaných prvků "„vzácných zemin“ – lanthanoidů", i prvků ze skupiny železa (Fe, Co, Ni) v různých kombinacích. U těchto hvězd se vyskytují globální proměnná a silná magnetická pole, jejichž perioda se shoduje se změnou jejich jasnosti a spektra. Je zajímavé, že mezi těmito hvězdami bylo nalezeno jen několik dvojhvězd, (tento konkrétní údaj pochází z konce 80. let 20. století.) K objasnění vzniku těchto anomálií vypracovali v 70. letech 20. století francouzští badatelé Vauclair, Michaud teorii, která se zdá býti celkem slibná, nese název:

Teorie zářivé difuze.

Nástin této teorie uvažuje s pomalou rotací, přítomností silných magnetických polí, vedoucí k velmi klidné hvězdné atmosféře, snad dle obou autoru dokonce bez konvektivních pohybů. Tato situace by totiž neumožňovala podstatné promíchání hmoty atmosféry, odtud její neobvyklé chemické složení, chybějící konvekce v atmosféře hvězdy je totiž pro teorii zářivé difuze klíčová. Výše zmíněná zářivá difuze může oddělovat různé druhy atomů do různých výšek atmosféry hvězdy tím, že v bezkonvekční vrstvě mají těžší prvky díky gravitační síle snahu klesat dolů, k centru hvězdy a naopak, pokud mají jiné chemické prvky náležející počet absorpčních čar a hran ležící v blízkosti maxima zářivého toku, dochází k pohybu těchto prvků opačným směrem nahoru, k povrchu hvězdy. Rychlost zářivé difuse se pohybuje v řádech cm/s. Samotná difuze chemických prvků může být způsobena větším počtem fyzikálních mechanismů, např. gradientem hustoty jednotlivých prvků, teplotním, tlakovým gradientem i silami vnějšími jako je síla gravitační, elektrická, magnetická, nebo zářivá. Ještě shrňme princip oddělování jednotlivých prvků podle Michauda, který spočívá v dlouhodobém působení zářivé síly mající původ z "neizotropního pole záření" a "izotropní emise záření" konkrétního chemického prvku, tato zářivá síla spolupůsobí se "silou gravitační".

Předchozí a překonané teorie.

Předchozí autoři nabízeli i jiná vysvětlení chemické abnormality CP hvězd, jako např. Burbidge (1955) teorie o jaderné reakci na povrchu hvězdy, Fowler (1965) uvažoval také o jaderných reakcích, ale uvnitř hvězdy, to, že se ale chemická pekularita pozoruje ne uvnitř, nýbrž na povrchu hvězdy vysvětloval Fowler jakýmsi procesem „ bagrování“, kterým se výsledné produkty těchto jaderných reakcí měly dostat na povrch hvězdy. Jiní fyzikové ve snaze vysvětlit CP anomálii předkládali další teorie např. o výbuchu blízké supernovy, dopadu planetek, nebo magnetické akreci.

Spektrální typ B.

Rtuť-manganové hvězdy.

Podle Prestonovy klasifikace typu CP3, charakteristika – pomalá rotace, úzké spektrální čáry, bez časových změn, silné spektrální čáry ionizovaného Mn a Hg. K této skupině hvězd si uveďme velmi zajímavý současný objev týkající se otázky počasí v atmosférách hvězd u konkrétní hvězdy, jíž je nejjasnější hvězda souhvězdí Andromedy a zároveň i nejjasnější hvězda skupiny rtuť-manganových hvězd, "Alfa Andromedae – Sirrah". Konkrétně se jedná o spektroskopickou dvojhvězdu s orbitální periodou 96,7 dne, vzdálenou od Země 97 světelných let. Tato hvězda ve své atmosféře vykazuje chemicky anomálně zvýšený obsah rtuti, manganu, vzácného kovového prvku gallia, tajícího v lidské dlani, které se chemicky značně podobá hliníku (Mendělejevovo „ eka-aluminium „) a europia, kovu ze skupiny tzv. vzácných zemin. Jiné chemické prvky jsou naopak zastoupeny v koncentracích nižších, než je obvyklé. Oleg Kochukhov a jeho tým, z Univerzity v Upsale, který studoval povrch této hvězdy 7 let, v červnu 2007 označil Sirah za první hvězdu, na které se vyskytují jevy, které odpovídají počasí v atmosférách planet. Nad povrchem této hvězdy se totiž formují, vznášejí a mění oblaka tvořená vysoce jedovatou rtutí. Studována byla čára jednou ionizované rtuti, vlnové délky 398,4 nm.

