Biografie.

Začátky.

Kapela vznikla v létě roku 1990 ve složení: Název "Pagan Angel" si kapela po krátké době změnila na výstižnější - Anathema. V tomto případě se jejich název nelze brát jako vyloučení z církve ("anathema" je církevní kletba), ale spíše jako vyloučení z mainstreamové hudby (distancování se od hlavního hudebního proudu).

Debut.

Jejich první demo "An Iliad of Woes" skupina nahrála v listopadu téhož roku. Druhé demo s názvem "All Faith Is Lost" bylo nahráno v létě 1991. Písně z obou demokazet se dočkaly pozitivního ohlasu, takže zanedlouho se opět vrátili do studia, kde nahráli singl They Die se dvěma písněmi - "Crestfallen" a "They Die". Zanedlouho na to odešel z kapely baskytarista Jamie Cavanagh a nahradil ho Duncan Patterson.  V létě 1992 se skupina opět setkala ve studiu, aby nahrála své debutové EP - "The Crestfallen", po kterém o rok později následovalo album "Serenades". O úspěšnosti alba svědčí to, že Anathema byla předskokanem na turné legendy Cannibal Corpse. Album bylo oceněno časopisem Metal Hammer a klip k písni "Sweet Tears" se dlouhé týdny držel v žebříčku hudební stanice MTV. Na podzim skupina vyrazila na evropské turné po státech jako jsou Nizozemsko, Belgie a Irsko. Na jaře 1994 navštívili Německo spolu s kapelami Cradle of Filth a At the Gates. Následovaly koncerty ve Finsku, Rakousku, Švýcarsku a Rumunsku. V srpnu se podívali do daleké Brazílie, kde vystupovali na "Indipendent Rock Festivalu". Po návratu pokračovali znovu v Belgii a Nizozemsku. Ještě předtím však stihli natočit další singl, "Pentecost III". V následujícím roce odešel z kapely zpěvák Darren White (založil kapelu The Blood Divine). Za mikrofon se postavil mladší z bratrů Cavanaghových, kytarista Vincent.  Odchod zpěváka neovlivnil úspěšnost kapely, spíše naopak. Vincent ukázal, že má na zpívání opravdu talent. Nové album "The Silent Enigma" spatřilo světlo světa na konci října 1995. Mnozí nadšenci přirovnali toto album ke srážce Pink Floyd s Black Sabbath. Jako předkapela vystupovali na turné Paradise Lost, později na "Dynamo festivalu" v Nizozemsku.

Další tvorba.

Téměř přesně o rok vyšlo jejich další, podle mnohých nejúspěšnější album "Eternity". V květnu 1997 vyšlo první video s názvem "A Vision Of A Dying Embrace". O měsíc odešel z kapely bubeník John, dočasně nahrazen Shaunem Steels (ex-Solstice).  V lednu 1998 za začalo nahrávání dalšího alba, "Alternative 4". Zajímavé, ale už ne metalové album se dostalo na pulty prodejen v polovině téhož roku. Kapela opustila vydavatelství Peaceville a podepsala kontrakt s Music For Nations. Po neshodách v kapele se rozloučil Duncan, jehož vystřídal Dave Pybus. V listopadu se do kapely znovu vrátil John.  Na začátku roku 1999 začali s nahráváním alba "Judgement". V roce 2000 se znovu objevili na nizozemském "Dynamo festivalu" a v Polsku v rámci "Judgement Tour 2000". V květnu se stal novým členem kapely klávesák Les Smith (spolupracoval s nimi již na albu "Eternity"). Zbytek roku věnovali dalšímu nahrávání. Nové album vyšlo v roce 2001 pod názvem "A Fine Day To Exit". Z kapely odešel Dave Pybus, kterého na turné nahradil George Roberts. Krátce na to vyrazili na evropské turné, skládající se z dvaceti tří koncertů.  V únoru 2002 opustil kapelu kytarista Danny, který se na čas připojil k Duncanově kapele "Antimatter", ale v dubnu se znovu vrátil. Po jedenácti letech se v sestavě znovu objevil Jamie. Na konci roku 2003 vyšlo album "A Natural Disaster", nejprogresivnější album z jejich tvorby. Atmosférická hudba, podle někoho možná pomatená. V roce 2004 vyšel záznam z koncertu pojmenováný "Were You There?" v polském vydavatelství Metalmind. Po něm následovalo další DVD - "A Moment In Time", také záznam z koncertu v Polsku.  Nejnovější album se mělo původně jmenovat "Everything". Datum vydání byl několikrát odsunuto a název přejmenován, což vyvolalo mnoho polemik a spekulací mezi fanoušky. Dne 20. března 2010 kapela oznámila na svých oficiálních internetových stránkách a oficiální Facebook stránce datum vydání pro své nové album na 31. května 2010. Jméno alba je "We're Here Because We're Here".

Anathema je britská rocková skupina z Liverpoolu založená v roce 1990. Sestava se skládá ze zpěváků a kytaristů – bratrů Vincenta a Daniela Cavanaghových, jejich bratra Jamieho Cavanagha, jež hraje na basovou kytaru, sourozenců Johna a Lee Douglasových, z nichž první je zpěvákem a druhý bubeníkem, a dále klávesisty Daniela Cardosa (od listopadu 2012).


Království Horního Egypta.

Vznik.

Potřeba spolupráce při každoroční snaze, co nejlépe využít nilské záplavy pro zúrodnění a zavlažování polí, vedla ke vzniku kmenových svazů z nichž později vzniklo království Horního Egypta a království Dolního Egypta.  Království Horního Egypta v hieroglyfech: S1-M23:X1-G14

Hlavní město.

Historické hlavní město Nechen (řecky Hierakonpolis) se nacházelo na západním břehu Nilu a bylo centrem kultu starobylého sokolího boha Necheneje, který byl později ztotožněn se sokolím bohem Horem.  Při vykopávkách v letech 1897 až 1899 zde J.E. Quibell a F. W. Green nalezli v chrámu ve skrýši (tzv. hlavním depozitu) kamenné nádoby, sošky, Narmerovu paletu, Narmerovu palici a palici krále Štíra. Archeologové se domnívají, že většina těchto předmětů pochází z předdynastického období a později byla shromážděna a umístěna ve skrýši.  Druhou část hlavního města tvořilo předměstí Necheb, nacházející se na východním břehu Nilu. Dnes je toto místo nazýváno el-Káb a ochranným božstvem tohoto předměstí byla supí bohyně Nechbeta. Bylo to ochranné božstvo celého Horního Egypta a hrálo významnou roli při náboženských slavnostech.

Znaky panovníka a země.

Panovník Horního Egypta nosil bílou korunu. Hieroglyfickými znaky pro království Horního Egypta země byla panovníkova bílá koruna, znázornění supí bohyně Nechbet, ostřice a lotosový květ.

