Slovanské a baltské jazyky.

V praslovanštině se supinum tvořilo od nedokonavých sloves a užívalo se po slovesech pohybu. Jeho předmět měl genitivní formu (např. stč. "příde súdit živých i mrtvých"). Ze slovanských jazyků se dodnes zachovalo pouze v dolnolužičtině a ve slovinštině. V pračeštině se supinum tvořilo koncovkou –t, méně často –c; u sloves, jejichž infinitiv má dlouhou samohlásku, byla v supinu samohláska krátká, např.:  V období rané staré češtiny supinum zaniklo a bylo postupně nahrazeno infinitivem (např. "král šel spáti"). Supinum ale zanechalo svou stopu v češtině tím, že jeho koncovka –t (tvrdá, supinová) začala pronikat do infinitivu a začala nahrazovat původní infinitiv zakončený na -ti. Infinitivní zakončení –t definitivně převládlo v průběhu 20. století, infinitivní tvary zakončené –ti se v současnosti považují za zastaralé nebo knižní.  Podobně jako v češtině ustoupila forma infinitivu od zakončení na –i, ale zachovala si oproti češtině infinitivní měkkost s –ť. Ve většině slovanských jazyků (jako v češtině) v pozdější době supinum zaniklo resp. splynulo s tvarově i významem blízkým infinitivem. Zachováno zůstalo ve slovinštině a dolnolužické srbštině:  V litevštině se:supinum tvoří z kmene infinitivu koncovkou -tų, např. "Jis nuėjo medžiotų" (Šel lovit.). V současnosti se vyskytuje již jen v některých východních aukštockých nářečích. Ve spisovném jazyce je nahrazované infinitivem.

Latina.

V latině bývá supinum zakončeno na –tum, méně často –sum. Jeho funkce je v podstatě trojí:  V redukované podobě, zakončené na "-tu" nebo "-su", se supinum klade po určitých adjektivech zpravidla zakončených na -ilis/e: e. g. "horribile visu" (doslova „strašné k vidění“, tj. strašná věc na pohled, je strašné se na to dívat), "difficilis factu" (obtížný k provedení) apod. Tento typ se někdy označuje též jako tzv. "supinum II".  Od supina se odvozuje

Švédština.

Švédština jako jediný germánský jazyk používá supinum ve spojení se slovesem ha (mít) k tvoření perfekta a plusquamperfekta: "jag har skrivit" (napsal jsem).  U slabých sloves má shodný tvar jako pasivní participium (příčestí trpné) ve tvaru středního rodu, např. "älskat" (milováno), "köpt" (koupeno). U silných a nepravidelných sloves má supinum zakončení –it, zatímco střední rod trpného příčestí –et: "brevet är skrivet" (dopis je napsán) × "jag har skrivit ett brev" (napsal jsem dopis).  Poznámka: Důsledné rozlišení tvarů –it/–et je kodifikováno ve standardní švédštině. V různých nářečích se však tyto tvary často zaměňují podle místních zvyklostí.

Supinum ( – „obrácený vzhůru“; motivace názvu je nejasná) je neurčitý tvar slovesa (příčestí) v některých jazycích. Využití se v různých jazycích liší, zpravidla následuje po slovesech pohybu. Je blízké infinitivu a vyjadřuje účelovost, smysl, cíl pohybu, záměru, jako „jít spat“.


Historie.

Toto vrozené onemocnění popsal v roce 1927 doktor Cecil A. Alport díky britské rodině, ve které se vyskytovali v několika generacích muži postižení současně hluchotou a progredující nefropatií. Na podstatu onemocnění se přišlo až v 70. letech 20. století.

Příčiny.

Alportův syndrom je nejčastěji způsoben mutací genu pro α5 řetězec kolagenu IV (nejčastěji mutace genu COL4A5 na X chromozomu), méně často mutací genu pro α nebo α řetězec kolagenu IV. Dědičnost může být X-vázaná, autosomálně recesivní i autosomálně dominantní. Mutace způsobí tvorbu defektních řetězců, které jsou následně degradovány, nedojde k vytvoření komplexu α v bazální membráně. Díky tomu je bazální membrána více náchylná k proteolýze, což se projeví jako morfologickými změnami – rozvláknění bazální membrány a střídání jejích rozšířených a zúžených úseků.

Důsledky.

Pro klasický Alportův syndrom je typické postižení funkce ledvin (projevuje se jako nefritický nebo nefrotický syndrom). U plně vyvinutého Alportova syndromu (jinak také progresivní hereditární nefritida) se přidávají oboustranné poruchy sluchu a očí.  K poruchám očí se řadí přední lentikonus (je prakticky patognomický), makulopatie, zadní polymorfní dystrofie rohovky a rohovkové eroze.  Kolagen IV se také vyskytuje v bazální vrstvě epidermis. Zde tento nedostatek nevede k žádným potížím a může být použit k určení diagnózy.  Jako tzv. syndrom tenkých bazálních membrán je nazývána mírnější forma X-vázaného Alportova syndromu, mutace genu COL4A3 nebo COL4A4. Tento syndrom také může být označen pro svou morfologii jako neprogresivní hereditární nefritida nebo pro svůj projev také jako tzv. benigní familiární hematurie.

Diagnostika.

Diagnostika spočívá ve fyzikálním vyšetření a anamnéze, detailní rodinné anamnéze a případné analýze moči u blízkých příbuzných, imunohistochemickém vyšetření bazální membrány v renální nebo kožní biopsii, vyšetření renální biopsie pomocí elektronového mikroskopu a molekulárně genetickém vyšetření genů COL4A3, COL4A4 a COL4A5.  Pokud lékař objeví mikroskopickou hematurii, je třeba vždy pomýšlet na Alportův syndrom.  Klinické příznaky podporující podezření na Alportův syndrom dělíme do tří skupin:  Do rodinné anamnézy se řadí často hematurie, hluchota a/nebo terminální fáze renálního selhání.  Mezi klinické příznaky podporující podezření na syndrom tenkých bazálních membrán patří přetrvávající hematurie bez renálního selhání jak u postiženého jedince tak v rodinné anamnéze.

Terapie.

Léčba je jen symptomatická a spočívá v korekci krevního tlaku a snížení proteinurie. Jediná možná terapie u terminální fáze renálního selhání při Alportově syndromu je v současné době hemodialýza nebo transplantace ledviny. V budoucnosti se uvažuje o léčení pomocí genové terapie.

Alportův syndrom, či též dědičná nefritida, je dědičné onemocnění, při kterém je postižena funkce ledvinových glomerulů. Dysfunkce spočívá ve ztenčení bazálních membrán glomerulů díky špatné syntéze α–řetězců kolagenu IV.


Situace.

Ostrovy jsou položeny v subantarktické jižní části Tichého oceánu, asi ve vzdálenosti 800 km jihovýchodně od Nového Zélandu. Souostroví je tvořeno hlavně největším ostrovem trojúhelníkové tvaru ("Antipodes Island", 20 km2) který je asi 7 km dlouhý a 3 km široký. Pak následuje podstatně menší ("Bollons Island", 2 km2) a dále několik drobných ostrůvků, např. "Leeward Island", "Archway Island", "Windward Islands" atd. Tato skupina nehostinných, neobydlených ostrovů se rozkládá přibližně na 49° 41' jižní zeměpisné šířky a 178° 45' východní zeměpisné délky. Patří mezi méně známé a nejméně navštěvované ostrovy. Ostrovy Protinožců jsou nejvýchodnějším územím na východní polokouli (měřeno od 0. poledníku); svůj název doslaly podle své přibližně protilehlé polohy vůči Londýnu.  Skalnaté ostrovy jsou sopečného původu, nejvyšším bodem je v centru ostrova momentálně neaktivní sopka Mount Galloway vysoká 366 m v jejímž kráteru je jezero o rozloze asi 5,5 ha. Pravděpodobně byla v holocénu posledním aktivním vulkánem v souostroví. Vyvřeliny mladší 1 mil. let jsou složeny hlavně z tufu a čediče který se vyskytuje u pobřeží v zátoce Anchorage Bay v podobě sloupů vysokých až 150 m. Na ostrově jsou také travnaté planiny i bažinaté oblasti s rašeliništi až 8 m hlubokými. Na severozápadě ostrova v oblasti Cave Point jsou nad hladinou moře ve výšce asi 90 m rozlehlé jeskyně. Ostrov nemá dobrý přístav, nejpříhodnější místo ke vstupu na ostrov je zátoka Ringdove Bay.  Počasí je na ostrově převážně stále větrné a často prší. Průměrná teplota je v nejteplejším období okolo +16 °C, v nejchladnějším jen +3 °C, nikdy ale neklesá pod 0 °C. Teploty mezi dnem a nocí nejsou příliš rozdílné.

Historie.

Ostrovy Protinožců objevil v roce 1800 britský kapitán Henry Waterhouse který ho původně pojmenoval "Penantipodes", což bylo postupně zkráceno na "Antipodes". Nejsou věrohodné důkazy, že ostrovy byly již předtím obydleny.  Na ostrovy tehdy připlouvalo velké množství lachtanů kteří se od roku 1805 stali pro svou kožešinu objektem lovců. Divoký lov skončil jejich brzkým vyhubením, zhruba za dva roky. Později byl proveden pokus s chovem dobytka, ten brzy skončil neúspěchem. Protože se ostrovy vyskytovaly v nebezpečných místech (časté bouřky, nemožnost orientace, skály) v blízkosti tehdejších lodních tras a předpokládala se ztroskotání, bylo na ostrově zřízeno skladiště potravin a potřebných věcí pro přežití trosečníků. Koncem 19. století byly ostrovy přiřazeny k tehdejší britské kolonií Novému Zélandu.

Fauna a flora.

Ostrovy mají za sebou dlouhou historii odloučení od jiných ostrovů a pevniny. Izolace vedla, společně s drsným podnebím a minimálním vlivem lidí nebo zvířat (vyjma dovezených myší) na prostředí, k vytvoření ekosystému značného vědeckého významu.

Flora.

Nejčastější rostlinou je trsnatá tráva "Poa litorosa" která může dorůstat za příhodných podmínek až do výše přes 1 m, na vlhkých místech zase kapradina "Polystichum vestitum" a ostřice" Carex ternaria". Ve vyšších polohách rostou plavuně, mechy a lišejníky. Na ostrovech se vyskytují čtyři endemické rostliny "Coprosma antipoda", "Gentiana antipoda", "Senecio antipodus" a "Stellaria decipiens". Roste zde i nepůvodní lipnice roční.

Fauna.

Ze savců pravidelně na ostrově vyvádějí své mladé rypouš sloní a lachtan Forsterův. Na ostrovech celoročně přebývají nebo přilétají hnízdit převážně tito ptáci:  Z výše uvedených jsou bekasina malá a kakariki antipodský považováni za endemity. Mimo tyto žijí na ostrově i druhotně rozšíření ptáci: drozd zpěvný, kachna divoká, pěvuška modrá, špaček obecný a vrabec domácí.  Vyskytuje se zde také hodně endemického hmyza je zvláštní, že mnoho druhů je nelétavých nebo jen s malými křídly, pravděpodobně je to způsobeno trvalými větry.

Současnost.

V roce 1998 byly ostrovy Protinožců vyhlášeny za součást Celosvětového dědictví s názvem "Novozélandské subantarktické ostrovy". Ostrovy jsou trvale neobydleny a pro zachování původního rázu krajiny a nerušení vzácných živočichů při hnízdění je vstup na ně novozélandskou vládou zakázán. Jsou pouze v omezeném počtu povolovány turistické plavby lodí do jejich blízkosti za účelem pozorování zvířat.

Ostrovy Protinožců ( "Antipodes Islands") je neobydlená skupinka skalnatých ostrovů nacházejících se jihovýchodně od Nového Zélandu pod jehož správu patří.


Historie.

Vedení Evropské kosmické agentury (ESA) schválilo program Columbus v roce 1985. Od té doby byly vypracováno množství studií a návrhů. Původně zahrnoval program Columbus letovou konfiguraci: samostatná vědecká kosmická stanice obsluhovaná raketoplánem Hermes, který by stanici periodicky navštěvoval kvůli údržbě a vyzvedávání vědeckých výsledků, modul APM (') a polární platforma (' – pohybuje se po polární dráze).  Koncem roku 1989 vypracoval hlavní dodavatel MBB-ERNO návrh rozpočtu na projekt, cena však byla pro ESA příliš vysoká. Po dalších rozpočtových škrtech (a zrušení francouzského programu Hermes) zbyl z projektu jen modul APM, přejmenovaný na Columbus. Polární platforma byla řešena samostatně s francouzským satelitem Helios. ESA se rozhodla provozovat laboratoř Columbus jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS).  Na stavbě modulu se podílela italská firma Alcatel Alenia Space a německá společnost MBB-ERNO. Alenia vyrobila vlastní tělo modulu, mechanické systémy, systémy podpory života a tepelné systémy. Německý partner vyrobil všechny letecké systémy a software.  Konstrukce použitá u laboratoře vychází z víceúčelového transportního modulu MPLM, postaveného pro NASA společností Alcatel Alenia Space. V roce 2000 byl modul dopraven do Brém v Německu, kde se dokompletoval a kde proběhly testy systému.  Zpoždění výroby a startu zařízení proti původně plánovaným termínům bylo způsobeno problémy při vývoji, požadovanými změnami v designu (ESA) a problémy se starty raketoplánů. Největší úpravy prodělaly externí platformy EPF (""). Modul měl také obsahovat zařízení pro přímé komunikační spojení se Zemí, které mělo zároveň sloužit jako záložní pro ISS, kvůli vysoké ceně však nebylo realizováno.

Konstrukce.

ESA vybrala jako hlavního dodavatele laboratoře "Columbus" firmu EADS Astrium Space Transportation. Modul byl postaven v závodě v Brémách v Německu. Letové konstrukce, ochranu proti mikrometeoritům, aktivní a pasivní řízení teplot, řízení vnitřního prostředí, další výbavu a odpovídající podpůrná pozemní zařízení vyrobila společnost Alcatel Alenia Space v Turíně v Itálii.

Popis.