Hvězdy se zeslabeným héliem.

"(He-weak stars)", dle Prestona typu CP4, 5 – tato skupina charakterizovaná spektrem s čárami vodíku, spektrálního typu zřejmě B3 až B5 a hélia, které odpovídají spektrálnímu typu cca B8 se dále dělí podle spekter na tři podtypy:  Charakterizujme stručně tyto tři vyjmenované podskupiny:

Podskupina křemíková.

Výskyt nezvykle silných spektrálních čar křemíku, jednou ionizovaného. Pravděpodobně v této podskupině panuje fyzikální shodnost s analogickou podskupinou objektu spektrálního typu A. Často dochází k periodickým změnám jasnosti, spektra, a mnohdy i magnetického pole.

Podskupina titan-stronciová.

Zesílená spektrální čára titanu, jednou ionizovaného a stroncia, dále železa, ionizovaného taktéž jednou či dvakrát. Jako u předešlé skupiny dochází i zde k často k periodickým změnám v jasnosti objektů, jejich spektrech i intenzitě magnetického pole.

Fosfor-galliové (kryptonové) hvězdy.

Ve spektru přítomny silné čáry fosforu i gallia a kryptonu. Na rozdíl od předchozích podskupin bez periodických časových změn a měřitelného magnetického pole, ovšem existenci magnetického pole nelze úplně vyloučit, jak naznačují poslední přesná měření (rok 2009).

Hvězdy se zesíleným héliem.

"( He- strong stars )", dle Prestona typu CP6, 7 – u některých hvězd této skupiny byla nalezena emise v čáře vodíku H alfa, proto je musíme klasifikovat současně i jako Be hvězdy, i když je otázkou, kde přesně začíná a končí jejich vzájemná podobnost s běžnými „ nemagnetickými “ "Be hvězdami". Tato skupina je charakteristická periodičností změn jasnosti, spektra i magnetického pole.

Závěr.

Všechny otázky, fakta a souvislosti tykající se chemicky pekuliárních hvězd nebyly ani zdaleka vyčerpány, spíše naopak nás určitě do budoucna překvapí nejeden zajímavý objev týkající se této kategorie hvězd. Porozumění CP hvězdám, které tvoří "jeden kamínek" v pomyslné mozaice našeho poznání o hvězdách je pro nás důležité také proto, že nám pomáhá lépe proniknout do problematiky související se vznikem a vývojem hvězd v obecném slova smyslu.

Literatura.

HARMANEC, P. "Horké hvězdy." Brno : Hvězdárna a planetárium Mikuláše Koperníka, 1989. 15 s.  KULHÁNEK, P. a kolektiv. "Astronomie a fyzika -" nové obzory : Aldebaran Grouph for Astrophysics (AGA) 2010 GRÁF, T. MIKULÁŠEK, Z., ZVĚŘINA, P., KRTIČKA, J. "Chemicky pekuliární hvězdy – zmalované slečny" : Československý časopis pro fyziku, 2009, roč. 59, č. 5, s. 292–295.

Chemicky pekuliární hvězda (též pekuliární hvězda či CP hvězda) je v astrofyzice hvězda, která má neobvyklé (pekuliární) chemické složení svých povrchových vrstev, neboli atmosféry. Toto složení zjišťujeme převážně spektroskopicky, ze vzhledu barevného spektra hvězdy.


Dětství a dospívání.