Sjednocení Horního a Dolního Egypta.

Území Dolního a Horního Egypta sjednotil král Meni (ztotožňovaný někdy s Narmerem nebo Hor-Aha).  Za jeho panování byl hlavním městem hornoegyptský Cinew (řecký název je Thinis/Meni založil také město Inebew-hedž (staroegyptsky Bílé zdi), které bylo později přejmenováno na Mennofer podle názvu blízké pyramidy faraona Pjopeje I., jejíž název byl Men nefer Pepi ("„Pepiho krása trvá“"). Řecky se toto město nazývá Memfis.  Panovník po sjednocení nosil sjednocenou korunu Horního a Dolního Egypta.

Horní Egypt je území v okolí řeky Nil od nilské delty až po Gebel el-Silsilu. V období před rokem 3000 př. n. l. bylo samostatným královstvím. Toto území bylo též nazýváno Bílá země.


Etiopatogeneze.

Vlastní příčina onemocnění není známá.  Pacienti mají obvykle zvýšený cévní tonus podmíněný působením sympatiku, který může být způsoben chybným řízením v hypotalamu nebo i zvýšenou citlivostí hladkých svalů ve stěně cévy na noradrenalin.  V rozvoji choroby hrají roli i pohlavní hormony. Ženy jsou postiženy pět až sedmkrát častěji než muži, obtíže se objevují až po pubertě, nejčastěji ve druhé dekádě, a po menopauze ustupují.

Klinický obraz.

Vlastní záchvat trvá obvykle 10-20 minut, probíhá ve třech fázích:

Anemická fáze.

Křečovitý stah tepen na začátku záchvatu vede k odkrvení postižené části těla, obvykle špičky prstu. Křečovitý stah je úplný, do postižené oblasti nepřitéká žádná krev. Špička prstu je nápadně bledá, hranice postiženého úseku je nápadně ostrá.

Cyanotická fáze.

Cyanotická fáze může navazovat na fázi anemickou, někdy ale může záchvat začínat fází cyanotickou. V cyanotické fázi již není křečovitý stah tepen úplný, do úseku může přitékat malé množství krve. Vzhledem k tomu dochází k výrazné extrakci kyslíku z krve a postižený má díky obsahu výrazně odkysličené krve namodralou barvu (cyanóza).

Hyperemická fáze.

Po uvolnění stahu tepen dochází vlivem kompenzačních mechanizmů k výraznému a bolestivému překrvení postižených úseků.

Diagnóza.

Základním diagnostickým postupem je vedle anamnézy především prstová pletyzmografie. Protože mnohem častější je Raynaudův syndrom, pátrá se po možné příčině.

Raynaudův syndrom.

Zhruba v 90% případů jde o sekundární Raynaudův syndrom, často může být prvním projevem základního onemocnění. Sekundární Raynaudův syndrom může doprovázet nejčastěji následující choroby: autoimunitní choroby, systémový lupus erythematodes, periarteritis nodosa, Wegenerova granulomatóza, sklerodermie, chronická progresivní polyartritida, arterioloskleróza, onemocnění cév, embolie, trombangiitis obliterans, AV píštěl, trombóza podpažní žíly (v.axillaris), poruchy pohybového aparátu, skalenový syndrom, přítomnost krčního žebra, skolióza, artróza krční páteře, hematologická onemocnění, přítomnost chladových protilátek, kryoglobulinémie, polycytémie, paraproteinémie, neurologická onemocnění, roztroušená skleróza, fibromyalgický syndrom, polyomyelitida, otravy, otrava těžkými kovy – arzen, olovo, serotonin, ergotamin, otrava houbami, Úrazy, Nežádoucí účinky léků, Klonidin, Noradrenalin, Onemocnění jater, jaterní cirhóza.

Raynaudova nemoc, též primární Raynaudův syndrom, je charakterizována recidivujícími záchvaty zblednutí a bolestí periferních částí těla, zejména pak prstů na rukou. Podkladem jsou křečovité stahy drobných tepen a tepének, které vedou k poruše krevního zásobení postižené oblasti. Faktorem, který vyvolá záchvat, bývají obvykle silné emoce nebo chlad. Postiženy jsou obvykle mladé zdravé ženy. K poruchám kůže nebo dalších tkání může dojít jen při dlouho trvající těžkém průběhu onemocnění, do typického klinického obrazu nepatří. Příčina onemocnění není známa, jde pravděpodobně o funkční poruchu drobných tepen. Jako (sekundární) Raynaudův syndrom se označuje stav podobný Raynaudově chorobě, ale který se objevuje v důsledku jiných chorob.


Biografie.

Původ, mládí.

Leopold se narodil jako nejstarší syn bádenského velkovévody Karla Fridricha z jeho druhého, morganatického manželství s Luisou Karolinou Geyer von Geyersberg. Ta získala pro sebe a svých pět dětí (čtyři synové a dcera) baronský titul a titul hrabat z Hochbergu. Karel Fridrich měl i tři syny z prvního rovnorodého manželství s Karolínou Luisou Hesensko-Darmstadtskou a nikdo nečekal, že by tato linie byla přerušena a že morganatičtí potomci by mohli usednout na trůn.

Následnictví trůnu.

Z tohoto důvodu, totiž že neměl v Bádensku žádné perspektivy, rozhodl se Leopold von Hochberg pro kariéru v armádě. V roce 1809 započal studia národohospodářství v Heidelbergu, procestoval Evropu a posléze se jako čtyřiadvacetiletý zapojil do války proti Francii, kde dosáhl hodnosti generálmajora.  Avšak v roce 1817 již bylo zjevné, že mužská linie vládnoucí bádenské dynastie, pokračující v potomcích první manželky Karla Fridricha, vymírá po meči. Jeden za druhým synové bádenského panovnického domu umírali, aniž by zůstavili zákonitých synů a dědiců. K roku 1818 zůstali pouze dva – Leopoldův synovec, vládnoucí Karel Ludvík Fridrich a jeho nevlastní bratr Ludvík, kteří neměli žádné mužské potomky a možné následníky trůnu. Dynastie tak stála před vážným problémem následnictví. Kromě toho existovala smlouva o následnictví bádenského trůnu Wittelsbachy v případě přerušení mužské linie Zähringenů: bavorský král Маxmilián I. Josef byl ženat s Karolinou, starší sestrou velkovévody Karla a měl práva k Bádensku. Aby zachránil dynastii před zánikem, vydal velkovévoda Karel roku 1817 dynastický zákon, jenž učinil z jeho morganatických příbuzných von Hochberg prince a princezny bádenské s plnými právy členů dynastie.  V roce 1830 po smrti svého nevlastního bratra velkovévody Ludvíka I. převzal Leopold, jako čtvrtý bádenský velkovévoda vládu v zemi. Na počátku svého panování vyvolal u obyvatel vysoká očekávání v politické změny, neboť sestavil nový vládní kabinet s pokrokově smýšlejícími členy a na vánoce roku 1831 vydal nový tiskový zákon. Nemohl však čelit zpětnému tlaku. V následujících letech se kromě jiného stal terčem útoků v aféře Kašpara Hausera. Nespokojenost obyvatel rostla, až vyvrcholila výbuchem revoluce v roce 1848/1849. Panovnická rodina byla vyhnána z Karlsruhe, 13. května uprchla do exilu za hranice do Koblenze. 18. srpna roku 1849 se Leopold vrátil do Karlsruhe s pruským vojskem pod velením pruského prince Viléma a akceptoval bez námitek, že Prusové, kteří byli zodpovědní za celkem 27 rozsudků smrti vynesených nad revolucionáři, převzali kontrolu nad zemí.