Laboratoř tvoří válcovitý modul s oběma konci kónickými. Má v průměru 4,5 m a jeho délka je 7 m. Tvar modulu je velmi podobný víceúčelovému transportnímu modulu MPLM (""), oba byly navrženy pro přepravu v nákladovém prostoru raketoplánu. Jedna kónická strana je vybavena laboratorní technikou a počítači, v protějším konci je umístěn průlez, kterým bude laboratoř spojena s modulem Harmony.

Výzkumné aktivity a hlavní cíle.

Po zprovoznění modulu "Columbus" budou aktivity v laboratoři koordinovány s pozemním řídícím střediskem (") v Oberpfaffenhofenu v Německu ve spolupráci s dalšími operačními centry v Evropě.  Laboratoř může být vybavena deseti skříňovými moduly s vědeckými experimenty (").  Podle dohody s NASA může Evropská kosmická agentura využívat 51 % vědecké kapacity laboratoře. ESA bude využívat pět skříňových vědeckých modulů, dalších pět skříní je určeno pro výzkumy NASA. Čtyři tyto moduly jsou umístěny na přídi, čtyři jsou na zádi a dva v horní části laboratoře. Další tři skříňové moduly jsou určeny pro podporu života a pro chladicí systémy a zbývající skříně slouží jako ukládací prostory.  Navíc lze z vnější strany laboratoře umístit čtyři plošiny pro vědecké přístroje. Každá externí plošina je namontovaná na adaptéru, na který je možno umístit menší instrumenty a experimenty o hmotnosti až 227 kg.  Pro modul Columbus jsou připraveny následující skříňové experimentální moduly:  První externí zařízení namontovaná na Columbus jsou:

Odklad startu.

Kvůli poškození raketoplánu Atlantis při bouři s krupobitím 26. února 2007 došlo k odkladu i následujících startů raketoplánů k Mezinárodní vesmírné stanici. Nový termín startu letu STS-122 s laboratoří Columbus byl stanoven na 6. prosince 2007. Zhruba šest hodin před plánovaným startem byl oznámen další odklad nejméně o jeden den z důvodu poruchy dvou ze čtyř senzorů stavu paliva. Po dalším jednodenním odkladu NASA oznámila, že se start kvůli přetrvávajícím technickým problémům se senzory uskuteční až v příštím roce, nejdříve 2. ledna 2008. O několik dní později byl termín startu posunut na 10. ledna. Začátkem ledna agentura NASA oznámila, že raketoplán odstartuje nejdříve 24. ledna, nakonec se raketoplánu Atlantis podařilo úspěšné odstartovat 7. února 2008.

Předstartovní příprava a start.

Při přípravě k letu byl modul umístěn na Kennedyho vesmírném středisku v budově "". Asi šest měsíců před plánovaným startem prodělal "Columbus" závěrečná testování. 10. listopadu 2007 byl raketoplán Atlantis na mobilním transportéru dopraven na startovací rampu 39A a do jeho nákladového prostoru byla umístěna 12. listopadu laboratoř.  Posádka Mezinárodní vesmírné stanice provedla 24. listopadu výstup do vesmíru (EVA), při kterém astronauti Peggy Whitsonová a Daniel Tani odstranili z pravobočního připojovacího uzlu modulu Harmony tepelný kryt a připravili tak stanici na přijetí evropské laboratoře.  Laboratoř "Columbus" dopravil na ISS raketoplán Atlantis při letu 1E (mise STS-122). Start byl kvůli závadě přídavné palivové nádrže ET odkládán, 7. února 2008 raketoplán s laboratoří v nákladovém prostoru úspěšně odstartoval.

Columbus na ISS.

11. února se uskutečnil výstup do vesmíru, kterého se zúčastnili astronauti Rex Walheim a Stanley Love. Hlavním úkolem tohoto výstupu bylo vyzvednout laboratoř Columbus z nákladového prostoru raketoplánu a připojit jej ke stanici. Astronauti nejdříve odpojili modul od elektrického vedení napájející vytápění laboratoře, namontovali na něj zařízení PDGF ("") sloužící k připojení staničního manipulátoru SSRMS a sejmuli ochranné kryty. Columbus pak byl vyzvednut staničním manipulátorem a přenesen k bočnímu připojovacímu místu modulu Harmony. Tím se stala evropská laboratoř součástí Mezinárodní vesmírné stanice.  12. února posádka raketoplánu Atlantis a dlouhodobá posádka ISS Expedice 16 zahájily práce na oživování laboratoře. Astronauti Schlegel a Eyharts, reprezentující Evropskou kosmickou agenturu (ESA), vstoupili do modulu jako první ve 14:08 UTC.  15. února proběhl další výstup do otevřeného vesmíru, při kterém namontovali astronauti Rex Walheim a Stanley Love na venkovní platformu modulu Columbus zařízení pro výzkum Slunce Solar Monitoring Observatory (SMO/SOLAR) a multifunkční platformu European Technology Exposure Facility (EuTEF).

Columbus je vědecká laboratoř navržená jako součást Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Je to největší příspěvek Evropské kosmické agentury (ESA) na stavbě ISS. "Columbus" byl postaven v Evropě a do Kennedyho kosmického střediska byl letecky dopraven těžkým dopravním letadlem Airbus Beluga. Start se uskutečnil 7. února 2008 raketoplánem Atlantis při letu STS-122. Navržená životnost modulu "Columbus" je deset let.


Život.

Narodila se 17. května 1916 v Karlíně (tehdy samostatném městě) do česko-německo-židovské rodiny. Navštěvovala "Stephans-Gymnasium", tj. Německé státní reálné gymnázium ve Štěpánské ulici. V necelých šestnácti letech musela vinou špatné finanční situace rodiny ukončit studium a nastoupit do zaměstnání, a tak i přestože měla talent a zájem pokračovat později ve studiu, nemohla tak učinit. Tato i další sociální nespravedlnosti, ji přiměly ke vstupu do Komunistické strany. Tehdy pracovala tři roky jako úřednice v evidenci v kanceláři papírenské firmy Oskar Stein (spolu s Jaroslavem Foglarem). Ve stejné budově sídlilo exilové nakladatelství Malik, jeho šéfredaktorem byl Wieland Herzfelde.  V roce 1935 nechal židovský básník Rudolf Fuchs uveřejnit její první báseň v deníku "Prager Tagblatt". V letech 1936–38 pracovala jako novinářka v pražské redakci emigrantského časopisu "Arbeiter Illustrierte Zeitung" (vycházel v Praze v letech 1933–1938 v němčině pro německé emigranty, kteří utekli po roce 1933 z Hitlerovy Třetí říše; šéfredaktorem byl Franz Carl Weiskopf).  Pro svůj židovský původ a politickou orientaci se nevrátila po obsazení 14. března 1939 do ČSR a podařilo se jí uprchnout do Paříže, kde nejprve bydlela ve Versailles ve stejném hotelu jako Egon Erwin Kisch a jeho manželka Gisl. 18. září 1939 byla spolu s dalšími více než 20 českými emigranty (mnozí z nich byli apolitičtí) zatčena u snídaně policií převlečenou do civilu a internována nejdříve v pařížském ženském vězení Petite Roquette, kde strávila 6 měsíců v samovazbě (je a posléze v ženském internačním táboře Rieucros v jižní Francii. Po nejprve nezdařeném pokusu přeplavit se do Mexika byla opět vězněna v uprchlických táborech francouzského kolaborantského (tzv. vichistického) režimu ve francouzské západní Africe (Qued-Zem a Sidi-el-Ajachi v dnešním Maroku, 1939–1941), ale s pomocí přátel se jí podařilo pokračovat do Mexika, kde pracovala na velvyslanectví československé exilové vlády a kde se provdala za jugoslávského lékaře MUDr. Theodora Balka (1900–1974, původním jménem "Dragutin Fodor"), který předtím bojoval s francouzskou interbrigádou ve španělské občanské válce a v šedesátých letech pak vedl vydávání pražského německého deníku "Aufbau und Frieden".

Život po válce.

Po válce se vrátila do Evropy a vzhledem k tomu, že všech jedenáct členů její rodiny zavraždili nacisté v Terezíně, v Osvětimi a Birkenau, vrátila se s manželem tam, kde byl doma on, do jugoslávského Bělehradu (1945–48). Mnozí další lékaři, kteří působili s manželem Reinerové v interbrigádách ve španělské občanské válce, zastávali v poválečné Jugoslávii vysoké funkce. Jeho zdravotní stav však byl natolik špatný, že ošetřující lékaři hovořili o hrozbě smrti. Reinerová pak prostřednictvím československé ambasády zařídila léčbu manžela v Československu, kde již předtím plánovala s dcerou návštěvu rodiny. Kvůli sovětsko-jugoslávské roztržce se však rodina do Jugoslávie vrátit nemohla.  V letech 1952–53 strávila patnáct měsíců ve vyšetřovací vazbě v Ruzyni pro podezření z trockismu, sionismu a proto, že za války v Paříži spolupracovala s Janem Švermou (v té době měla doma malou dceru). Po propuštění pracovala v Pardubicích jako prodavačka skla. Snažila se o návrat do veřejného života, např. spoluprací s československými germanisty, jako Eduard Goldstücker. Účastnila se kafkovské konference na zámku v Liblicích (1963), která byla později označena za výhybku vedoucí k pražskému jaru. V roce 1964 se dočkala rehabilitace, tehdy už byla šéfredaktorkou časopisu "Im Herzen Europas" (1958–1970; časopis vydáván ministerstvem zahraničních věcí, ale pro cizinu, tj. pro Německo), kde uveřejnila mj. i první německý překlad úryvků z Havlovy "Zahradní slavnosti".  Její veřejné vystoupení na protestním shromáždění Svazu novinářů ve velkém sále Lucerny na podzim roku 1968, kdy přednesla projev mj. o svých dlouholetých zkušenostech ze střetů s agresivitou moci, v nichž se nedobrovolně ocitla během svého života několikrát a v různých zemích a kde apelovala na „lidskou tvář“ žurnalistů mělo na její život dopad za normalizace (prověrky, kádrování, represe). V roce 1970 ji postihl zákaz publikovat i pracovat v jakékoli redakci, byla opět vyhozena ze zaměstnání, směla pouze simultánně tlumočit z němčiny a naopak (1970–89), živila se také překládáním knih pod jiným jménem. Od roku 1983 jí bylo dovoleno vydávat knihy v NDR; dodnes její německy psané knihy vydává berlínské nakladatelství "Aufbau".

Život po sametové revoluci.

Jedná se o první nositelku "Schillerova prstenu" (Schiller-ring 1999), což je jedna z nejprestižnějších cen pro německy píšící autory, udělovaná ve Výmaru. Prezident Václav Havel jí v roce 2001 udělil státní vyznamenání – Medaili Za zásluhy I. řádu (za zásluhu o sbližování české, německé a židovské kultury). V r. 2002 se stala čestnou občankou hlavního města Prahy a v březnu 2003 byla poctěna vysokým německým vyznamenáním, Goetheho medailí. Byla iniciátorkou přípravného výboru pro založení "Muzea německy psané literatury v Čechách". Lenka Reinerová přežila tři rakoviny a jejím krédem bylo: "„Využít každý den života. “" Až do své smrti žila v Praze a neustále publikovala, převážně ve své mateřštině, tj. v němčině, ačkoliv stejně dobře ovládala i češtinu. Její knížky tak vycházejí v českých překladech Olgy Walló a Jany Zoubkové. Proto není oficiálně řazena do české literatury a není uvedena ve "Slovníku českých spisovatelů od roku 1945".  Všechny její prózy jsou laděné silně autobiograficky. Sama říkala, že se snažila ze svých osobních traumat vypsat. Povídky Reinerové zahrnují její osobní zážitky z doby, kdy byla vězněna nebo nucena žít v exilu. Její dílo v českých zemích začalo soustavně vycházet až od roku 2001 v nakladatelství Labyrint; účastnila se řady akcí veřejného života, zejména pak veřejných čtení svých textů. Zemřela 27. června 2008 doma v Praze.  Režisér Jiří Věrčák o ní natočil portrét v cyklu "GEN – Galerie elity národa" (2002), dále dokumentární film "Nevšední život Lenky Reinerové" (2001), německé televize ARD pořad "Mein Prag" (1998) a SAT 3 dokument s názvem "Zur Person" (2001). Přispívala do všech významnějších německých literárních časopisů, do MF Dnes, LN, Literárních novin atd.

Lenka Reinerová (17. května 1916 Karlín – 27. června 2008 Praha) byla česká německy píšící spisovatelka, překladatelka, novinářka. Byla poslední žijící představitelkou pražské německé literární scény.


Život.

Před nástupem na trůn.

Andronikos se narodil v 25. března 1259 jako syn nikájského císaře Michaela VIII. a jeho manželky Theodory. Když se jeho otec zmocnil roku 1261 Konstantinopole, dal svého syna prohlásit okamžitě spolucísařem a korunovat v chrámu Hagia Sofia, zajistil tím tak nezpochybnitelné panování palailiogovské dynastie. O Andronikově dětství se toho moc neví, k první důležité události dochází, když jej Michael poslal v sedmdesátých či v osmdesátých letech bojovat proti Turkům, kteří pronikali na byzantská území v Malé Asii. Andronikos dosáhl několika úspěchů, včetně obnovy města Tralles, které bylo přejmenováno na Andrinocopolis, ale po Andronikově odchodu opět přebírají území Turci. Samostatným vládcem se Andronikos stal v prosinci 1282.

Císařská vláda.

První léta vlády.