Narodila se v Lancasteru v Pensylvánii jako starší dcera vysokoškolského administrátora Davida Behrse a učitelky na prvním stupni, Maureen Behrsové. Má o šest let mladší sestru. V roce 1989 se rodina přestěhovala do Lynchburgu ve Virginii a zde Behrs také vyrůstala. Ve věku čtyř let začala vystupovat v divadle a během dospívání hrála ve fotbalovém týmu. Studovala na střední škole E.C. Glass High School.  V patnácti letech se se svou rodinou přestěhovala do Marin County v Kalifornii. V roce 2001 začala navštěvovat střední školu Tamalpais High School a byla přijata do velmi oceňovaného školního divadelního programu. Poté studovala na American Conservatory Theater v San Franciscu a vystupovala v muzikálu "Dangling Conversations: The Music of Simon and Garfunkel" a ve hrách "Korczak’s Children" a "A Bright Room Called Day". Její studijní program také zahrnoval klasický zpěv.  V roce 2004 se přestěhovala do Los Angeles, kde studovala herectví na UCLA School of Theater, Film and Television. V roce 2005 ztvárnila Sandy Dumbrowski v "Pomádě" v divadle Ray of Light Theatre a byla zvolena Miss Marin County 2006. V posledním ročníku na škole začala chodit na konkurzy a v roce 2008 absolvovala s titulem v kritických studiích. Po absolvování jí bylo uděleno ocenění Young Musician's Foundation Vocal Scholarship.

Herecká kariéra.

Její první role přišla ve filmu "", který natáčela od března 2009 sedm týdnů v kanadském Vancouveru. Tento film je sedmým pokračováním filmové série "Prci, prci, prcičky". Dále se objevila v nezávislé komedii "Adventures of Serial Buddies", která pojednává o nešikovné skupině sériových vrahů a kromě ní ve filmu hrají Christopher Lloyd, Kathie Lee Gifford a Artie Lange. Na konci roku 2010 natočila další nezávislý snímek, s názvem "Route 30, Too!".  V roce 2011 se objevila v malých rolích v seriálech "Námořní vyšetřovací služba L. A." a "Castle na zabití". Ve stejném roce pracovala také jako chůva v Geffen Playhouse ve Westwoodu, když se ucházela o roli v sitcomu "2 Socky" a roli nakonec získala po sedmi konkurzových kolech. V sitcomu ztvárňuje Caroline Channing, bohatou dívku z Manhattanu, která je nucena stát se servírkou v brooklynském bufetu po té, co je její otec odsouzen za finanční podvody a je jim odebrán veškerý majetek. Její postava je absolventkou Whartonovy školy, která spolu s cynickou servírkou jménem Max (Kat Dennings) začne podnikat. Seriál produkují komička Whitney Cummings a producent seriálu "Sex ve městě", Michael Patrick King. V březnu 2015 získal seriál pátou sérii.  V roce 2013 se objevila v televizní reality show "It's a Brad, Brad World" a také byla jednou z předávajících na Academy of Country Music Awards. Namluvila roli Carrie Williams v animovaném filmu "Univerzita pro příšerky", což je prequel k filmu "Příšerky s.r.o." z roku 2001. V roce 2015 se objevila po boku Sally Field a Maxe Greenfielda v nezávislé komedii "Hello, My Name Is Doris".

Osobní život.

Byla zasnoubená s hercem Michaelem Gladisem. Společně se objevili v krátkém filmu "The Argument", které napsala a režírovala komediální dvojice Holtand-Steele pro webovou stránku Funny or Die. Dvojice se vzala dne 21. července 2018 na ranči Moose Creek v Idaho.

Beth Behrs (* 26. prosince 1985 Lancaster, Pensylvánie) je americká herečka. Její nejznámější rolí je Caroline Channing v sitcomu "2 Socky".


Život.

Před první světovou válkou.