Poslední léta.

Velkovévoda Leopold trpěl již od revoluce zdravotními problémy, jež ještě zesílily po návratu z exilu, což bylo příčinou toho, že 21. února roku 1852 abdikoval. Pátým bádenským velkovévodou se stal jeho nejstarší syn Ludvík II. Vzhledem k jeho duševní chorobě se však vlády ujal druhý Leopoldův syn Fridrich, který se stal velkovévodou v roce 1856.  Leopold I. Bádenský zemřel ve věku 62 let 24. dubna roku 1852, pouhé dva měsíce po své abdikaci.  Jeho památku připomínají v Baden-Badenu ulice a hlavní náměstí, které nesou jeho jméno.

Manželství, potomci.

Za účelem "vylepšit" Leopoldův status budoucího bádenského panovníka rozhodl velkovévoda Ludvík oženit tohoto svého nevlastního bratra se švédskou princeznou Sofií Vilemínou von Holstein-Gottorp, z tehdy již svržené dynastie Vasa, dcerou sesazeného švédského krále Gustava IV. Adolfa a sestry velkovévody Karla Frederiky (jako taková byla pravnučkou Leopoldova otce). K zásnubám došlo roku 1815 a svatba se uskutečnila 25. července roku 1819 v Karlsruhe. Přesto, že sňatek byl uzavřen na základě politických důvodů, vedl v prvních letech manželství bádenský následnický pár harmonický život. Do nástupu Leopolda na bádenský trůn v roce 1830 přišli na svět dcera a čtyři synové, poté ještě další tři děti:

Leopold I. Bádenský, německy "Leopold von Baden" (29. srpna 1790, Karlsruhe, Německo – 24. dubna 1852, tamtéž) byl bádenský velkovévoda od roku 1830 do své smrti.


Dějiny řádu.

Původní společenství se nazývalo Clerici S. Pauli decollati (Klerikové stětí sv. Pavla) a sídlilo u kostela sv. Pavla při Pavijské bráně v Miláně. Toto nové společenství schválil 18. února 1533 papež Klement VII. jako kongregaci pod jurisdikcí arcibiskupa milánského. 28. července 1535 potvrdil tuto kongregaci také papež Pavel III. pod jménem "Clerici Regulares Sancti Pauli", povolil členům skládat slavné sliby a podřídil je Svatému stolci. V roce 1538 přesídlila kongregace do starého kláštera a chrámu sv. Barnabáše u milánských městských hradeb. Podle patrona tohoto chrámu začali být nazýváni barnabité. Papež Julius III. vydal v roce 1550 dvě buly, jimiž přeměnil kongregaci na řád a potvrdil a rozšířil jeho privilegia.  Barnabité zahájili své působení v Lombardii a v Benátsku a získali si svým životem i postoji řadu příznivců. Mezi nimi zaujímali přední místa kazatel a pavijský biskup Alexandr Sauli a jeho žák Karel Boromejský, František Bianchi a František Saleský, který uvedl řád do Francie.

Řád v českých zemích.

V českých zemích působila pouze jediná kolej, která byla zřízena na pomoc rekatolizaci Prahy roku 1627 při kostele sv. Benedikta na Hradčanech císařem Ferdinandem II. Tato kolej byla zrušena v roce 1786. Krátce před pražskou kolejí vznikla roku 1625 kolej u sv. Michala ve Vídni, odkud přišli někteří klerikové do Prahy.

Spiritualita a zaměření.

Základním úkolem řádu barnabitů je práce na obnově římsko-katolické konfese křesťanského života v rodinách, na prohloubení náboženského života ve farnostech a v počátcích činnosti i při nápravě kněžských mravů. Prostředky k dosažení těchto cílů byly lidové misie, systematická kazatelská činnost a výchova a vzdělávání mládeže prostřednictvím katecheze. Členové řádu si rovněž kladou za cíl rozněcovat lásku ke službám Božím a vést Boží lid k ochotnému přijímání svátostí. V 18. století se barnabité obrátili také k zámořským misiím.

Zvláštnosti řádu.

Zvláštností barnabitů je zanícení pro pečlivé studium a výklad Epištol sv. Pavla. Další odlišností řádu je skládání 4. slibu, jimž se řeholní klerikové zavazují, že nebudou sami usilovat o žádný církevní úřad či důstojenství, které přijmou jedině na výzvu nebo příkaz Svatého stolce.

Struktura řádu.

V čele řádu stojí generální probošt, který je volen generální kapitulou na tři roky a může být zvolen maximálně dvakrát po sobě. Sídlí v Římě. Představeným každého řeholního domu, tzv. koleje, je probošt. Kontrolu vykonávají vizitátoři dvakrát ročně. Klerikové užívají řádové jméno s titulem "Don". V roce 1990 měl řád ve světě 71 domů, v nichž žilo 423 řeholníků, z nich 327 kněží.

Znak.

V červeném poli stojí zlatý kříž na zlatém trojvrší a po stranách jsou zlatá písmena P. A., která znamenají "Paulus Apostolus".

Řeholní oděv.

Barnabité nosí běžný černý soukenný talár světských kněží, který se však nezapíná, ale jen překládá a převazuje pásem. V chóru řeholníci užívají rochet.

Přínos řádu.

Barnabité se zapsali do dějin zavedením zvyklosti vyzvánět v pátek a spolu s kapucíny, jezuity a oratoriány se zasloužili o rozšíření čtyřicetihodinové pobožnosti, kdy je po tuto dobu nepřetržitě vystavena k uctívání Nejsvětější Svátost Oltářní.

Barnabité "(Congregatio Clericorum Regularium S. Pauli)" jsou řeholní řád, který byl založen v roce 1530 v Miláně. Jeho zakladateli byli sv. Antonín Maria Zaccaria, Bartoloměj Ferrari a Jakub Morigia. Roku 1533 byl tento řád potvrzen Apoštolskou stolicí. Řeholníci se řídí řeholí, kterou sestavil sv. Antonín Maria Zaccaria.


Biografie.