Dvacetičtyřletý Andronikos nezdědil po otci lehké postavení, právě naopak. Byzantská říše byla na pokraji rozvratu. Hlavním problémem byla nespokojenost lidu s přijetím náboženské unie za císaře Michaela a nejen to, říše byla chudá a na pokraji bankrotu. Andronikos nechal dokonce svého otce pohřbít raději v Selymbrii, než aby rozbouřil konstantinopolské obyvatelstvo.  Své panování začal Andronikos tím, že zrušil nepopulární unii se západem. Andronikos byl od počátku proti unii, avšak za otcovi vlády musel chtě nechtě souhlasit. Tímto opatřením si císař naklonil pravoslavnou církev, i když nebyl schopen vyřešit její vnitřní rozkoly. Císař také učinil několik ústupků šlechtě a díky těmto opatřením se mu podařilo uklidnit rozbouřenou společnost. Roku 1284 se oženil s Jolandou z Montferratu.  Během jeho vlády došlo k velké hospodářské krizi impéria, díky níž začala hodnota hyperpyronu strmě klesat, avšak tato negativní tendence započala již za vlády Michaela VIII. Prázdnou státní pokladnu se císař snažil naplnit neoblíbenými opatřeními. Daně byly stále vyšší a vyšší, výdaje na armádu snižovány, zlato v císařském paláci roztaveno a v roce 1285 učinil císař snad největší chybu – dal provést demontáž byzantského loďstva, které v té době mělo 80 až 120 lodí. Kvůli likvidaci loďstva byla Byzantská říše stále více závislá na italských republikách Janovu a Benátkách, tím bylo později usnadněno pronikání Turků do Evropy.  Roku 1290 odjel Andronikos na návštěvu k bývalému nikájskému císaři Janu IV., který byl Michaelem oslepen a zbaven vlády. Císař se Janovi omluvil za to, co mu kdysi provedl jeho otec. Tímto aktem si císař získal náklonnost církve. Posléze císař roku 1291 opět jednal s Janovskou republikou o obchodních privilegiích, výměnou za převedení finančních zisků z Krymu na Byzanc a zachování byzantského loďstva. I přesto se již nikdy neměla říše vymanit z námořní dominance italských republik. Roku 1295 přijal císař za spolucísaře svého syna Michaela IX., kterému předal kontrolu nad financemi a vedení nad armádou.

Boj o Malou Asii.

Na rozdíl od svého otce rozpoznal Andronikos II. závažnost situace v Malé Asii. Snažil se všemožnými způsoby vyhnat Turky, kteří se usazovali na byzantském území – především Osmanské Turky. Jeho prvním krokem byl přesunut svého dvora do Nikáje, aby mohl osobně dohlížet na výstavbu opevnění a posilovat morálku zdejších vojenských posádek. Poté poslal svého nejlepšího generála Alexia Philantropenose, aby z Meandrového údolí vyhnal Turky. To se mu dočasně podařilo, avšak úspěch byl narušen spiknutím a Alexios Philantropenos byl zbaven velení. Poté císař poslal v čele armády do Malé Asie svého syna Michaela IX. a generála Muzalon porazit Turky. Došlo k bitvě u Baphea roku 1302 a Byzanc byla poražena, poté se Byzantinci zmohli jen na obranu silně opevněných měst.  Roku 1308 požádal císař o pomoc Mongoly a Srby a podařilo se mu poslat 6 000 mužů, opět pode velením svého syna, aby zkonsolidoval poslední byzantské državy v Býthii.

Katalánská společnost.

V polovině roku 1302 dorazili do Konstantinopole dva vyslanci Rogera de Flor, kteří přišli nabídnout služby katalánské společnosti císaři po dobu devíti měsíců, výměnou za udělení Rogerovi titulu Megas Duxe (velkovévoda) a ruky jeho neteře Marie z Monferenttu, císař měl také společnosti vyplácet žold. Protože si byl císař vědom katastrofální situace v Malé Asii, rozhodl se nabídku katalánských žoldnéřů přijmout a to i přes vysokou cenu. Katalánská společnost se na lodích přepravila z Itálie, kde působila u aragonského krále. Celkem do Byzance přibylo kolem 7 000 lidí, včetně dětí a žen, z nichž bylo 2 500 bojovníků.  V září 1302 přijel do Konstantinopole Roger de Flor osobně. Andronikos mu podle svého slibu udělil titul Megas Duxe a dal mu ruku své neteře Marie. Katalánci způsobili mnoho problémů v okolí města a tak je císař dal co nejdříve přepravit přes Bospor do Anatolie. Katalánští se vylodili u Kyziku a porazili Turky, kteří obléhali město, samozřejmě se to neobešlo bez plenění. Během několika měsíců se podařilo vyhnat Turky od Efezu, Philadelphie a Magnesia. Taktikou katalánských žoldnéřů byly rychlé útoky na nepřítele, který nedokázal včas využít svých luků.  Roku 1304 byla byzantská armáda pod velením Michaela IX. poražena u Skafidy Bulhary. Podle mírové smlouvy, uzavřené roku 1307 musela Byzanc odstoupit několik hradů a měst Bulharsku.  Roger de Flor zatím odrazil invazi Alanů u Černého moře a postoupil daleko do Malé Asie až k pohoří Taurus, kde v srpnu 1305 porazil Osmany a jeho muži získali obrovskou kořist. Dobytá území předal císař Rogerovi do správy. Bohužel docházelo k mnoha sporům mezi neukázněnými Katalánci a obyvatelstvem. Katalánci se zde dopustili na obyvatelích mnoha excesů. Mnoho lidí by raději žilo pod nadvládou Turků než pod krutými Katalánci. Přesto Byzantici neučinili nic, aby zabránili Kataláncům v řádění. Nakonec v době, kdy Roger odešel na vojenské tažení, se Magnesia vzbouřila a odmítla jej vpustit do města. Roger se město chystal oblehnout, avšak císař jej rychle povolal zpět na Balkán, aby se účastnil bojů proti Bulharům.  Vztahy mezi císařem a bulharským carem byly velmi napjaté. Car Theodor Svatoslav napadl roku 1305 říši a chtěl se zmocnit byzantských přístavů na pobřeží Černého moře. Michael IX. se snažil území bránit, avšak jeho armáda byla příliš malá a slabá a tak byla nakonec poražena. Michael se chtěl pomstít a Andronikos povolal Katalánské. Avšak byzantská armáda to těžce nesla a nakonec Michael poslal dopis, ve kterém vyjádřil své obavy z rivality Katalánců a byzantské armády a obával se, že by mohlo na straně Byzanticů dojít k povstání. Katalánci již dorazili přes Bospor do Galiopolis a cítili se dotčeni, když císař Rogera posílal zpět do Malé Asie. Roger se cítil tímto přístupem uražen a odmítl císařovu žádost. Poté požadoval okamžité vyplacení žoldu, avšak císař mohl Kataláncům vyplatit jen malou částku toho, co původně chtěli. Navíc Katalánským dorazily posily od krále Jakuba II. Aragonského.  Mezi Byzantici a katalánskou stranou započaly kruté boje. Katalánští plenili Thrákii a způsobili mnoho útrap obyvatelům oblasti. Roger chtěl vytvořit svou vlastní říši, ta se měla rozkládat v Malé Asii. K jeho ambicím patřilo i dobytí Konstantinopole. V lednu 1307 dobyl Roger Galiopolis a zoufalý císař se s ním rozhodl vyjednávat. Udělil mu titul "cesare" a dostal v léno asijská území říše (kromě Býthie). Roger se nyní ze své základny chystal zničit Turky s pomocí 3 000 mužů.  Ale chování Rogera vzbudilo nepřátelství a rivalitu spolucísaře Michaela. Ten chtěl Katalánskou společnost zničit. Michael pozval Rogera na hostinu pro vojenské velitele. Roger ignoroval nepřátelství se spolucísařem a jeho pozvání přijal. Tato chyba jej stála život – dne 7. dubna 1307 byl na hostině na svojí počest zabit žoldnéři císaře Michaela spolu se svým doprovodem 400 rytíři a tisícem pěšáků. Michael pak s pomocí mnoha Turků zaútočil na Galiopolis, kterou ovládal Berenguer, jiný velitel Katalánců, ten sebou přivezl 9 galér. Útok na Galiopolis byl neúspěšný, ale katalánská společnost utrpěla velké ztráty. Berenguer však poté pobil veškeré byzantské obyvatelstvo Galiopolis a vytvořil zde jakýsi typ samostatného státu. Poté Katalánci porazili císařské armády a vyplenili Makedonii a Thrákii.

Občanská válka a smrt.

Situace v Byzantské říši se konečně začala zlepšovat, avšak záhy vypukla první občanská válka za vlády Palailogovců. Po smrti císaře Michaela IX. se novým spolucísařem Andronika stal roku 1325 jeho vnuk Andronikos III. Nakonec měl však být kvůli rodovým sporům Andronikos III. zbaven moci. Avšak mladý spolucísař byl spojen s byrokracií a vzbouřil se proti svému dědovi. Tak došlo v Byzanci ke kruté občanské válce.  Turci mohli nyní v klidu pokračovat ve svém tažení a roku 1326 dobyli Bursu. Poté byla krom měst Nikomedie a Nikáji celá Býthie definitivně ztracena. Na Balkáně se zas mohli Srbové zmocnit několika pevností v Makedonii. Andronikos II. dal navíc provést další demontáž loďstva, to umožnilo Naxu a Benátkám dobýt mnoho Egejských ostrovů.  V roce 1328 se vzbouřencům podařilo lstí proniknout do hlavního města a Andronikos II. byl nucen abdikovat ve prospěch svého vnuka Andronika III. Poté Andronikos odešel do kláštera, kde jako mnich 13. února 1332 zemřel.

Rodina.

S Annou Uherskou měl císař dvě děti:  S druhou manželkou Jolandou měl děti:  Dále měl dvě nemanželské dcery Irenu a Marii.

Andronikos II. Palaiologos (25. března 1259, Nikaia–13. února 1332, Konstantinopol) vládl jako druhý císař z rodu Palaiologovců v Byzantské říši v letech 1282–1328.


Děj.

Děj se odehrává v letech 2000 a 2001. Hráč se ve hře jako hlavní postava jmenuje John Mullins, který pracuje pro organizaci s názvem The Shop, která bojuje proti terorismu. V Rusku dojde ke krádeži čtyř nukleárních hlavic, což má na svědomí afrikánská neonacistická organizace The Order, kterou vede jihoafrický plukovník Sergei Dekker. The Shop se tak obává, že padnou do špatných rukou a vysílá proto Johna a jeho parťáka Hawka do světa, aby tomu zabránili.  Na začátku musí John s Hawkem zasáhnout v newyorském metru, kde jsou civilisté terorizováni rasistickým gangem. Okolnosti však Johna přimějí k otázce, zda nejde o mnohem hrozivější záležitost.  První z ukradených hlavic byla prodána a míří neznámo kam do Afriky, proto je John dále vyslán do Ugandy, aby jedoucí vlak s hlavicí zničil.  Druhá hlavice s krycím jménem QUEEN BEE se dostala do válečného Kosova, kde se Hawkem musí probojovat kanalizací přes město až na vojenskou základnu, kde se hlavice nachází.  Třetí z hlavic s krycím jménem NEST EGG se dostala do střežené chemické továrny na zasněženém sibiřském ostrově Uyedineniya, kam je John poslán. Zde musí zabránit jejímu odpálení.  Poslední, čtvrtá hlavice s krycím názvem LIGHTFOOT, se nachází v Iráku. S Hawkem se John musí prostřílet přes město až na letiště, kde se zbraň nachází.  The Shop si náhle uvědomí, že plukovník Dekker je přímo napojený na vůdce rasistického gangu, kterému dodává zbraně. John se tak vydává zjistit více informací o skupině The Order. Dozvídá se též o jménu Jessica Six, jehož identita není dosud známá.  Poté, co se John dozví o raketové továrně v Súdánu, jede s Hawkem do Afriky továrnu zničit. Tam však tváří v tvář narazí na samotného plukovníka Dekkera, který zajal Hawka a kterého též zabije.  John se následně vydává do Tokia. Jméno Jessica Six má souvislost s vývojem zbraní japonskou firmou Sunni. John se musí probojovat do budovy, aby získal další informace.  Když vyjde najevo, že Jessica Six jsou data pro vojenský projekt, vedou další stopy zpět do Iráku ke generálovi Amu, který obchodoval s plukovníkem Dekkerem. John má za úkol zjistit informace a znehodnotit irácký jaderný program.  Získané informace nakonec vedou do Německa, kde byla organizace The Order založena. John je vysazen na hradě poblíž Hannoveru, kde organizace sídlí a za úkol má zabránit odpálení neutronové bomby na budovu OSN, kterou Dekker za peníze získané z prodeje vyvíjel.

Obsah.

Vybavení.

Hra obsahuje celkem 12 zbraní, 2 druhy výbušnin, slzný plyn či injekční stříkačku pro dodání zdraví. Dále pak brýle s režimem nočního vidění a neprůstřelnou vestu. Podle toho, kolik má hráč odehraných levelů, je k dispozici širší výběr zbraní.

Krvavost.

Hra obsahuje efekty, konkrétně extrémní krvavost po střelbě na objekt jako například na teroristu, detailní ustřelení nohy, ruky či hlavy. Na rozdíl od nástupce v sérii "" si nelze v instalaci zvolit možnost bezkrvavosti.

Soldier of Fortune () je FPS akční počítačová hra, jejíž obsahem je boj proti terorismu, který se odehrává na různých místech světa. Tvůrcem hry je společnost Raven Software a hra byla vydána společností Activision v roce 2000. Hru lze hrát i ve více hráčích.


Historie.

Peugeot 307 byl představen jako koncept 307 Prométhée na Pařížském autosalonu v roce 2000. Výroba karosářské verze hatchback byla uvedena v Evropě roku 2001. Zde vůz nahradil model 306. Model byl dále prodáván v Austrálii, Asii, Mexiku a na Novém Zélandu. V Brazílii se nabízel s motory 1.6 a 2.0 (plyn/etanol).

Design a technika.

Pro 307 byla použita přepracovaná platforma Peugeotu 306, na níž jsou postaveny také auta Citroën Xsara a Citroën ZX z roku 1991. Peugeot 307 však dosahuje větších rozměrů než jeho předchůdce. Model navazuje na design, který byl poprvé k vidění u modelů Peugeotu 306 a 607.

Facelift 2005.

Roku 2005 byl Peugeot 307 vystaven náporu konkurence. Model tak prošel faceliftem, při němž se největší změny dotkly přední části vozu – úprava se týkala i předních světel, vůz dostal novou kapotu a byla odstraněna mřížka mezi světly. Facelift přinesl také nový přední nárazník, který dominuje větším přísunem vzduchu. Tuto technologii využil Peugeot poprvé u modelu 407.