Narodil se 6. dubna 1856, čtyři roky po nástupu Napoleona III. na trůn v jihofrancouzském Carcassonne. Do prestižní francouzské vojenské akademie ("École Spéciale Militaire") v Saint-Cyru vstoupil v roce 1875. Školu vystudoval 1. října 1877 jako třetí nejlepší žák ročníku. Sloužil v Alžírsku a zúčastnil se také tažení na jihu Tuniska. Současně měl hodnost podporučíka ("Sous-lieutenant") pěchoty. Mezi lety 1883 a 1885 studoval na vyšší francouzské vojenské škole – na "Válečné akademii" ("École supérieure de guerre"). V říjnu 1882 byl povýšen na poručíka ("Lieutenant"), v roce 1887 do hodnosti kapitána ("Capitaine") a o deset let později v roce 1897 byl jmenován šéfem praporu. Po vypuknutí nechvalně známé Dreyfusovy aféry v roce 1900 si ho francouzský ministr války generál André vybral jako svého poradce a stali se dobrými přáteli. Ve funkci poradce zůstal až do roku 1907. Od února 1901 do února 1904 byl ředitelem akademie ("École Militaire d'Infanterie") v Saint-Maixent-l'École. Rok po svém jmenování ředitelem akademie byl povýšen na podplukovníka ("Lieutenant-colonel"). Od roku 1904 do roku 1906 byl zároveň velitelem vojenské stráže Poslanecké sněmovny v Palais Bourbon. Poté byl od 7. března 1907 do 27. března 1911 velitelem pěchoty ministerstva války. V roce 1908 se stal brigádním generálem ("Général de brigade"). Od 27. března 1911 velel 12. pěší divizi ("12e division d'infanterie"), součásti 6. armádní skupiny ("6e corps d'armée") a od 1. října 1913 byl převelen do vedení 4. pěší divize ("4e division d'infanterie").

První světová válka.

Za první světové války patřil k nejstarším francouzským generálům. 2. září 1913 nahradil generála Ruffeyho sesazeného generálem Joffrem ve velení 3. armády ("IIIe Armée") v Ardenách a v této funkci vydržel až do 22. července 1915, kdy ho generál Joffre také sesadil. Zároveň dne 1. listopadu 1913 byl jmenován velitelem 8. armádního sboru ("8e corps d’armée") v Bourges. Spolu s touto armádou se také zúčastnil první bitvy na Marně a podařilo se mu odrazit německý útok. Jeho podíl na francouzském vítězství byl stejný jako podíl maršála Focha a generála Gallieniho. Na západní frontě se také zúčastnil bitvy u Verdunu. V říjnu 1915 byl z politických důvodů odeslán s francouzskou orientální armádou ("Armée française d'Orient") do Soluně, kam dorazil 5. října 1915. A o rok později v lednu 1916 převzal velení všech spojeneckých armád na bojišti v Makedonii. S jeho souhlasem vyhlásil velitel francouzské posádky města Korçë Henry Descoin autonomní Albánskou republiku Korçë s Themistoklem Gërmenjimem v čele. V listopadu 1916 se mu podařilo po bitvě u makedonského Monastiru toto město dobýt. Kvůli neúspěšné ofenzivě byl 14. prosince 1917 zbaven funkce novým francouzským premiérem Clemenceauem a ve funkci nahrazen generálem Guillaumatem. Sarrail totiž "nedokázal vytvořit ducha vzájemné důvěry mezi mnohonárodnostními jednotkami". Do konce války zbýval necelý rok a Sarrail tak během ní již nezaujal žádné významnější místo a do jejího průběhu nezasáhl.

Po první světová válce.

Do zálohy přešel ještě před skončením první světové války 6. dubna 1914.  Jeho političtí přátelé pro něj ale přes jeho penzionování získali výhodné místo v roce 1924, kdy byl odeslán jako významný vojenský činitel do Sýrie. Tam se také zúčastnil potlačování syrské revoluce o rok později, v roce 1925 a nařídil ostřelování Damašku.  Zemřel o pět let později v den pohřbu maršála Focha 23. března 1929 v úplném ústraní a byl pohřben v pařížské Invalidovně.

Posmrtné pocty.

Byly po něm pojmenovány ulice v Remeši, Le Havre, Rouen, Bagneux, Saint-Just-en-Chaussée, Créteil, Montauban, La Rochelle, Saintes, Roubaix, Châlons-en-Champagne, Besançon, Paříži a v Saint-Dizier, bulváry Montpellier a v Lunel, místa v Alžíru, Bordeaux a v Nantes-Rezé, dok v Lyonu, škola v Pont-Sainte-Marie a má postavenou také sochu u Verdunu.

Maurice Paul Emmanuel Sarrail (6. dubna 1856, Carcassonne – 23. březen 1929, Paříž) byl francouzský generál z dob první světové války.