Tahar Ben Jelloun navštěvoval v rodném městě nejprve bilingvní arabsko-francouzskou základní školu, poté studoval na francouzském gymnáziu v Tangeru. V Rabatu pokračoval ve studiu filozofie na univerzitě Mohammeda V. V této době začal se psaním básní, které vyšly ve sbírce "Hommes sous linceul de silence" (1971, "Muži pod rubášem z ticha"). Po úspěšném ukončení studia filozofii vyučoval. Nicméně, v roce 1971 opustil Maroko a odešel do Francie, protože nebyl schopen reflektovat arabizaci výuky filozofie a necítil se vzdělán k tomu arabsky přednášet. Usadil se v Paříži, kde pokračoval ve studiu psychologie.  Od roku 1972 je pravidelným přispěvatelem deníku Le Monde. V roce 1975 obdržel doktorát ze sociální psychiatrie; jeho styl psaní bude od nynějška prosycen zkušenostmi z psychoterapie.  V roce 1985 vydává román "Dítě pouště" ("L'Enfant de sable"), který ho proslaví. Za knihu "Posvátná noc" ("La Nuit sacrée"), volné pokračování "Dítěte pouště", obdrží v roce 1987 prestižní Prix Goncourt.  Kromě románu je i autorem pedagogických esejí, např. "Rasismus vysvětlený mé dceři" ("Le Racisme expliqué à ma fille", 1998) nebo "Islám vysvětlený dětem" ("L'Islam expliqué aux enfants", 2002) a často se účastní přednášek na školách a univerzitách, ať už v Maroku, ve Francii nebo jinde v Evropě.  Jeho romány "Dítě pouště" a "Posvátná noc" jsou přeloženy do více jak čtyřiceti jazyků, mimo jiné do korejštiny, hindštiny, indonéštiny. "Rasismus vysvětlený mé dceři", který byl knižním trhákem s více jak 400 000 prodanými exempláři, je pak přeložen do 33 jazyků, z nichž stojí za zmínku africké jazyky afrikánština, ixixhosa a swati, dále pak bosenština a esperanto.  Zajímavostí je, že do arabštiny si většinu knih přeložil sám.

Tahar ben Jelloun (arabsky طاهر بن جلون, narozen 1. prosince 1944 Fès, Maroko) je prozaik, básník, esejista a novinář původem z Maroka, žijící ve Francii. Patří k nejpřekládanějším arabským autorům a předním představitelům frankofonní maghrebské literatury.


Šachová kariéra.

Zukertort se narodil v Lublinu. Navštěvoval gymnázium ve Vratislavi, kde se ve třinácti letech naučil hrát šachy. Měl velké a všestranné nadání. Byl vynikající lékař, znal dvanáct jazyků, byl i hudebním kritikem a autorem několika filosofických prací. Rozhodl se ale pro šachovou kariéru.  V šachu se stal žákem Adolfa Anderssena, se kterým sehrál mnoho tréninkových partií a s nímž i redigoval šachový časopis. Stejně jako Anderssen se domníval, že základem šachu jsou kombinace, a spolu se svým učitelem tak patřil k představitelům tzv. romantického stylu šachu. Postupně se vypracoval mezi nejlepší hráče své doby.  Zukertort působil také jako publicista. V letech 1867 – 1871 redigoval s Adolfem Anderssenem "Neue Berliner Schachzeitung" a spolupracoval s Jeanem Dufresnem na učebnici šachové hry "Lehrbuch des Schachspiels" (1884), která vyšla během následujících deseti let v šesti vydáních. Byl i vynikajícím hráčem partií naslepo (dokázal naslepo sehrát 16 partií současně).  Přehled Zukertortových významných zápasů a turnajů:

Souboj o titul mistra světa.

Po vítězství Zukertorta na turnaji v Londýně roku 1883 ho Wilhelm Steinitz, který byl považován za neoficiálního mistra světa, vyzval k oficiálnímu zápasu o titul. Spor nastal o místě konání, Zukertort chtěl hrát v Londýně, tam ale zase nechtěl hrát Steinitz, který žil v USA. Nakonec se tento historicky první zápas o titul mistra světa v šachu konal s tříletým zpožděním až v roce 1886.  Zápas se hrál se ve třech městech v USA. První část Zukertort s přehledem vyhrál, když z pěti partií získal 4 body. Poté už se mu nedařilo a Steinitz se stal vítězem poměrem 10:5 (=5). Plánované odvety v Londýně se Zukertort již nedožil.

Závěr Zukertortova života.

Porážku v zápase o titul mistra světa Zukertort špatně nesl a přičítal ji špatnému americkému podnebí. Zdá se však, že se začal projevovat i jeho zhoršený zdravotní stav, v jehož důsledku nevydržel nervově náročný zápas a kvůli kterému nemohl později hrát náročné turnaje. V Londýně v roce 1887 byl sice ještě čtvrtý, ale na mezinárodním mistrovství Německa ve Frankfurtu v tom samém roce skončil až šestnáctý z jednadvaceti účastníků. Ke konci života tak Zukertort žil v bídě. 19. června roku 1888 se při šachové partii zhroutil (prý hlady) a o den později zemřel.

Johannes Hermann Zukertort (7. září 1842, Lublin – 20. června 1888, Londýn) byl německý šachový mistr (od roku 1878 měl britské občanství), jeden z nejlepších světových šachistů sedmdesátých a osmdesátých let 19. století.


Historie a organizace.

Kořeny sboru sahají až do roku 975, kdy biskup Wolfgang z Řezna založil katedrální školu, která – mimo jiné – měla zajišťovat liturgický zpěv v katedrále. V průběhu neuvěřitelné více než tisícileté historie sbor zažil mnoho vzestupů i pádů. Ve 20. století se Domspatzen se stali světově proslulí, a to zejména prostřednictvím dvou sbormistrů, kteří sbor formovali v průběhu 70 let: Theobald Schrems (dómský kapelník 1924-1964) a Georg Ratzinger (dómský kapelník 1964-1994, starší bratr papeže Benedikta XVI.). Schrems položil základy, které umožnily úspěch tím, že sboru dal jeho současnou institucionální podobu: internátní škola pro chlapce ve věku 10-19 let, soukromá střední škola s důrazem na hudební vzdělání, a pěvecký sbor jako dominantní prvek. Tímto způsobem chlapci mohou studovat intenzivně zpěv a hudbu a společně pod jednou střechou získávají též vysoce kvalitní všeobecné vzdělání. To umožňuje větší efektivitu a zabraňuje vyčerpání studentů. Ratzinger zdokonalil sbor po hudební stránce a povznesl jej na vysokou uměleckou úroveň. Po jeho odchodu na odpočinek se po několika letech stal, patrně kvůli svému bratrovi Benediktu XVI., terčem bulvárních novinářů ve víceméně uměle vyvolané aféře se zneužíváním dětí, se kterou on ovšem objektivně nic společného neměl.  Chlapci vystupují při světských koncertech v modrých stejnokrojích s motýlkem, muži v černých oblecích s kravatou. Při bohoslužbách nosí klasický liturgický oděv, chlapci celotročně v barvě červené, muži v černé, všichni s bílou rochetou.  Od roku 1994 je kapelníkem Roland Büchner, po staletích první laik v tomto úřadě. Sbor si i pod jeho vedením udržel nejvyšší úroveň.