Závodní verze.

Peugeot 307 CC WRC.

Peugeot 307 CC WRC nahradil stávající Peugeot 206 WRC od sezony Mistrovství světa v rallye 2004. Na konci sezony mistrovství světa v rallye 2005 se ale automobilka rozhodla odejít ze šampionátu. Vůz zvítězil na finské rallye 2004 a 2005 a japonské rallye 2005. Všechny tři vítězství získal Marcus Grönholm. Ovšem na velšské rallye s ním havaroval Markko Märtin a jeho spolujezdec Michael Park při nehodě zemřel. Byla to první smrtelná nehoda od mistrovství světa v rallye 1993.  Poháněl ho motor o objemu 1997 cm3, který dosahoval výkonu 221 kW a točivého momentu 580 Nm s rozvodem DOHC, který byl přeplňovaný turbodmychadlem Garett. Diferenciály byly elektronicky řízené. Vůz používal pneumatiky Michelin. Poprvé startoval na Rallye Monte Carlo 2004. O rok později byl vůz přepracován a modernozován. Karoserie byla rozšířena. Nově začal používat pneumatiky Pirelli. Tým nakonec skončil na druhém místě. Modernizovaná verze startovala na Rallye Monte Carlo 2005.

Peugeot 307 je automobil nižší střední třídy, který v letech 2001 až 2008 vyráběla francouzská automobilka Peugeot. Nahradil typ 306 a vystřídal jej vůz 308. Vyráběl se jako tří- nebo pětidveřový hatchback, pětidveřové kombi, čtyřdveřový sedan a dvoudveřové kupé-kabrio. Získal titul evropské auto roku 2002.


Známé supervulkány a jejich erupce.

Na Zemi se nachází několik doložených supervulkánů, jejichž dřívější erupce způsobily katastrofy globálních rozměrů. Klima je ale z geologického hlediska ovlivněno jen na krátkou dobu a katastrofy nemusejí být tak zničující. Ovšem exploze mohou být častější, než se dříve myslelo. Exploze, které uvolní přes 1000 Gt materiálu, se mohou opakovat v průměru pouze za 17 tisíc let.  Nejvíce evidovaných supervulkánů se nachází na území Severní Ameriky. Níže je seznam nejsilnějších erupcí.

Explozivní síla VEI 8 (> 1000 km3 vyvrženého materiálu).

La Caldera Garita, Colorado, Spojené státy americké, Fish Canyon Tuff, před ~ 27,8 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 5000 km3)  Zdroj nejsilnější dosud doložené erupce v dějinách planety Země. Tato erupce pravděpodobně stojí za největším hromadným vymíráním v třetihorách a způsobila dlouhodobé ochlazování klimatu. Velikost a síla erupce absolutně převyšuje jakoukoliv podobnou katastrofu v historii lidstva. Síla erupce byla přibližně 100 000× silnější, než byl výbuch nejsilnější vodíkové bomby (Car 57 Mt TNT). Pro srovnání: katastrofální výbuch sopky St. Helens v roce 1980 vyvrhl 1 km3 hornin, takže byl přibližně 5000× slabší. Je proto jisté, že erupce byla obrovskou pohromou pro tehdejší svět a způsobila na statisíce let výraznou změnu klimatu a hromadné vymírání fauny a flory.  Lake Toba, Sumatra, Indonésie, před ~ 74 000 roky (množství vyvržené horniny ~ 2800 km3)  Erupce supervulkánu Toba je nejsilnější erupcí za posledních 27 milionů let. Tato erupce byla o to dramatičtější pro život na zemi, že nastala v probíhající poslední době ledové a způsobila další zhoršení klimatických podmínek. Celosvětově se ochladilo až o 5 stupňů a výrazně začaly růst polární ledovce, což způsobilo značné ochlazení zejména severních šířek. Bill Rose a Craig Chesner z Michiganské technologické univerzity vyvodili, že celkové množství vyvrženého materiálu bylo asi 2800 km3 – zhruba 2000 km3 teklo v podobě lávy po povrchu a kolem 800 km3 spadlo jako popel, zejména západním směrem od vulkánu. Pyroklastické proudy z erupce dosáhly vzdálenosti až 200 km od vulkánu a úplně zničily oblast 20 000 km2 (třetina území ČR). Jižní Asie se pokryla 15cm vrstvou popela, což mělo nedozírné následky pro faunu a flóru. Území přilehlé k Tobě, sahající na západ k Indii a na východ k Malajsii, bylo v okruhu cca 1000 km místy pokryto popelem do výšky 6–9 m. Dále bylo vyvrženo přibližně 6 miliard tun oxidu siřičitého, který se v oblacích proměnil na kyselinu sírovou v množství přibližně 10 miliard tun, což způsobilo velmi silné kyselé deště po celé planetě, decimující vše živé. Po 2 týdny trvající sopečné erupci nastala stovky let trvající sopečná zima. Pro většinu živočišných a rostlinných druhů v jihovýchodní Asii znamenala erupce Toby rychlé vymření. Následné globální hromadné vymírání je posledním větším vymíráním zaznamenaným v historii planety. Do té doby slibně se rozvíjející lidský druh byl podle DNA studií zdecimován na posledních 1000–5000 jedinců. Ovšem archeologické nálezy toto nepotvrzují. Navíc snadno přežil i neandrtálec či "Homo floresiensis".  Pacana Caldera, severní Chile, před 4 miliony let (množství vyvržené horniny ~ 2500 km3)  Obdobně ničivá katastrofa jako událost Toba s hlavním těžištěm v Jižní Americe.  Island Park Caldera, Huckleberry Ridge Tuff, Idaho/Wyoming, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 2,1 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 2500 km3)  Obdobně ničivá katastrofa jako událost Toba s hlavním těžištěm v Severní Americe. Nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Whakamaru, vulkanická zóna Taupo, Nový Zéland, Whakamaru, před ~ 254 000 lety (množství vyvržené horniny ~ 2000 km3)  Přibližně o třetinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s velmi dramatickým globálním dopadem. Nejvíc postiženou oblastí byla Austrálie a jižní Asie.  Kilgore Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 4,5 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1800 km3)  Přibližně o třetinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s velmi dramatickým globálním dopadem. Nejvíce postiženou oblastí byla Severní Amerika. Druhá nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Blacktail Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 6,6 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1500 km3)  Přibližně o polovinu „slabší“ erupce než Toba, přesto s dramatickým globálním dopadem. Nejvíce postiženou oblastí byla Severní Amerika. Třetí nejsilnější známá erupce z oblasti Yellowstone hotspot.  Taupo, vulkanická zóna Taupo, Nový Zéland, Oruanui, před 26 500 roky (množství vyvržené horniny ~ 1170 km3)  Poslední známá velká erupce supervulkánu. Tato erupce mohla zapříčinit prodloužení poslední doby ledové o 10 000 let a vymření další velké části čtvrtohorní fauny.  Cerro Galan, provincie Catamarca, Argentina, před 2,5 milionu let (množství vyvržené horniny ~ 1050 km3)  Přibližně 3× "slabší" erupce než Toba, přesto s dramatickým globálním dopadem s hlavním těžištěm v Jižní Americe.  Yellowstone Caldera, Lava Creek Tuff, Wyoming, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 640 000 roky (množství vyvržené horniny ~ 1000 km3)  Poslední známá erupce supervulkánu z oblasti Yellowstone hotspot. Ač 3× slabší než událost Toba a na samé hranici explozivní síly, která tento výbuch řadí mezi VEI 8 supervulkány (1000 km3), měla tato erupce ničivý dopad na veškerou faunu a flóru Severní Ameriky a silné globální účinky, včetně globálního ochlazení.  Sibiř, Středosibiřská plošina, Rusko, před 250 miliony let.  Nedávné výzkumy poukázaly, že v oblasti Sibiře se pod povrchem nachází rozlehlá vrstva ztuhlé lávy. Tato někdy až několik kilometrů mocná vrstva o stáří okolo 250 milionů let naznačuje, že v té době došlo k masivní erupci právě v oblasti dnešní Sibiře (sibiřské trapy) a že právě tento supervulkán odstartoval událost známou jako Velké permské vymírání, které je ze všech známých hromadných vymírání tím největším, během kterého vymřelo okolo 90 % všech žijících druhů.  Určit přesný odhad síly erupce a množství vyvrženého materiálu je v tomto případě obtížné určit (odhady se pohybují v rozmezí 1–4 milionů km). Veškeré stopy a pozůstatky, které po sobě tato erupce zanechala, byly vystaveny 250 milionů let působení eroze a dalších geologických procesů, což odhady ztěžuje a zkresluje. Přesto však mocnost lávové vrstvy a drastické dopady exploze na biosféru dávají tušit, že se jedná o kandidáta na největší vulkanickou erupci všech dob. Dokonce i nejnižší odhady vyvržené horniny znamenají více jak 300násobek materiálu vyvrženého supervulkánem Toba a 200násobek materiálu vyvrženého supervulkánem La Caldera Garita.  Nutno ovšem podotknout, že výlev v oblasti sibiřských trapů trval v rozmezí 100–200 tisíc let. Kdyby k tak mohutnému výlevu došlo během krátké doby, znamenalo by to jistý zánik života na naší planetě. I přesto k tomu život na planetě Zemi neměl daleko.

Explozivní síla VEI 7 (100–1000 km3 vyvrženého materiálu).

Explozivní síla vulkánů VEI 7 sice nedosahuje ničivosti vulkánů VEI 8, přesto mívají vždy globální dopad. Tyto erupce se také označují jako supermasivní. Níže je seznam těch nejznámějších:  Bennett Lake, sopečný komplex, Britská Kolumbie Columbia/Yukon, Kanada, před ~ 50 miliony let (850 km3)  Velmi masivní erupce se silným globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky. 3× slabší než událost Toba, srovnatelná s poslední explozí supervulkánu v Yellowstone.  Pastos Grandes, Pastos Grandes Caldera, před 2,9 milionu let (820 km3)  Velmi masivní erupce se silným globálním dopadem, 3,5× slabší než událost Toba, o čtvrtinu slabší než poslední erupce supervulkánu v Yellowstone.  Heise vulkanické oblasti, Walcott Tuff, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 6,4 milionu let (750 km3)  Masivní erupce s globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky, o třetinu slabší než poslední erupce supervulkánu v Yellowstone.  Long Valley Caldera, Bishop Tuff, Kalifornie, Spojené státy americké, před ~ 760 000 lety (600 km3)  Masivní erupce s globálním dopadem a ničivým dopadem pro území Severní Ameriky.  Campi Flegrei, Neapol, Itálie, před 39 280 roky (500 km3)  Jedna z nejsilnějších erupcí na evropském kontinentu s globálními následky. Pro Evropu, která byla v této době silně zasažena dobou ledovou, byla tato erupce vážnou pohromou a znamenala zhoršení klimatu nejen v evropském prostoru, ale i celosvětově. Jednalo se jen o polovinu slabší explozi, než byla poslední exploze supervulkánu v Yellowstone.  Mangakino, vulkanická oblast Taupo, North Island, Nový Zéland, celkem 3 erupce v rozmezí před 0,97 do 1,23 milionu let (300 km3)  Silná erupce s dramatickým dopadem v oblasti Nového Zélandu s patrným globálním dopadem (ochlazení na desítky let o několik stupňů).  Bruneau-Jarbidge, Idaho, Spojené státy americké, Yellowstone hotspot, před 10–12 miliony let (250 km3)  Silná erupce, 4× slabší než poslední exploze supervulkánu v Yellowstone. Poškozena část Severní Ameriky, mírný globální dopad (ochlazení na několik let o několik stupňů).  Tambora, Sumbawa Island, West Nusa Tenggara, Indonésie, rok 1815 (160 km3)  Nejsilnější erupce zaznamenaná lidskou civilizací, 6× slabší, než byla poslední exploze supervulkánu v Yellowstone, a 18× slabší než událost Toba. Lokálně se jednalo o velkou katastrofu, ovšem globální dopad byl v podstatě mírný. Atmosféra zeměkoule se ochladila o cca 1,5 stupně na dva roky. Hovořilo se tehdy o roku bez léta.  Kikai Caldera, Rjúkjú, Japonsko, před 6300 lety (~ 4300 před Kristem) (150 km3)  Obdobně silná exploze jako Tambora. Ničivý lokální účinek, globální dopad mírný.  Macauley Island, Kermadec Islands, Nový Zéland, před 6300 lety (~ 4300 před Kristem) (100 km3)  Exploze na hranici explozivní síly VEI 7 – silné lokální účinky, velmi mírný globální dopad. Zajímavostí je, že exploze nastala ve stejné době jako Kikai Caldera. Součet explozí těchto vulkánů mohl způsobit silnější globální dopad, než je na první pohled patrné.

Současné ohrožení supervulkány.

Z předchozího seznamu historických erupcí lze snadno vyčíst, že takovéto události nejsou v historii naší planety ničím výjimečným. Velkou nevýhodou lidstva je, že boj proti síle supervulkánů je prakticky nemožný. Erupci supervulkánu nelze ani zastavit či zmírnit a v podstatě se před ní nelze ani schovat, jelikož dopady erupce jsou globální a dlouhodobé. Vědci v poslední době varují před možnou erupcí z oblasti Yellowstone hotspot, kde zaznamenávají hromadění magmatu a mírné nadzvedávání celé oblasti. K erupci tohoto vulkánu dochází přibližně každých 500–600 tisíc let, přičemž poslední erupce nastala před 640 000 lety. Pokud by erupce byla stejně silná jako ta poslední, znamenalo by to pro současnou civilizaci absolutní pohromu. Bezprostředně po erupci by zahynuly statisíce lidí v lávových, laharových a pyroklastických proudech. V řádu několika hodin by došlo k masivnímu spadu popela, který by měl v okruhu 500 km až 1 m a v okruhu 1000 km 30 cm. To by vedlo k pomalému udušení milionů lidí, zničení vegetace a ke zřícení střech většiny zasažených budov pod tíhou popela. Vyvržený materiál by během týdnů pokryl atmosféru kolem celé planety a významně snížil intenzitu dopadajícího slunečního svitu. To by vedlo k postupnému ochlazení a stmívání celé planety. Letecká doprava by vlivem všudypřítomného popílku prakticky přestala fungovat. Zemědělské výnosy by se několikanásobně snížily a to, co by se podařilo vypěstovat, by decimovaly globální kyselé deště. Během několika měsíců by vypukly globální hladomory, zejména v přelidněných státech, kde je rovnováha mezi zemědělskou produkcí a poptávkou velmi vrtkavá. Případný výbuch vulkánu Toba by mohl vést k vymření lidského druhu či jeho návratu do doby kamenné.