Nahrávky a vystoupení.

Sbor má obsáhlou diskografii, bylo o něm natočeno několik filmů a absolvuje i mnoho úspěšných zahraničních turné, zajímavostí je, že jeho patrně první zahraniční cesta vedla do Prahy. Hlavním účelem sboru však zůstává liturgická hudba v katedrále sv. Petra.

Regensburger Domspatzen je sbor pro liturgickou hudbu v katedrále sv. Petra v Řezně (Regensburg) v Bavorsku (Německo). Sbor je chlapecký, skládá se pouze z chlapců a mladých mužů.


Kariéra.

V roce 1933 vystudoval lékařskou fakultu v Innsbrucku a o rok později získal doktorát. V roce 1935 působil jako asistent lékařů. Ještě jako student medicíny dne 8. prosince 1931 vstoupil do NSDAP. Byl pevným zastáncem masového vraždění lidí s duševními poruchami. Velmi ochotně se proto přihlásil do nacistického programu eutanazie s krycím názvem Akce T4. Ve svých 29 letech se stal lékařským ředitelem ve středisku Brandenburg a v roce 1941 v téže funkci nastoupil do stejného zařízení v Bernburgu. Přestože nebylo oficiálně nařízeno, aby se psychiatři vraždění lidí s duševními poruchami účastnili, Eberl se sám tohoto procesu dobrovolně účastnil a to ve všech fázích, tedy od plánování, vraždění až po odůvodnění. Později toto využil při masovém vraždění Židů a dalších nežádoucích osob. Po protestech německé veřejnosti proti programu T4 (stalo se tak jedinkrát za válku, kdy Hitler dal na projev veřejnosti), který musel oficiálně skončit, se ocitl bez práce. Tato situace však netrvala dlouho a nacistické vedení se rozhodlo personál, který vykonával Akci T4, použít v Polsku.  Nejprve byl převelen do vyhlazovacího tábora Chełmno na krátkou instruktáž. Dne 11. července 1942 byl převelen do vyhlazovacího tábora Treblinka, která byla součástí Operace Reinhard, vyhlazení polských Židů. V Treblince se chopil velení se vší vervou a nechával posílat tolik transportů, že je nebylo možné v táboře zpracovávat. Kapacita tábora nestačila a těla mrtvých lidí v horkém létě zapáchala. Personál tuto situaci nebyl schopen řešit a stále přicházející transporty musely někdy i dny čekat na odbavení, které mnoho lidí ve vagónech stálo život, protože nebylo možné v letních vedrech bez vody a jídla přežít. V táboře se také tvořily obrovské hromady šatů, kufrů, cenností a jiných věcí po zavražděných.  Jeho cílem bylo zabít vyšší počet lidí, než jiné tábory, které byly do akce Reinhard začleněny. Na strašnou situaci poukázali ostatní důstojníci v táboře a po kontrole vyšších velitelů SS (Odilo Globocnika a Christiana Wirtha) byl Eberl 26. srpna 1942 okamžitě zbaven funkce velitele Treblinky. Na jeho místo byl dosazen Franz Stangl, který musel dát věci do pořádku. Eberl byl dále zbaven jakékoliv jiné práce v této operaci, protože bylo shledáno, že není schopen pořádně a efektivně zabíjet lidi a skrýt toto zabíjení před okolními obyvateli. Zápach z rozkládajících se těl byl cítit i na 10 km daleko, což vyvolalo mezi místními obyvateli velikou obavu o jejich život a bylo jasné, co se kousek od jejich domovů děje. Eberl byl dále obviněn z kradení majetku po zavražděných, které výslovně zakázal Heinrich Himmler. Vše mělo být odesíláno do Berlína. Eberl byl následně poslán zpět do centra Bernburg. V roce 1944 nastoupil do wehrmachtu a zde strávil zbytek války. Po skončení války provozoval svou lékařskou praxi ve městě Blaubeuren. V lednu roku 1948 byl zatčen a měsíc po zatčení spáchal sebevraždu, aby nemusel vypovídat o zvěrstvech, kterých byl účastníkem.

Irmfried Eberl (8. září 1910 Bregenz, Rakousko-Uhersko – 16. únor 1948 Ulm, Německo) byl rakouský psychiatr a "Obersturmführer" Waffen-SS za druhé světové války. Byl lékařským ředitelem v ústavech pro eutanazii v Braniborsku a v Bernburgu. Pomáhal zakládat vyhlazovací tábor Treblinka a byl jeho druhým velitelem. Po skončení války byl v lednu 1948 zatčen a předán do rukou spravedlnosti. Aby nedošlo k procesu, Eberl se následující měsíc oběsil.


Život.

Jak se zdá, Faedrus se sice narodil v Makedonii, ale už v dětství se dostal do Říma, neboť v prologu ke třetí knize svých bajek vzpomíná, že jako chlapec četl Quinta Ennia. Protože se v rukopise svého díla označuje jako "Libertus Augusti" (Augustův propuštěnec), tento císař mu pravděpodobně daroval svobodu. Na základě některých narážek v téže knize se usuzuje, že básník upadl do nemilosti u Tiberiova všemocného prétoriánského velitele Seiana, a byl pohnán před soud, údajně kvůli některým bajkám, ve kterých se skrývala kritika režimu. Přesto Faedrus přežil jak Tiberiovu, tak Caligulovu vládu a zemřel kolem roku 50 našeho letopočtu.

Dílo.

V jeho době zůstávala bajka v římském prostředí opomíjeným žánrem stojícím mimo hlavního proud literární tvorby. Její okrajový význam pro římskou literaturu dosvědčuje i to, že když ji v této době konečně uchopil, bylo to prostřednictvím osoby s nejnižším společenským postavením - otroka. Dokonce ani vydání Faedrova bajkařského souboru nevyvolalo v římské společnosti větší zájem a jako autor unikl pozornosti významných literárních osobností své doby, a popravdě i dlouho poté. Římský literární kritik Marcus Fabius Quintilianus ho nepovažoval za hodného zmínky. Na několik zmínek o tomto "římském Ezopovi" lze natrefit u epigramatika Marcuse Valeria Martiala a pozdně antického básníka Aviena. Jiný pozdně antický básník Aurelius Prudentius Clemens Faedra imitoval.  Faedrův počin neměl v římské tradici obdoby, nicméně Faedrus se omezil na přebásnění původní prozaické látky řeckých ezopských bajek do latiny. Různorodým řeckým předlohám přitom dal jednotný styl a ráz (které si s nimi dnes spojujeme), tedy výhradní užití zvířat jako protagonistů a uvedení poučení na úvod nebo závěr bajky. K některým bajkám Faedrus přimíchal anekdoty z běžného života, kterým nechybí satirický duch a které lze považovat za jeho nejoriginálnější přínos.  Faedrus je uváděn jako autor přibližně 90 bajek rozdělených do pěti knih. Zdá se však, že některé bajky zůstávají roztroušené po dalších anonymních rukopisech. Připisuje se mu například téměř s jistotou dalších 30 bajek ze sbírky "Appendix Perottino", nazvané podle jeho vydavatele, Niccola Perottiho, arcibiskupa ze Siponto, žijícího v 15. století. Rukopis obsahoval 64 Faedrových bajek s uvedeným autorstvím, další byli anonymní.  Nevíme kdy byly Faedrovy bajky přesně vydány, asi až po roce 43, jelikož Seneca, vyjadřující se v tom roce k formě bajky, se o Faedrovi nezmiňuje.  Faedrovy bajky ovlivnily středověkou kulturu. Řada středověkých vydání byla sice anonymních, nebo s pseudoautorstvím (např. "Kodex Romulus"), každopádně posloužila pro obnovu žánru a jako vzor pro bajky nové.

Faedrus (asi 20 př. n. l - asi 50) byl římský spisovatel, autor bajek. Původem byl pravděpodobně thrácký otrok z Pydna v římské provincii Makedonie (dnes v Řecku). Jeho tvorba spadá do období vlády císařů Augusta, Tiberia, Caliguly a Claudia. Faedrus je považován za prvního latinsky píšícího autora bajek, ačkoli ve skutečnosti pouze přeložil jambickým senárem řecké bajky připisovány Ezopovi.


Historie.

Pevnost byla vybudována v letech 1524-1531 z rozkazu krále Františka I. po neúspěšném obléhání tehdy ještě neopevněného města vojsky španělského a burgundským krále Karla V. a navzdory protestům obyvatel. Hrdí Marseillané, potomci námořníků a pirátů, považovali tohoto "nechtěného souseda" za symbol centrální moci na svém teritoriu. Z vojenského hlediska představovaly tři rozdílně vysoké věže (nejvyšší 22 m), 200 vojáků a 22 děl účinnou obranu marseilleské rejdy a jistily zásobování města od moře. Také Karlovi V. habsburskému překazila již hotová pevnost obnovené plány na dobývání Marseille v r. 1536.  Už koncem 16. století byli v temných kobkách bez oken první vězňové. Bídné hygienické podmínky byly příčinou očekávané doby života vězněných 9 měsíců. Majetnější nebo šťastnější vězňové mohli mít prostornější cely s okny nebo i krbem ve vyšším podlaží. Především v 17. století sloužila pevnost jako státní vězení. Během dvou set let jím mělo projít na 3500 protestantů (v důsledku zrušení nantského ediktu), 120 vězňů připutovalo do pevnosti po povstání 1848 (nápis nad branou "dům suverénního lidu" pochází z této doby), druhé císařství zde věznilo republikány.  Ze zajímavých osobností zde nedobrovolně pobývali hrabě a pozdější předseda klubu jakobínů Mirabeau (1774), vůdce marseilleské komuny Gaston Crémieux (1871) a kapitán Jean-Baptiste Chataud, jehož loď "Grand Saint-Antoine" v Marseille roku 1720 rozšířila mor.  První nosorožec na evropském kontinentu (od roku 248), kterého roku 1513 dostal darem z Indie portugalský král Manuel I., pobýval na ostrově If 1516, protože byl poslán jako dar papežovi do Říma a loď se zastavila v Marseille. Nicméně poslední významnou osobností, která mohla nosorožce obdivovat, byl francouzský král František I., který se zde zastavil cestou z bitvy u Marignana a na pouti do Saint-Maximin-la-Sainte-Baume. Loď s nosorožcem potom ztroskotala v bouři na útesech v janovském zálivu.

Pevnost If () známá spíše jako vězení, se nachází na malém stejnojmenném ostrově ve Středozemním moři v zálivu u přístavního města Marseille na jihu Francie. Ostrov If je součástí Frioulských ostrovů a zdejší pevnost proslavil především Alexandre Dumas starší románem "Hrabě Monte Cristo". Z této pevnosti se údajně nedalo uniknout.


Historie.

Město Joensuu založené carem Mikulášem I. je regionálním centrem a hlavním městem Severní karélie. V průběhu 19. století bylo město střediskem výroby a obchodu. Vodní doprava nabyla na významu stavbou kanálu Saimaa. Který následně umožnil čilý obchod mezi regiony Severní Karélie, Petrohradem a Střední Evropou. Ke konci 19. století bylo Joensuu jedním z největších přístavních měst ve Finsku.

Univerzity v Joensuu.

Východofinská univerzita v Joensuu byla založena v roce 1969 a v současné době nabízí studium na osmi fakultách: pedagogická fakulta, lesnická fakulta, fakulta humanitních věd, právnická fakulta, ekonomická a obchodní administrativní fakulta, fakulta sociálních věd a regionálních věd, přírodovědecká a teologická fakulta. Vedle hlavního univerzitního kampusu, který je umístěn v centru města je vedlejší kampus umístěn ve 140 kilometrů vzdálené Savonlinně, ve kterém sídlí katedry učitelských věd a centrum turistických studií, a ve městě Kuopio.  Hlavní oblasti vzdělání a výzkumu jsou v oblasti vzdělání a lidského rozvoje, lesnictví a přírodního prostředí, informačních technologiích, přeshraniční studia a Rusko.  Univerzita má přibližně 15 000 studentů, 2 800 zaměstnanců a také velmi dobré mezinárodní vztahy s jinými univerzitami po celém světě.  Druhou univerzitou sídlící v Joensuu je Karelská univerzita aplikovaných věd. Ta vznikla v roce 1992 a nabízí studium na sedmi fakultách: ekonomická fakulta, fakulta lesnictví, fakulta umění, fakulta přírodních věd, fakulta turismu, lékařská fakulta a fakulta technologicko-komunikační. Školu navštěvuje přibližně 4 000 studentů.

Zajímavosti.

Sportovní hala v Joensuu () je největší dřevěnou stavbou ve Finsku. Pod střechou haly se nachází mj. hřiště na basketbal, 3 hřiště na florbal, 5 běžeckých drah, posilovna, lezecká stěna nebo sektory pro skok daleký a skok do výšky.