Supervulkán je sopka schopná sopečnou erupcí produkovat ejekta větší než 1 tisíc kubických kilometrů (to se indexu vulkanické aktivity rovná stupni VEI 8). To je tisíckrát více než většina historických erupcí. Supervulkán může vzniknout, pokud magma vystupuje na povrch z horkých skvrn, ale není schopno proniknout skrze zemskou kůru. Tlak vzrůstá a magma se rozšiřuje do chvíle, kdy není kůra schopná udržet tlak. Supervulkán může vzniknout v konvergentní zóně tektonických desek (například jezero Toba) a v kontinentálních horkých skvrnách (například Yellowstone).


Biografie.

Mládí.

J. W. Waterhouse se narodil britským malířům Williamovi a Isabelle Waterhouseovým v Římě roku 1849. Tedy ve stejném roce kdy Prerafaelitské bratrstvo (Dante Gabriel Rossetti, John Everett Millais a William Holman Hunt), poprvé rozvířilo stojaté vody londýnské umělecké scény. Přesný den jeho narození není znám, ale pokřtěn byl 6. dubna, a pozdější znalec Waterhouseova díla, Peter Trippi, se domnívá, že se narodil někdy mezi 1. a 23. lednem. Dětství strávené v Itálii se projevilo také na jeho malbách, které často zpodobňují výjevy z antického Říma nebo římské mytologie.  V roce 1854 se manželé Waterhouseovi vrátili i se synem zpět do Anglie a nastěhovali se do nového domu v South Kensingtonu v Londýně, který se nacházel v blízkosti nově založeného muzea. V roce 1871 nastoupil Waterhouse na již zmíněnou Royal Academy of Art, kde původně studoval sochu, ale později se přeorientoval na malbu.

Počátky tvorby.

Časná Waterhouseova díla nebyla v prerafaelitském stylu, ale zobrazovala klasická téma po vzoru Lawrence Alma-Tademy a Fredericka Leightona. Tyto jeho časné práce byly vystaveny v různých galeriích, a jeho dílo z roku 1874 nazvané „Spánek a jeho nevlastní bratr Smrt“ bylo vystaveno na výroční výstavě Royal Academy.  Obraz měl velký úspěch, a od té doby vystavoval Waterhouse na každé výroční výstavě až do roku 1916, s výjimkou let 1890 a 1915. Jeho pozice na londýnské umělecké scéně se utužovala, a snad i díky tomuto úspěchu rostl také rozsah jeho děl.

Pozdní tvorba.

V roce 1883 se oženil s Esther Kenworthyovou, dcerou ředitele umělecké školy z Ealingu, která také vystavovala na Royal Academy. Neměli spolu žádné děti. V roce 1895 byl Waterhouse jmenován členem akademie. Učil na umělecké škole St. John’s Wood a zasedal v radě Royal Academy.  Jedním z nejznámějších Waterhouseových děl je malba nazvaná "Paní ze Shalott" (The Lady of Shalott). Jedná se o portrét ženy z Artušovských legend, která umírá poté, co nezíská Lancelotovu lásku. Ve skutečnosti namaloval Waterhouse s touto postavou tři obrazy, v roce 1888, 1894 a 1916. Dalším Waterhouseovým objektem byla Ofélie ze Shakespearovy hry " Hamlet". Nejznámější obraz s Ofélií ji zobrazuje těsně před smrtí, jak sedí u jezera a zaplétá si do vlasů květiny. Stejně jako "Paní ze Shalott" a jeho další díla se i tento obraz zabývá tématem ženy umírající ve vodě nebo blízko ní.  Waterhouse bohužel nemohl dokončit sérii obrazů s Ofélií, protože se u něj v roce 1915 projevila rakovina ve smrtelném stádiu. Umírá o dva roky později a je pohřben na hřbitově Kensal Green v Londýně.

Galerie.

Jeho dílo obsahuje 118 maleb.

John William Waterhouse (pokřtěn 6. dubna 1849 – 10. února 1917) byl anglický malíř známý svými obrazy v prerafaelitském stylu. Přídomek „moderní prerafaelita“ si vysloužil vzhledem k tomu, že tvořil až několik desítek let po rozpadu tzv. Prerafaelitského bratrstva, které zažívalo největší slávu v polovině 19. století. Inspiroval se jak někdejšími prerafaelity, tak i svými současníky – impresionisty. Jeho díla jsou známa zobrazováním žen z řecké mytologie a Artušovských legend.


Popis.

Place des Vosges je přísně pravidelné čtvercové náměstí v původní čtvrti Marais, blízko Place de la Bastille. Nachází se na hranicích 3. a 4. obvodu a administrativně spadá do městských čtvrtí Arsenal a Archives. Kromě moderní parkové úpravy a zeleně si zachovalo původní ráz. Více méně jednotná podoba celkem 36 třípodlažních domů s průchozím podloubím po všech čtyřech stranách se stala vzorem pro mnoho dalších měst a silně ovlivnila evropskou architekturu. Střed náměstí má parkovou úpravu (Square Louis-XIII) a je poměrně uzavřený, bez průchozího automobilového provozu. Uprostřed se nacházejí čtyři fontány a od roku 1825 rovněž jezdecká socha krále Ludvíka XIII.

Historie.

Na místě dnešního náměstí stál původně stál královský palác Tournelles, který byl po paláci na ostrově Cité, Louvru a nedalekém paláci Saint-Pol čtvrtým královským palácem v Paříži. Palác nechala po smrti svého manžela krále Jindřicha II. v roce 1559 zbořit Kateřina Medicejská. Místo poté sloužilo jako koňský trh a až král Jindřich IV. zde v roce 1605 nechal vytyčit a rozprodat parcely.  Paláce kolem náměstí se v tomto případě nazývají pavilony. Jiné označení je "hôtels", jak se obecně nazývají městské paláce šlechty, měšťanů a královských úředníků pro odlišení od "palais", což bylo označení paláců příslušníků královského rodu. Uprostřed jižní fronty se nachází Králův pavilon ("Pavillon du Roi") a v protější severní řadě Královnin pavilon ("Pavillon de la Reine"). Mnohé domy mají svá vlastní pojmenování podle svých tehdejších majitelů. Náměstí bylo dokončeno v roce 1612 a stalo se vzorem i pro jiná pařížská náměstí, např. náměstí Vendôme. Současný název náměstí byl poprvé použit v roce 1800 na počest departementu Vosges (Vogézy), který jako první zaplatil nově předepsané daně. Ovšem jméno náměstí se v průběhu času několikrát měnilo. Teprve od roku 1870 se definitivně ustálilo dnešní pojmenování "Place des Vosges".  Domy na náměstí prošly podobným vývojem jako jiné městské paláce ve zdejší čtvrti. Během Francouzské revoluce bylo mnoho domů konfiskováno a jejich majitelé emigrovali, jiní skončili pod gilotinou. Některé paláce byly rozprodány řemeslníkům a obchodníkům a budovy byly přeměněny na dílny, sklady, obchody a byty či se zde usídlily úřady. Následné 19. století se projevilo především na vnitřních, často velmi nešetrných přestavbách paláců. Vnější vzhled fasád směřujících na náměstí však zůstal až na drobné výjimky zachován.

Přehled domů na náměstí.

Lichá čísla popisná vedou od poloviny jižní strany po směru hodinových ručiček:  Sudá čísla popisná vedou od poloviny jižní strany proti směru hodinových ručiček:

Place des Vosges [plas de voʒ]=[plas d'vož], (česky "Vogézské náměstí"), původně Place Royale ("Královské náměstí") je jedno z nejstarších plánovaných náměstí v Paříži o rozměrech 140 x 140 m. Dal je postavit král Jindřich IV. v letech 1605–1612 podle plánů architektů Clauda Chastillona a Louise Métezeau.


Život a dílo.

Michael Thonet se narodil 2. července 1796 v městečku Boppard nedaleko Koblence v západním Německu (tehdy ovšem součástí revoluční Francie).  Vyučil se stolařem a v rodišti založil řemeslnickou dílnu, v níž vyráběl nábytek. Ve třicátých letech 19. století začal dělat pokusy s ohýbáním dřeva, čehož pak využil i ve své profesi. Ohýbaný nábytek poprvé představil veřejnosti roku 1841 na průmyslové výstavě v Koblenci, kterou navštívil i rakouský kancléř Metternich. Na jeho doporučení přesídlil Thonet v následujícím roce do Vídně, kde si založil vlastní firmu na výrobu nábytku.  S manželkou Annou Marií měl celkem třináct dětí, jen pět synů se však dožilo dospělosti. Kvůli nim roku 1853 přejmenoval firmu na „Gebrüder Thonet“.  Zájem o ohýbaný nábytek neustále rostl, roku 1856 se proto Thonet rozhodl založit novou továrnu. Kvůli výhodným podmínkám si vybral moravské Koryčany, kam se následně sám na čas přestěhoval. Výroba se zde rozběhla roku 1857 a díky velkým úspěchům se firma zanedlouho rozšířila i o závody v Bystřici pod Hostýnem a Vsetíně. Později založil továrny také v Radomsku a v německém Frankenbergu.  Thonetův ohýbaný nábytek se brzy stal pojmem a německý podnikatel za jeho výrobu získal i řadu ocenění, mimo jiné zlatý kříž za zásluhy či rytířský kříž řádu Františka Josefa. Na sklonku života byl uznávaným výrobcem nábytku. Zemřel 3. března 1871 ve Vídni a vedení firmy převzali jeho synové.  V podnikání byli činní synové Michael Thonet mladší (1824–1902), Josef Thonet (1830–1887), Jakob Thonet (1841–1929) a August Thonet (1829–1910). August navíc působil jako poslanec Moravského zemského sněmu a starosta Bystřice pod Hostýnem. Funkci starosty Bystřice pod Hostýnem zastával i Jakob.

Michael Thonet (2. července 1796 Boppard – 3. března 1871 Vídeň) byl německý podnikatel, truhlář, vynálezce a návrhář nábytku. Původem z Boppardu v Porýní, usadil se na Moravě, kde založil v Koryčanech (1856) a v Bystřici pod Hostýnem (1861) továrny na nábytek z ohýbaného dřeva – TON. Továrna v Bystřici pod Hostýnem byla ve své době největší svého druhu, stala se vývojovým centrem celé firmy TON a exportovala své výrobky do celého světa.


Výtvarné umění.

Hyperrealismus bývá často spojován s fotorealismem a dalšími druhy radikálních realismů, iluzionismem, verismem apod. Jeho specifikem je přísné soustředění se na skutečnost, jejímuž co možná nejpřesnějšímu zachycení podřizuje všechny využité prostředky (iluze apod.). Na rozdíl od fotorealismu využívá technických obrazů (fotografie, filmu apod.) jen jako pomůcek pro dosažení větší ostrosti – nezpochybňuje tak malbu nebo její možnosti, naopak je zdůrazňuje (považuje malbu za "plnější", protože formálně a technicky bohatější). Velice často jsou hyperrealistické prostředky využívány také v žánrové či klasické, akademické malbě, kde fungují jako svého druhu prostředek ozvláštnění. V tomto případě představují jednu z možných formálních strategií, která umocňuje expresivní výraz autorského gesta, subjektivního způsobu vidění a prožitku.

Hyperrealismus dnes.

Hyperrealistické malby na rozdíl od klasického fotorealismu 70. let zpracovávají viděnou skutečnost ještě přesněji. Hyperrealismus překračuje fotorealismus o znalost zobrazovaného objektu – nezjednodušuje. Hyperrealista maluje věci s „maximální hloubkou ostrosti“. Když vytváří v obraze krajiny listí nebo trávu, tak nepoužívá malířskou zkratku, ale takřka dogmaticky vykreslí na plátně vše o čem ví, že se v daném záběru vyskytuje. Podobně i vlasy nebo póry kůže u portrétů, jak to lze pozorovat v obrazech Gottfrieda Helnweina. Hyperrealističtí sochaři jako Ron Mueck při konstrukci svých figurálních soch využívají reálné vlasy nebo jejich dokonalé imitace. Nevyhýbají se ani odlévání lidských částí těla pro dosažení maximálně věrného zachycení pórů kůže.

Hyperrealismus v česku.

Postupný návrat k předmětné skutečnosti v sedmdesátých letech dvacátého století proto představuje zásadní moment – většina autorů se k ní navíc vztahovala právě se zkušeností abstrakce či informelu, často surrealismu. Mladší generace (po roce 1989) naopak hyperrealismem (ve smyslu fascinace viděným i řemeslem) začínají a postupně jej opouštějí ve prospěch expresivněji laděné tvorby. Otázkou, která obě generace spojuje a je také zásadní kritickou přítěží realismů, je ta, zda lze proniknout za viděné, zda dokonalost formy (technického zpracování) cokoli sděluje o podstatě věci.

Technika.

Většina autorů využívá klasické malířské postupy. Specifickou techniku představuje americká retuš neboli airbrush. Je to způsob nanášení barev za pomocí rozprašovače. Stříkací pistole je napojena na kompresor, který žene vzduch pod tlakem do pistole. Ta má výměnné trysky, které dovolují na plátně vytvořit stopu barvy šířky od několika málo milimetrů až po desítky centimetrů. Touto technikou lze vytvářet velice plynulé přechody barev v ploše, stejně jako drobné detaily. Specifikou této techniky je také i to, že barvy jsou nanášeny v extrémně tenkých vrstvách, takže na plátně nezůstává žádný malířský rukopis, jak tomu bývá u klasického nanášení barev štětcem. Důvodem je jednak snaha o co nejdokonalejší postižení vizuálních kvalit věci, jednak velikost pláten.