Joensuu (v překladu „Ústí řeky“) je hlavní město provincie Severní Karélie ležící ve východním Finsku. Město bylo založeno v roce 1848 ruským carem Mikulášem I. a v současnosti v něm žije přibližně 74 000 obyvatel. Město je charakteristické přírůstkem obyvatelstva. Na této charakteristice se podílí zejména administrativní změny. V roce 2005 se Joensuu sloučila se sousedními obcemi Kiihtelysvaara a Tuupovaara, v roce 2009 dále s obcemi Eno a Pyhäselkä. Vzdálenost od Helsinek je přibližně 440 km, od ruských hranic přibližně 80 km.


Expedice.

V důsledku soudobé populační exploze probíhaly ještě za života Hanno Mořeplavce napříč Středozemím mezi mořskými národy rozsáhlé konkurenční boje o území a nedostatek dřeva i místa pro zemědělství začal zužovat veškerá plodná území (Kartágo samo bylo jednou z nových osad Féničanů). Řekové, Etruskové i Féničané vysílali své flotily a zakládali města v nových zemích - stejně tak i výprava svěřená Hannonovi Mořeplavci byla "oficiálně" zasvěcena hledání nových území.  Kolem r. 480 př. Kr. vyslalo Kartágo Hannona v čele flotily čítající 60 lodí, aby s její pomocí prozkoumal a kolonizoval západní pobřeží Afriky. Hlavním motivem této kolonizace bylo nejspíše hledání zlata. Hanno proplul Gibraltarským průlivem, založil, případně znovu osídlil sedm kolonií podél marockého pobřeží a prozkoumal další podstatnou část afrického pobřeží. Navštívil marocké město Mogador, kde Féničané zřídili dílnu na výrobu barviv z mořských plžů, získávaných z vod Atlantského oceánu.  Hanno se na své cestě setkal s nejrůznějšími domorodými obyvateli. Na ostrově, kde jeho plavba končila, narazil navíc na hojný počet „srstnatých lidí“. Přes veškeré úsilí se mu z nich nepodařilo zajmout ani jednoho samce, pouze tři samice. Ty byly však natolik vzdorovité, že musely být nakonec zabity a zpátky do Kartága dovezla výprava jen jejich kůže. Tlumočníci při překládání z punštiny do řečtiny označili tyto živočichy jako "gorillai". Tento výraz převzal v roce 1847 zoolog Thomas Staughton Savage a vzniklo tak dnešní pojmenování goril.  Podle Plinia Staršího byly jejich kůže uchovány v Kartágu až do Římského triumfu o 350 let později.

Periplús.

Primárním zdrojem informací o Hannonově expedici je "Periplús", řecký překlad textu, který nechal Hanno po svém návratu vytesat na stély v chrámu Ba'al Hammona, boha, jehož řečtí spisovatelé ztotožňovali s Kronem. Celý název zprávy přeložený do češtiny zní: „Cesta Hannona, krále Kartáginců, do libyjských zemí za Héraklovými sloupy, kterou zasvětil v Kronově chrámu“. Jedna z pozdějších písemných kopií se dnes nachází i v Britském muzeu.  Faktická přesnost zprávy byla různými odborníky zpochybněna i obhajována (viz ). Případné nepřesnosti, zejména geografického rázu, mohly být však zaneseny záměrně, aby znemožnily konkurenčním národům odhalit cesty a kotviště punského postupu v severní Africe.

Rozbor Hannonovy trasy.

K Hannonově plavbě se vyslovila řada vědců, většinou s cílem osvětlit a interpretovat původní zprávu. William Smith například uvádí, že osazenstvo lodí tvořilo 30 000 lidí a že hlavním posláním cesty bylo zakládat kartaginská (dřívější hantýrkou "libyjsko-fénická") města. Ani s konkrétními geografickými názvy se však nemůžeme dovtípit přesné lokace - ve spisech se totiž můžeme dočíst například o Thymiaterionu - domu kadidla, který se podle historiků nacházel asi 40 km od dnešního Rabatu. Dohady o pokračování výpravy se tak týkají i významů měst jako "Karikon Teichos, Gytte, Akra, Melitta" a "Arambys".  Podle Hardena existuje všeobecný konsensus o tom, že expedice dosáhla Senegalu, a panuje také určitá shoda o tom, že doplula do Gambie. Vědci si však neví rady s tím, kam se Hanno dostal nejdále – zda to bylo Sierra Leone, Kamerun, Gabon, nebo jiná oblast. Harden poznamenává, že hora, kterou Hanno ve zprávě popisuje, by mohla odpovídat 4095 metrů vysoké Kamerunské hoře. Naproti tomu Warmington dává při hledání lokality přednost cca 890 metrů vysoké guinejské hoře Kakulima, neboť považuje Kamerun za příliš vzdálený.

Hanno Mořeplavec (také Hannón Mořeplavec) byl kartaginský cestovatel, který žil v 5. století př. n. l. Do dějin se zapsal průzkumnou plavbou podél afrického pobřeží.


Vzhled.

Křepelka má zavalité tělo s malou hlavou, krátkýma nohama i ocasem a zakulacenými, poměrně dlouhými křídly. Na hlavě má výrazné, i když poměrně malé oči a silný, lehce zahnutý zobák. Dosahuje délky těla 18–22 cm a hmotnosti 91–130 g. Je nenápadně zbarvená – světlehnědá se světlejším břichem. Peří na hřbetě je pokryté tmavohnědými skvrnami, na bocích má bělavé proužky, na hlavě bývá vyvinuta tmavá „čepička“. Samci mají černý pruh uprostřed hrdla.

Rozšíření.

Křepelka hnízdí v otevřené zemědělské krajině s pastvinami a obilnými poli, případně v lesostepích. V České republice hnízdí po celém území především v nižších polohách, byla však zaznamenána i na hřebeni Krkonoš a Hrubého Jeseníku. Celková početnost byla v letech 2001–2003 odhadnuta na 5000–10 000 párů. Křepelka polní hnízdí roztroušeně v celé Evropě od jižní čísti Britských ostrovů po Řecko a Ural, vyhýbá se vysokým horám (Alpy, Karpaty, Kavkaz) a souvislým lesním porostům. Na východ zasahuje do Asie, kde žije v Turecku, Íránu, Afghánistánu a severní Indii, ale také v Kazachstánu, Mongolsku a na jižní Sibiři, východní hranici jejího rozšíření tvoří Bajkal. Vyhýbá se vysokým horám a pouštím. Izolovaná populace, někdy vyčleňovaná jako samostatný poddruh, žije v savanách východní a jižní Afriky. Africké křepelky nejsou na rozdíl od evropských a asijských ptáků stěhovavé.

Migrace.