Hyperrealismus v literatuře.

Hyperrealismus v literatuře se soustředí na popisování daného skutku včetně veškerých podrobností, jedná-li se např. o popis napadení, je přesně zaznamenán každý úder, dopodrobna se líčí z jakého úhlu padla každá rána a pozornosti autora neunikne ani jedna pohmožděnina. Příkladem takového použití hyperrealismu je román Stefana Castyho "Dělat mrtvého (Spelar död)", který získal August Prize ve Švédsku v roce 1999. Tento román obsahuje brutální scény, v nichž napadení a zbití mladého člověka je zaznamenáno jak z pohledu oběti, tak z pohledu dívky, která je ve skupině útočníků.

Film.

Ve filmu se projevil ve vizuálním ztvárnění záběru stylizováním záběru za pomocí kamerových filtrů k dosažení ostrých kontrastních barev. Větší počet hyperrealistických filmů se točí například v Hongkongu. Zvukový realismus jako u režiséra Spika Lee naplňuje zvukovou stopu přemírou zvýrazněných reálných zvuků. Nejen v zobrazení a zvuku, ale také v rovině příběhu, v logických souvislostech, vnímáme snahu o maximální realističnost.

Hyperrealismus (superrealismus, navazuje na fotorealismus) je umělecký směr pocházející ze Spojených států amerických, který se projevuje v malbě a sochařství od 60. let 20. století, poté i v literatuře, komiksu, filmu. Jako sociálně-kulturní specifikum západní společnosti a samostatné téma filosofické reflexe jej etabloval Jeana Baudrillarda. Hyperrealismus je spíše tendencí, než uměleckým stylem – potřebou vztáhnout se k předmětné skutečnosti v podobném smyslu jako je tomu u dalších realismů v celých dějinách nejen vizuálního umění (caravaggismus, realismy devatenáctého století, nová věcnost apod.). Není otevřeně společensky kritický, nesleduje konkrétní agendu. Na rozdíl od fotorealismu ale nezpochybňuje tvůrčí gesto autora – prezentuje jeho vidění a zkušenost s vnějším světem. Jeho zaujetí tím, co existuje, a tedy jistá míra angažovanosti ("nastavování zrcadla"), spočívá v prosazování identity, hodnoty a exprese samotné věci.


Život.

Petr II. byl synem Petra I. z Courtenay (zemřel 1183), nejmladšího syna Ludvíka VI. a jeho druhé manželky Adély Savojské. Jeho matkou byla Alžběta z Courtenay, dcera Renauda z Courtenay (zemřel 1194) a Hawise du Donjon.  Petr se poprvé oženil s Anežkou I. z Nevers, díky které získal hrabství Nevers, Auxerre a Tonnerre. Po její smrti v roce 1192 nebo 1193 se znovu oženil s Jolandou Flanderskou, sestrou Balduina a Jindřicha Flanderského, kteří se později stali prvním a druhým císařem Latinského císařství. Petr doprovázel svého bratrance krále Filipa II. Augusta na třetí křížové výpravě a spolu se svým bratrem Robertem bojoval v křížové výpravě proti Albigenským v letech 1209-1211, když se účastnil obléhání města Lavaur. Také se zúčastnil bitvy u Bouvines v roce 1214.  Když jeho švagr císař Jindřich zemřel v roce 1216 bez dědiců, byl Petr vybrán jako jeho nástupce a s malou armádou vyrazil ze svého sídla Druyes ve Francii, aby získal Latinské císařství. Dne 9. dubna 1217 byl papežem Honoriem III. korunován císařem v bazilice svatého Vavřince před hradbami v Římě. Poté si od Benátčanů půjčil lodě, za což jim slíbil, že jim dobude Drač, ale to se mu nepovedlo. Do Konstantinopole nakonec musel cestovat po souši. Cestou ho zajal epirský despota, Theodoros Komnenos Doukas a uvěznil ho. Petr ve vězení po dvou letech zemřel. Nikdy se tak nedostal k vládě ve své říši. Nějakou dobu za něj vládla jeho žena Jolanda, které se do Konstantinopole podařilo dostat. Dva jeho synové, Robert I. a Balduin II. se poté stali císaři Latinského císařství.

Rodina.

Se svojí první manželkou Anežkou I. z Nevers měl jedno dítě, Matildu I. z Nevers. Se svojí druhou manželkou Jolandou Flanderskou měl 10 dětí:  Měl také nemanželského syna:

Petr, známý také jako Petr II. z Courtenay (francouzky "Pierre de" "Courtenay"; zemřel 1219), byl latinským císařem od roku 1216 do roku 1217.


Život.

Mládí a nástup na trůn.

Balduinova matka, Jolanda Flanderská, byla sestrou prvních dvou latinských císařů Balduina I. a Jindřicha I. Balduinův otec Petr z Courtenay byl v pořadí třetím vládcem latinského císařství (také známého jako "Romania". Po Petru z Courtenay nastoupil na císařský trůn jeho starší syn Robert, který však roku 1228 zemřel. Na trůn proto usedl jedenáctiletý Balduin II. Protože nový císař nebyl ještě plnoletý, stal se jeho poručníkem a regentem císařství starý francouzský rytíř a titulární jeruzalémský král Jan z Brienne. V roce 1234 se Balduin II. oženil s dcerou svého poručníka Marií. Císař se zcela ujal vlády nad asijským císařstvím o tři roky později, ve věku dvaceti let. Roku 1237 také zemřel císařský regent Jan z Brienne a Balduin se tak o vládu již nemusel s nikým dělit.

Poslední císař.

Již od smrti Balduinova strýce, císaře Jindřicha roku 1216, bylo Latinské císařství pomalu v úpadku, zato Byzantská říše v Nikáji neustále rostla a všechny naděje, že Jan z Brienne dokáže nepříznivý vývoj zvrátit a křižácké císařství posílit zklamaly.  Skutečná vláda latinského císaře se v době Balduina II. rozprostírala již jen nad hlavním městem Konstantinopolis a jeho nejbližším okolím. Finanční situace císařství byla zoufalá a císařovou hlavní starostí bylo téměř celý život objíždět evropské dvory a snažit se získat nějakou pomoc. Roku 1236 odjel z Konstantinopole na Západ pro podporu. Navštívil Řím, Francii a Flandry, kde se snažil získat peníze a vojáky pro dobytí ztracených křižáckých pozic na maloasijském pobřeží. Roku 1237 Balduin II. zastavil relikvii Trnová koruna za velké peníze u Benátčanů. Jeho úsilí se setkalo s úspěchem a roku 1240 se přes německé země a Uhry vrátil do Konstantinopole v čele početného evropského vojska. Okolnosti mu však zabránily cokoliv významného s novou armádou podniknout a roku 1245 odcestoval znovu na západ, nejprve do Itálie, a poté do Francie, kde strávil dva roky. Během Balduinovy nepřítomnosti v Konstantinopoli vládli císařovna Marie z Brienne a Filip z Toucy. I tentokrát měl císař štěstí a výměnou za některé relikvie získal finanční pomoc od francouzského krále Ludvíka, s nímž se roku 1249 zúčastnil sedmé křížové výpravy do Egypta.  Extrémní ekonomická nouze Latinského císařství donutila Balduina vydat svého syna Filipa do rukou Benátčanů jako rukojmí za jejich půjčku peněz. Z benátského zajetí byl Filip později vykoupen kastilským králem Alfonsem X. Zbytek své vlády Balduin II. strávil cestováním po západní Evropě a doprošování se pomoci od evropských vladařů. Roku 1261 byla samotná Konstantinopolis dobyta nikájským císařem Michaelem VIII., čímž byla obnovena Byzantská říše a Balduinova vláda, jakož i Latinské císařství skončilo. Z obleženého města se císaři podařilo uprchnout na benátské galéře do Negropontu, odtud dále přes Athény a Apulii nakonec do Francie.  I jako pouze titulární latinský císař dělal Balduin II. to samé, co v posledních letech své skutečné vlády - cestoval po evropských dvorech a prosil o pomoc při dobývání svého císařství nazpět. V roce 1267 odjel do Itálie, kde své naděje upřel na bratra krále Ludvíka IX., sicilského krále a titulárního krále jeruzalémského Karla z Anjou. Karel o myšlence na dobytí Konstantinopole vážně uvažoval, domácí problému mu však zabránili od pokusů ji realizovat. V květnu 1267 podepsal Balduin II. s Karlem dohodu z Viterba, čímž se Balduin vzdal práv na latinský trůn ve prospěch Karla. V dalších letech Balduin i jeho syn Filip žili z penze, kterou jim zajistil Karel z Anjou. V říjnu 1273 se ve Foggii Filip z Courtenay oženil s Karlovou dcerou. Několik dní po svatbě svého syna Balduin II. vydechl naposledy a byl pohřben v katedrále v Barlettě.

Balduin II. z rodu Courtenay (francouzsky, řecky, 1217 – říjen 1273) byl francouzský rytíř, markrabě z Namuru a poslední křižácký latinský císař v Konstantinopoli.


Rozšíření.

Asie a Afrika.

Hnízdí v savanách Afriky a jižní Asie. Dále se vyskytuje v Indii, Srí Lance, je vysazen na Mauriciu, na Středním východě, Singapuru, Japonsku, Seychelských ostrovech, ve Spojených státech a Novém Zélandu. Jeho přirozeným biotopem jsou listnaté oblasti a kulturní krajina. V Indii sídlí i na úpatí Himalájí, nevadí mu proto ani mrazivé teploty.

Evropa.

V Evropě je tento papoušek považován za nežádoucí invazní druh. V tomto případě se jedná o potomky dovezených jedinců, kteří byli vypuštĕni z lidské péče. Alexandři se rychle množí a vytlačují původní druhy ptáků, kterým zabírají hnízdní dutiny, ale usazují se i ve štěrbinách u oken a na fasádách domů. Ve Španělsku dokonce ničí tamní populace netopýrů. Podle posledních čísel z roku 2017 se v Evropě vyskytuje až 85 tisíc jedinců tohoto druhu. Papoušci žijí volně, především v městských parcích v Belgii, Německu, Francii, Nizozemsku, Španělsku, Portugalsku, Turecku, Itálii, Řecku a Velké Británii. V centru Amsterodamu je alexandr šestým nejčastějším ptákem. V Londýně je alexandrů už více než 32 tisíc. O tom jak se zde objevili existují tři teorie. Jedna tvrdí, že utekli z filmového studia při nátáčení filmu Africká královna z roku 1951, druhá, že pár alexandrů vypustil Jimmi Hendrix jako geesto svobody a třetí teorie tvrdí, že šlo o hromadného vypuštění domácích mazlíčků, kvůli faktu, že tito papoušci dokáží být opravdu hluční. Ať už se tito papoušci dostali do Velké Británie jakkkoliv, faktem je, že jejich populace narostla natolik, že od roku 2008 mohou obyvatelé Londýna papoušky střílet, aniž by k tomu potřebovali nějaké speciální povolení. Francie, uvažuje o méně drastickém postupu, chtěla by ptáky hromadně sterilizovat nebo odchytávat. Chce se vyhnout přímému zabíjení ptáků, protože řada Francouzů s alexandry malými sympatizuje. V roce 2018 se mezi země s výskytem Alexandra malého zařadilo také Polsko, kde ornitologové nahlásili první nález hnízdění v místě vzdáleném jen 20 km od českých hranic. Mohlo by se zdát, že alexandrům budou vadit zimní mrazy, ale neděje se tak. Alexandři dokáží vydržet teploty až -20° C.

Česko.

V umělém chovu v ČR jej můžete vidět v některých zoologických zahradách, například v Zoo Tábor. Volný výskyt tohoto papouška je hlášen pouze ojediněle. Hnízdění zatím nebylo zpozorovnáno.

Hlas.

Hlučný pták, často se ozývá vřískavým „krí-krí-krí“.

Způsob života.

Alexandři malí žijí v hejnech, v místech, kde je dostatek potravy, a bezpečné místo k odpočinku. Na stanovištích, kde nocují, jich můžeme potkat i stovky. Alexandři velice dobře létají, ale jen málokdy létají do větších vzdáleností. Živí se semeny, bobulemi, plody, květy a nektarem. Velká hejna bývají postrachem především pro pěstitele ovoce, kterým dokáží zdecimovat úrodu.  Při období rozmnožování, které trvá 22–24 dnů a je 2× do roka, otáčí samice očima i hlavou tak dlouho, než si jí samec všimne, začne pochodovat a krmit ji ze zobáku. Pár hnízdí v dutině stromů, kterou si sám vydlabe, nebo použije opuštěnou dutinu datlů či vousáků, a mnohdy zahnízdí i s nimi. Samice snáší 3–5 vajec a sedí na nich 22 dní. 7 týdnů po vylíhnutí opouštějí mláďata hnízdo. Samci získávají svůj typický černý kroužek kolem krku až když dospívají, zhruba po jednom roce života.  Alexandr malý se dožívá cca 25 let. Je to hlučný pták, často se ozývá vřískavým „krí-krí-krí“.

Mutace.

Při chovu alexandrů malých vzniklo především několik barevných mutací, které jsou u chovatelů velice časté. Z původní zelené vzniklo několik jiných zbarvení jako např. žlutá, čistě bílá (bez obojku), pastelově modrá, isabela s modrou, šedá, isabela s šedou, šedozelená, olivově zlatá a krémová mutace s červenýma očima. Nejžádanější a nejpopulárnější je však žlutá a modrá mutace.

Alexandr malý ("Psittacula krameri"), známý též pod názvem alexander malý, je vybarvený pták z čeledi papouškovití (Psittacidae). Měří 40–41 cm a váží zhruba 140 g. Samicím chybí růžový límec, černá kresba v obličeji a mají kratší ocasní pera. Jeho původní domovinou je Asie, ale byl vysazen i v Evropě a Americe, kde je považován za invazivní druh.


Historie.

Firmu založil belgický chemik Ernest Solvay (1838-1922), který objevil nový postup výroby sody a s bratrem Alfredem postavili roku 1863 v Charleroi první výrobnu. Po těžkých začátcích, kdy firma dokonce zbankrotovala, se jim podařilo Solvayův proces zdokonalit tak, že koncem 19. století se už 90 % sody vyrábělo tímto způsobem. Podnik rychle expandoval do dalších evropských zemí i do USA a zároveň rozšiřoval pole své činnosti.  Roku 1905 založil Solvay továrnu na výrobu sody v Neštěmicích (Ústí nad Labem). Vápenec pro tuto výrobu se do 20. let 20. století těžil v Solvayově lomu u Křižan, ale již v roce 1915 podal neštěmický závod nadřízenému ředitelství společnosti Rakouského spolku pro chemickou a hutní výrobu zprávu, že ložisko vápence v Křižanech je vyčerpáno. Započaly tedy přípravy k otevření Solvayových lomů v obci Svatý Jan pod Skalou, zde těžila firma vápenec v letech 1918-1956 a poté byl lom předán k dotěžení Správě silnic Praha, pobočce Beroun pro stavbu okolních silnic.

Hlavní odvětví činnosti.

Vedle svých tradičních produktů, jako je soda nebo peroxid vodíku, produkuje firma stále širší spektrum umělých hmot a polymerů, umělá vlákna, materiály pro farmaceutický průmysl a kosmetiku, petrochemický průmysl, elektroniku a letectví, pro baterie a palivové články, pro ochranu prostředí a mnoho dalších pro nejrůznější použití.

Veřejně prospěšná činnost.

Ernest Solvay byl také významný filantrop a jeho firma byla jedna z prvních, která zavedla osmihodinovou pracovní dobu. Solvay podporoval Bruselskou univerzitu a založil na ní tři vědecké ústavy pro fyziologii, sociologii, fyziku a chemii. Tyto dva pořádají každé tři roky významné světové Solvayovy konference v oboru fyziky (od roku 1911) a chemie (od roku 1922) za účasti nejslavnějších vědců. Firma také podporuje projekt Solar Impulse, vývoj letadla na solární pohon, na němž se sama významně podílí.

Solvay [solvé] je nadnárodní chemický koncern, jeden z deseti největších na světě, se sídlem v Bruselu. Působí v 52 zemích, zaměstnává přes 26 000 lidí a objem prodeje v roce 2014 činil 10,2 miliardy EUR.


Život a kariéra kondotiéra.

Budoucí kondotiér Muzio Attendolo se narodil do rodiny bohatých venkovských šlechticů. Podle legendy zrovna oral otcovo pole, když kolem prošla skupina verbířů, hledající nové rekruty do armády. Muzio se při pohledu na ně rozhodl, že s nimi odejde. Ukradl otci jednoho z jeho hřebců a svůj domov opustil.  Muzio se přidal k družině prvního italského kondotiéra Alberica da Barbiano. Pro svou mimořádnou sílu a spolehlivost si zde získal přezdívku "Sforza". Během své kariéry vystřídal mnoho pánů, často přebíhal k nepříteli, což je rys pro všechny italské kondotiéry a žoldnéře společný. Tak například, roku 1398 se nechal najmout od města Perugia, které čelilo vojskům milánského vévody Giana Galeazza Viscontiho. Nedlouho na to ovšem hrdě bojuje v jeho službách a v roce 1402 proti němu opět vede vojska Florencie a Bologně. Tentokrát se mu ovšem nedaří, Albarico da Barbiano ho poráží v bitvě u Casalecchia.  Krátký čas působil ve službách markýze z Ferrary Niccolò d'Este III. Nejvíce byl ceněn v Neapolském království. Ladislav I. mu dokonce za jeho zásluhy v bitvách s Florencií a papežem udělil titul konstábla. Po jeho smrti v roce 1414 setrval Muzio ve službách královny Johany II. - vedly se řeči, že byl dokonce její milenec. Královnin druhý manžel Jakub z Bourbonu ho dokonce nějaký čas věznil.  Leč Muzio s jeho synem Francescem pomáhali papeži Martinu V. v roce 1417 při boji s nezdařilým kondotiérem jménem Braccio da Montone, měl hlavu katolické církve za nepřítele. Když Johanka odmítla na radu svého prvního ministra a milence Giovanniho Caracciola papeži poskytnout finanční pomoc na obnovu jeho armády, exkomunikoval ji Martin V. z církve a pobídl anjouského vévodu Ludvíka k napadení jejího království.  Královna jako svého dědice ustanovila Alfonsa V. Aragonského. Neb se musela dostat do bezpečí před zmatenými událostmi boje o neapolský trůn, nařídila Muziovi, aby jí a Caracciolovi pomohl uprchnout do Aversa.  Muzio zemřel na začátku roku 1424, když byl královnou Johanou poslán, aby dobyl vzbouřenecké město Aquila. Utopil se při brodění skrz řeku u města Pescara.

Muzzio Attendolo Sforza (28. května 1369, Cotignola - 4. ledna 1424, Pescara) byl italský kondotiér z Romagni a zakladatel dynastie Sforzů, ze které vzešlo několik milánských vévodů. První z nich byl jeho syn Francesco I. Sforza.


Druhá světová válka.

Společnost IG Farben v odbobí 2. světové války úzce spolupracovala s nacisty a využívala lidské zdroje z řad vězňů koncentračních táborů pro pokusy na lidech, často s fatálními důsledky. Tyto lidské zdroje využívala i k nuceným pracem. Krátce po začátku války, 7. září 1939 na zakázku německé armády začal ve společnosti IG Farben vyvíjet produkci extrémně toxického nervového plynu Tabun. Pro testování jeho účinnosti byla použita více než stovka válečných vězňů z dedikované továrny na jedovaté plyny v Dyhernfurthu. Fritz ter Meer se osobně podílel na plánování a výstavbě koncentračního tábora Monowitz – pomocného tábora komplexu osvětimského vyhlazovacího tábora a též byl pověřen pomocí při výstavbě Monowitz Buna Werke – továrny IG Farben v komplexu Osvětimského vyhlazovacího tábora, která prováděla pokusy na lidech a využívala zhruba 25 tisíc lidí k nuceným pracem, které drželi v nesnesitelných podmínkách. V září 1943 se Fritz ter Meer stal generálním jednatelem pro Itálii, říšským ministrem pro výzbroj a válečnou výrobu. Ve stejném roce dostal ocenění, rytířský kříž za válečné zásluhy.

Po válce.

Po zatčení v dubnu 1945 byl souzen v Norimberských procesech (v případě konkrétně určeném IG Farben). Dne 30. července 1948 byl odsouzen z válečných zločinů „rabování a zotročení“ v kontextu koncentračního tábora Osvětim III Monowitz. Během procesu neprojevil soucit. Na otázku, zda byly pokusy na lidech z vyhlazovacího tábora oprávněné odpověděl, že k žádnému ublížení nedošlo, neboť to byli vězni. Byl odsouzen k sedmi letům vězení ve vězení v Landsbergu pro válečné zločince. Propuštěn byl již v létě roku 1950 za dobré chování a krátce nato byl zbaven restrikcí pro válečné zločince umožňující pokračování v jeho kariéře. V roce 1951 společnost IG Farben zanikla. Její aktivity byly rozpuštěny do společností, které ve svém průběhu sama společnost převzala. Jednou z nich byla akciová společnost Bayer, do které v témže roce nastoupil. V Bayeru jeho kariéra rychle rostla, až se v roce 1956 dostal na místo ředitele. V následujících letech se dostal do vedení, představenstev a výborů dalších předních společností jako třeba Inter alia, Theodor Goldschmidt AG, Commerzbank AG, Bank Association, Duewag, VIAG a Union Bank AG, West Germany. Na přelomu 50. a 60. let 20. století se významně zasloužil o rekonstrukci chemického průmyslu v poválečném Německu.  Do důchodu odešel v roce 1961. Zemřel v Leverkusenu v roce 1967.  Na jeho památku společnost Bayer založila Cenu Fritz-ter-Meer-Stiftung, nyní nazývanou Cena vědy a nadace vzdělání Bayer, která podporuje studenty chemie pomocí placených stipendií.

Fritz ter Meer (* 4. června 1884 – 27. října 1967 Leverkusen) byl německý chemik, významný člen společností IG Farben a Bayer, člen Národně socialistické německé dělnické strany a válečný zločinec.


Život.

Podnikatel a filantrop.

Guy Laliberté pochází ze středostavovské frankokanadské rodiny. V osmnácti letech odešel z domova, naučil se chůzi na chůdách, polykání ohně, hru na akordeon a nějakou dobu se tím živil. Roku 1984 založil vlastní cirkus –. Postupně vybudoval ze své společnosti jeden z největších podniků v oboru, který působí v několika zemích, s cca čtyřmi tisíci zaměstnanci, oceňovaný na 2 miliardy dolarů.  V říjnu 2007 založil nadaci „Jedna kapka“, jejímž cílem je rozšířit ve veřejnosti povědomí o problémech souvisejících s vyčerpáváním vodních zdrojů a pomoc obyvatelstvu oblastí postižených nedostatkem vody. Na chod nadace přispěl částkou 100 miliónů dolarů.  V červenci 2012 se stal duchovním otcem a zároveň účastníkem pokerového turnaje The Big One for One Drop se startovným 1 milion dolarů, který se koná v rámci World series of Poker. Kapacita tohoto prestižního turnaje byla stanovena na 48 hráčů, beze zbytku se naplnila a vítěz si odnese více než 18 milionů dolarů, což je dosud největší finanční odměna v oficiálně hraném pokerovém turnaji.

Kosmonaut.

Od roku 2004 jednal o eventuálním kosmickém letu se společností Space Adventures (ta hledá zákazníky pro komerční lety na Sojuzech). Začátkem dubna 2009 zrušila kazašská vláda pouhý měsíc předtím podepsanou smlouvu o letu Kazacha na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) začátkem října 2009. Laliberté využil příležitosti a zaujal uvolněné místo. Oficiálně byl jeho let oznámen 4. června 2009. To už procházel výcvikem ve Středisku přípravy kosmonautů.  Do vesmíru odstartoval 30. září 2009 na palubě Sojuzu TMA-16 společně se členy Expedice 21 Maximem Surajevem a Jeffrey Williamsem. Program (nazvaný „Poetická sociální mise“) svého kosmického letu orientoval na popularizaci problémů s vodou, v duchu činnosti své nadace. Na Zemi se vrátil 11. října 2009 v Sojuzu TMA-14 s Gennadijem Padalkou a Michaelem Barrattem.

Guy Laliberté (* 2. září 1959, Québec, provincie Québec, Kanada) je kanadský podnikatel, filantrop a hráč pokeru. Je zakladatelem a ředitelem cirkusové a zábavní společnosti. Roku 2009 se vydal na týden do vesmíru na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako „kosmický turista“.


Biančin život před svatbou.

Byla dcerou milánského vévody Galeazza Marii z rodu Sforza a jeho druhé ženy Bony Savojské. Byla vnučkou Francesca I. Sforzy a sestrou Giana Galeazza (1469 – 1494), Ermese Marii (1470 – 1503) a Anny Marie (1473 – 1497). Po brzké smrti otce (byl zavražděn) žila na přepychovém dvoře svého strýce regenta Lodovica Sforzy, zvaného "il Moro". Bianca nebyla žádná krasavice, ale obrovské věno, které sliboval její strýc, jí přidávalo na kráse. Byla vychována podle tehdejší tradice, zejména vynikala ve vyšívaní (věnem dostala devět tisíc jehel a šest stříbrných náprstků).  Blančiným prvním manželem se stal v roce 1474 savojský vévoda Filibert, který zemřel roku 1482. Poté měla bohatá nevěsta mnoho dalších nápadníků a její strýc věděl, že s Biancou udělá dobrý obchod. Protože chtěl Lodovico zlepšit i své postavení na evropských dvorech (byl pouze regentem za Biančina bratra Giana a navíc mu chyběl šlechtický původ), jevil se mu jako vhodný nápadník císařův syn Maxmilián. Jeho neteř jako manželka císaře byl lákavý sen, jenž se také vyplnil (až po smrti císaře Fridricha III.).  Dohoda byla výhodná pro oba zúčastněné. Lodovico měl dostat vévodský titul, náležející jeho synovci. A císař zase 400 tisíc dukátů věna, což se Maxmiliánovi, který byl neustále ve finanční tísni, hodilo. Navíc ještě dostala nevěsta výbavu, také v hodnotě nejméně 400 tisíc dukátů, která byla vystavena v den svatby. Biance měly být doživotně poskytovány příjmy z panství Loeben, Judenburg, Klosterneuburg a Bardenone.

Svatba a Biančin život po svatbě.

Svatba Bianky a Maxmiliána se konala v listopadu 1493 v Miláně, které na Ludovicovo přání vyzdobil Leonardo da Vinci. Uměnímilovný vladař chtěl předvést přepychový životní styl milánského dvora. Oddávajícím byl turínský arcibiskup Domenico Della Rovere. Už týdny před svatbou byly rozeslány pozvánky na různé evropské dvory. Pouze císař chyběl, nechal se zastupovat bratrancem, markrabětem Kryštofem Bádenským.  Po svatbě se nevěsta vydala, v naprosto nevhodné roční době, na cestu přes Alpy do své nové vlasti. Namáhavá cesta, která vedla tyrolskými městy Como a Vetlin, přes stilfské a wormské sedlo do Malsu, trvala deset dní. V průběhu cesty její ženich místo setkání několikrát změnil. Nejprve se měli setkat ve Freiburgu, poté v Augustenburgu, až ji doprovod dovezl do Innsbrucku, kde strávila nějakou dobu na dvoře arcivévody Zikmunda, kde se velmi spřátelila s jeho ženou Kateřinou. Nakonec se Bianca s Maxmiliánem setkali v Hallu 9. března 1494.  Mladá žena měla brzy poznat, že ji manžel nejen nemiluje, ale je pro něho navíc přítěží. Když došly peníze, které Maxmilián rychle utratil, pozbyla pro něj Bianca ceny. Navíc ve světle srovnání s jeho první ženou Marií Burgundskou nemohla Bianca nikdy obstát.  Často nechal Maxmilián svou ženu sedět jako zástavu v některém městě, kde si pak věřitelé na Biance vylili svůj vztek. Musela také například strpět, že její manžel má u stolu po svém boku nejen ji, ale také svou dlouholetou přítelkyni Rosinu von Kreig, a další milostné eskapády (měl přes tři desítky nemanželských dětí). Navíc ji nakazil syfilidou, takže nemohla mít děti.  V roce 1498 byla Bianka na krátko vtažena Maxmiliánem do politiky. Zastupovala svého muže v době tzv. "švábské války" ve švýcarském Fribourgu a věnovala velkou iniciativu na shánění financí. Její snaha však nebyla moc úspěšná. Maxmilián to dával za vinu její neschopnosti, ač sám si nevedl lépe. V roce 1500 ji dokonce vykázal z Augsburgu a Bianka byla nucena žít v Rakousích.

Biančina smrt.

Jak plynula léta, Biančina situace se nelepšila, právě naopak. Musela chodit ve starých obnošených šatech a často měla potíže nalézt střechu nad hlavou, protože se v zemi dobře vědělo o Maxmiliánově finanční situaci. Občas dostávala plané sliby od manžela, ale nakonec ji ani nevzal v roce 1508 do Tridentu, kde se nechal prohlásit císařem.  Biančin zdravotní stav se také rok od roku zhoršoval, celé dny trpěla horečkami, což lékaři přičítali hltavému, nestřídmému jídlu a nadměrnému pojídání hlemýžďů. Odmítla veškerou léčbu, jak pouštění žilou, tak užívání projímadel.  Bianca Maria Sforza zemřela 31. prosince 1510 a je pohřbena v cisterciáckém klášteře Stams, její manžel se pohřbu nezúčastnil.

Bianca Marie Sforza také Blanka Marie Milánská (5. dubna 1472 – 31. prosince 1510, Innsbruck) byla milánská princezna, krátce vévodkyně savojská. Stala se druhou manželkou císaře Maxmiliána I.


Historie.

Furfural poprvé izoloval roku 1821 (objev byl zveřejněn o 11 let později) německý chemik Johann Wolfgang Döbereiner, který vytvořil malý vzorek jako vedlejší produkt syntézy kyseliny mravenčí. Tehdy se kyselina mravenčí vyráběla destilací uhynulých mravenců a Döbereinerovi mravenci zřejmě obsahovali malé množství rostlinného materiálu. Roku 1840 skotský chemik John Stenhouse zjistil, že stejná látka se dá získat destilací s kyselinou sírovou z mnoha rostlinných materiálů jako jsou kukuřice, oves, otruby a piliny; také určil empirický vzorec (CHO). George Fownes pojmenoval tuto olejovitou látku furfurol (podle slov "furfur" - latinsky otruby; a oleum). Tento název se používal do roku 1901, kdy německý chemik Carl Harries určil přesnou strukturu této látky.  Furfural byl poměrně vzácnou látkou do roku 1922, kdy společnost Quaker Oats Company zahájila jeho hromadnou výrobu z ovesných slupek a stále se vyrábí ze zemědělských vedlejších produktů jako je melasa. Největšími výrobci jsou Dominikánská republika, Jihoafrická republika a Čína.

Vlastnosti.

Furfural se snadno rozpouští ve většině polárních organických rozpouštědel, ovšem je jen minimálně rozpustný ve vodě a alkanech.  Furfural se účastní stejných reakcí jako ostatní aldehydy a aromatické sloučeniny, má však méně aromatický charakter než benzen, což lze ukázat na skutečnosti, že se furfural snadno hydrogenuje na deriváty tetrahydrofuranu. Zahříváním za přítomnosti kyselin se nevratně přeměňuje na pevnou látku.

Výroba.

Furfural může být vyroben kysele katalyzovanou dehydratací pětiuhlíkatých monosacharidů (pentóz) jako je například xylóza. Tyto sacharidy mohou být vyrobeny z hemicelulózy, kterou lze získat z většiny suchozemských rostlin.  Na furfural lze v závislosti na druhu výchozí suroviny, převést 3 až 10 %. Furfural se z reakční směsi vypařuje společně s vodou a oddělují se při kondenzaci. V roce 2012 se ve světě vyrobilo okolo 800 000 tun této látky. Největší podíl na tom mají Čína, Jihoafrická republika a Dominikánská republika.  V laboratoři lze furfural připravit z rostlinného materiálu působením zředěné kyseliny sírové.  Při průmyslové výrobě zůstanou po odstranění furfuralu lignocelulózové zbytky, které se suší a spalují. U některých rostlin vzniká větší množství těcthto zbytků, které lze použít k získávání elektrické energie, krmení hospodářských zvířat, výrobě aktivního uhlí nebo jako hnojivo. Rovněž se používá jako přísada do lepidel.

Použití.

Furfural je důležitou obnovitelnou, neropnou, chemickou surovinou. Jeho hydrogenací vzniká furfurylalkohol, který slouží k výrobě furanových pryskyřic používaných mimo jiné jako složky termosetových kompozitů, cementů a lepidel. Další hydrogenací furfurylalkoholu vznikne tetrahydrofurfurylalkohol, který se používá jako rozpouštědlo v agrochemikáliích a jako přísada, která usnadňuje průnik herbicidů do strutktury listu. Z furfuralu se oxidací získávají další furanové deriváty, jako je kyselina furová a dekarbonylací v plynné fázi katalyzovanou palladiem samotný furan. Furfural je také používán jako chemické rozpouštědlo.

Furfural je organická sloučenina získávaná z mnoha zemědělských odpadních produktů jako jsou piliny, kukuřičné klasy a ovesné či pšeničné otruby. Společně s ethanolem, kyselinou octovou a cukrem je jednou z nejstarších využívaných obnovitelných chemických látek.


Historie.

Přeskakování provazu znali již ve starověkém Egyptě (dle kreseb v egypských hrobkách). Přibližně od roku 1960 je skákání přes švihadlo regulérním sportem, předtím bylo rozšířenou a populární pouliční zábavou. První zprávy o veřejném cvičení se švihadly na území České republiky jsou z roku 1907. Později se cvičilo převážně v sokolovnách, pak v tělocvičnách a na stadiónech. V roce 1965 při 3. Spartakiádě předvedl skladbu se švihadly učňovský dorost. V desetitisícovém počtu cvičenců vyzněla tato sestava na Strahově působivě a setkala se s velkým ohlasem. Z řady českých odborníků a propagátorů tohoto sportovního odvětví lze např. uvést dvě jména: Bohumil Kos, mj. autor knihy Cvičení se švihadly, která vyšla v roce 1965. Známá a aktivní je ve cvičení a propagaci tohoto sportu Jana Beránková.

Vybavení.

Pořízení švihadla je dostupné finančně i bohatou nabídkou na trhu sportovních pomůcek. Švihadel je celá řada druhů, od běžných až po různá speciální a vysoce odolná, např. na rychlostní skákání. Při pravidelném sportování se švihadlem jsou důležité kvalitní, pohodlné a odpružené boty, které tlumí zatížení kloubního aparátu, také sportovní, volné, vzdušné a pohodlné oblečení. Délku švihadla lze snadno zjistít tak, že přišlápnutím středu švihadla špičkou nohy k podložce, má konec švihadla z obou stran těla dosahovat k podpaží.

Popis cvičení.

Cvičit lze kdekoliv, cvičení je velmi účinné především pro trénink koordinace pohybů a zvyšování kondice. Po fyzické stránce prospívá celému tělu, vhodné je k redukci hmotnosti, harmonizuje, přispívá ke zlepšení psychiky - napomáhá k odreagování od denních starostí. Obecně cvičení se švihadlem zlepšuje sportovní výkonnost a základní pohybové vlastnosti, rychlost, sílu, obratnost a vytrvalost. Technicky není náročné, základy se dají zvládnout v krátkém časovém období, i když po stránce fyzické námahy patří mezi nejnáročnější sportovní disciplíny. Zapojeny jsou svaly celého těla. Cvičit mohou všechny věkové skupiny, při vhodně zvolené délce i intenzitě cvičení. Cviky několikanásobně zrychlují srdeční činnost a dechovou frekvenci, proti klidovému stavu. Intenzitu a délku cvičení volíme podle věku, individuálních schopností a zdatnosti. Pomocí švihadla se posiluje svalstvo dolních končetin a významně se zlepšuje odrazová síla, což je důležité např. pro sporty jako jsou lehká atletika, fotbal, tenis, gymnastika, box i další bojové sporty, volejbal, basketbal, florbal, aerobik a řada dalších, takže švihadlo je obecně k tréninku vhodná pomůcka.

Disciplíny.

Základní přeskoky jsou snožmo na místě, bez meziskoku nebo s meziskokem. Z dalších možností: přeskoky z jedné nohy na druhou, snožmo vpřed, vzad, vpravo, vlevo, přeskoky se skřížením nohou, s přednožením nebo zanožením, se zkřížením paží před i za tělem, přeskoky pouze na jedné noze. Další varianty a kombinace cviků jsou pro pokročilé borce. Většinu disciplín lze provádět na rychlost i vytrvalost, na místě nebo za pohybu. Cvičit se švihadly je možné i jinak, dalších variant a sestav je celá řada. Dnes využívá švihadla většina českých škol.

Rekordy.

Rekordní zápisy ohledně švihadla jsou v nejrůznějších evidencích a záznamech v České republice i v zahraničí. Z čechů drží nejvíce rekordů Jan Skorkovský. Švihadlu se věnoval především v letech 1980 až 1990. V tréninku, za poslechu rytmické hudby absolvoval desítky miliónů přeskoků. V roce 1982 dokázal 2 204 přeskoků za deset minut. Dva tisíce přeskoků v desetiminutovém limitu zatím oficiálně v České republice i na Slovensku žádný další rekordman nepřekonal. Další rekordy Skorkovského: 723 přeskoků za tři minuty z roku 1986, 1 094 přeskoků v pětiminutovce z roku 1988. V hodinovce z roku 1982 má česko-slovenský rekord hodnotu 13 210 přeskoků a čtyři roky byl též rekordem světovým. Rekord pro nejdelší vytrvalost je 6 hodin a 60 tisíc přeskoků. V mezinárodních evidencích má Jan Skorkovský dva záznamy na světové rekordy. Ve vytrvalosti na dvě hodiny přeskočil švihadlo 23344 krát a za tři hodiny zvládl 33956 přeskoků, oba výkony jsou z roku 1986. Českým rekordem je výkon Martina Vozara, na jeden výskok 4 krát obtočil švihadlo (čtyřnásobný přeskok), pětkrát po sobě (rok 2000). Českými rekordmankami jsou například Radka Dostálová za 162 přeskoků během jedné minuty v roce 1989, Marie Janoušková se 452 přeskoky za tři minuty v roce 1987 a Pavla Sekerová za 1539 přeskoků v limitu deset minut v roce 1972.

Cvičení se švihadlem (anglicky „rope skipping“) je sportovní odvětví mnoha variant, oblíbené po celém světě. Se švihadlem lze sportovat individuálně i skupinově, rekreačně i profesionálně, vytvářejí se osobní, klubové, národní i světové rekordy. Jde o samostatný, plnohodnotný sport a také významný doplněk v rámci tréninků u mnoha sportů a sportovních disciplín.


Před druhou světovou válkou.

Blobel se narodil ve městě Postupim a vyrůstal v Remscheidu, kde chodil do školy a vyučil se zde zedníkem a tesařem. Bojoval v první světové válce, ve které byl vyznamenán Železným křížem I. třídy. Po válce studoval architekturu a po ztrátě zaměstnání v roce 1931 vstoupil do NSDAP, SA a začátkem roku 1932 do SS.

Kariéra u SS.

V letech 1933 až 1935 pracoval jako administrativní pracovník pro městskou správu v Solingenu. V roce 1935 se stal členem policejního sboru v Düsseldorfu. V červnu 1934 byl přijat do Sicherheitsdienstu. Během druhé světové války se v červnu 1941 zúčastnil operace Barbarossa jako velící důstojník Sonderkommanda 4a spadajícího pod Einsatzgruppe C, které působilo v Říšském komisariátu Ukrajina. Einsatzgruppen a militarizované formace německé pořádkové policie byly zodpovědné za masakry Židů v Sovětském svazu. Vražedná kampaň zahrnovala všechny politicky a rasově nežádoucí osoby. V srpnu 1941 byl Blobel pověřen vytvořením nacistického ghetta v Žytomyru, aby zde uzavřel asi 3000 Židů, kteří byli o měsíc později zavražděni.  10. nebo 11. srpna 1941 mu Friedrich Jeckeln nařídil jménem Adolfa Hitlera, aby vyhladil celou místní židovskou populaci. Dne 22. srpna 1941 zavraždilo Sonderkommando židovské ženy a děti u města Bila Cerkva se souhlasem polního maršála Waltera von Reichenau, velitele 6. armády. Blobel ve spojení s jednotkami Friedricha Jeckelna organizoval na konci září 1941 masakr v Babím Jaru v Kyjevě, kde bylo zavražděno 33 771 Židů.  Blobel byl zbaven svého velení 13. ledna 1942, oficiálně ze zdravotních důvodů, ale hlavní příčinou byl alkoholismus. V červnu 1942 byl pověřen vedením Akce 1005, jejímž úkolem bylo zničení důkazů všech nacistických zvěrstev ve východní Evropě. To znamenalo exhumaci masových hrobů a následné spalování těl. Blobel vyvinul účinné způsoby likvidace, jako byly střídavé vrstvy těl s palivovým dřevem na rámu z železných kolejnic.

Odsouzení a smrt.

Byl odsouzen k trestu smrti americkým norimberským vojenským tribunálem v soudním procesu s Einsatzgruppen. Trest byl vykonán oběšením ve věznici v Landsbergu krátce po půlnoci 7. června 1951.

Paul Blobel (13. srpna 1894 – 7. června 1951 Landsberg am Lech) byl během druhé světové války německý velitel SS a odsouzený válečný zločinec. Měl důležitý podíl na organizování a vykonání masakru v Babím Jaru. V červnu 1942 byl pověřen operací s krycím názvem Akce 1005 s úkolem zničit důkazy nacistických zvěrstev ve východní Evropě. Po válce byl odsouzen k trestu smrti v procesu s Einsatzgruppen.