Křepelka polní je jedním z mála typicky stěhovavých druhů ptáků z řádu hrabavých. Křepelky z České republiky odlétají na konci srpna a v průběhu září, vracejí se zpravidla v průběhu dubna. Evropské křepelky zimují v severní Africe, hlavně v Maroku a v oblasti Sahelu. Křepelky z asijských populací zimují v jižní Indii a na Srí Lance. Před odletem křepelky zkonzumují velké množství potravy, což se projevuje zvýšením hmotnosti a vytvořením tukové vrstvy pod kůží. Ta pro migrující ptáky představuje energetickou rezervu. Migrující křepelky jsou místy, např. v Řecku, na Maltě či v Egyptě ve velkém chytány do sítí a konzumovány, vyrábějí se z nich dokonce i masové konzervy. Bylo tomu tak odedávna. Ve Starém zákoně (Ex. 16:1–13) se vypráví o zázračném příletu křepelek, který zachránil hladovějící Izraelity v Sinajské poušti před smrtí hladem.  Podle staré pověry je každé hejno táhnoucích křepelek vedeno jedním chřástalem polním, proto se chřástal jmenuje německy "der Wachtelkönig" (tj. král křepelek). Migrace chřástalů a křepelek se sice odehrává přibližně ve stejnou dobu a oba druhy táhnou především v noci, společný tah v jednom hejnu však pozorován nebyl.

Rozmnožování.

Na rozdíl od příbuzné koroptve je křepelka polní polygamní druh. Kohoutci začínají tokat krátce po příletu na hnízdiště. V době toku se sameček křepelky ozývá charakteristickým, daleko slyšitelným trojslabičným voláním, které lze vyjádřit slovy „"pik per vik"“. Snad ve všech zemích, kde se křepelky vyskytují, bývá jejich hlas převáděn do lidské řeči. V češtině křepelka volá „pět peněz“ nebo „pojď pod mez“, v němčině „Bück den Rück“ nebo „Bitt für uns“, v angličtině „Whet my feet“, v srbochorvatštině „Puć puruć“, v maďarštině „Pity palaty“ a latinsky, podle Alberta Velikého, „Dic, cur hic“.  Kohoutci jsou v toku velmi agresívní a bojují mezi sebou. Toho využívají lidé např. v Ázerbájdžánu a Íránu ke křepelčím zápasům, které jsou méně krvavou obdobou kohoutích zápasů. Počátkem června klade slepička 8–14 žlutohnědých, tmavě kropenatých vajec. Hnízdo tvoří pouze důlek vyslaný suchými stébly, případně trochou peří. Inkubace trvá 17 dní, pak se líhnout mláďata, jejichž prachový šat má podobně kropenaté zbarvení jako skořápka vajec. Mláďata jsou, jako u všech hrabavých, nekrmivá, matka je vodí asi 30 dnů, poté se osamostatňují. Kohoutek se nepodílí na péči o mláďata.

Potrava.

Potravu mláďat tvoří především měkký hmyz a pavouci, u dospělých postupně podíl hmyzu v potravě klesá ve prospěch rostlinné složky, jíž tvoří především semena trav a jiných rostlin, případně listy a květy.

Ochrana.

Křepelka polní (silně ohrožený druh dle vyhlášky 395/1192Sb.) je hodnocena jako ubývající druh. Ohrožuje ji zejména lov, zejména v době tahu ve středomořské oblasti. V České republice křepelka není lovným druhem. V hnízdní době ji ohrožuje, podobně jako chřástala polního (silně ohrožený dle vyhlášky 395/1192Sb.) a koroptev polní (ohrožený druh dle vyhlášky 395/1992Sb.), zejména necitlivé vyžínání lučních porostů v červnu (mělo by se provádět až v červenci nebo počátkem srpna a v podhůří nejlépe až v polovině srpna).  Dle §5 odst. 3 zákona 114/1992Sb. by se měli zemědělci vyhýbat místům kde se křepelky nachází a posekat je až později (citace: „Fyzické a právnické osoby jsou povinny při provádění zemědělských, lesnických a stavebních prací, při vodohospodářských úpravách, v dopravě a energetice postupovat tak, aby nedocházelo k nadměrnému úhynu rostlin a zraňování nebo úhynu živočichů nebo ničení jejich biotopů, kterému lze zabránit technicky i ekonomicky dostupnými prostředky. Orgán ochrany přírody uloží zajištění či použití takovýchto prostředků, neučiní-li tak povinná osoba sama.“).  Z Rozhodnutí MŽP Č. j.: MZP/2019/570/621 lze citovat, že „plochy, které jsou biotopem zvláště chráněných druhů v kategorii silně ohrožené a kriticky ohrožené, musí být obdělávány tak, aby nebyly v rozporu se zákazy k jejich ochraně, jinak jen pokud by byla povolena výjimka; vyloučení zvláštní ochrany pro běžné obhospodařování podle §50 odst. 3 zák. 114/1192Sb., kdy stačí stanovisko ke způsobu a době zásahu, se týká pouze zvláště chráněných druhů v kategorii ohrožený.“. Případně je třeba žádat o výjimku dle §56 114/1992Sb.

Zajímavost.

w V egyptských hieroglyfech představuje obrázek křepelky hlásku w nebo u, podle některých názorů však tímto ptákem není křepelka, ale spíše kulík nilský (Pluvianus aegyptius). Pro staré Egypťany měla nicméně křepelka velký význam jako lovný pták, křepelky byly na tahu chytány do sítí a buďto přímo konzumovány, nebo vykrmovány v klecích, často s přeraženými křídly.  Napodobené křepelčí volání se jako motiv objevuje často i ve vážné hudbě, využili jej např. český skladatel Leopold Koželuh nebo německý skladatel Ludwig van Beethoven (6. Symfonie - Pastorální) a Rakušan Joseph Haydn.

Křepelka polní ("Coturnix coturnix") je nejmenší evropský zástupce řádu hrabavých a čeledi bažantovitých. Zároveň je jediným vysloveně stěhovavým hrabavým ptákem v Evropě.


Život.

jBachofen se také zabýval filologií a etnografií. Teorie evolucionismu ho zaujala natolik, že věnoval své celoživotní úsilí vypracovaní schéma vývoje rodiny. V knize „Mateřské právo“ (německy "Das Mutterrecht", 1861) předkládá dnes už klasickou teorii evoluce rodiny. Od roku 1841 byl profesorem práva na Basilejské univerzitě. Po létech zapomnění Bachofena a jeho dílo znovuobjevil Ludwig Klages. Jeho teorii matriarchátu přejala řada dalších intelektualů, zejména Lewis Henry Morgan, Bedřich Engels, Thomas Mann, Jane Ellen Harrison, Erich Fromm, Robert Graves, Rainer Maria Rilke, Joseph Campbell, Otto Gross, Julius Evola a Walter Benjamin. Bachofen byl zjevně nakloněn matriarchálnímu principu, zatím co patriarchální nenáviděl. Přes to byl jako protestant, věřící v pokrok a rozum, přesvědčen o nadřazenosti patriarchátu.

Dílo.

Dějiny antropologického myšlení ovlivnil zejména tím, že jako první ve své knize "Mateřské právo" (Das Mutterrecht) z roku 1861, vyslovil hypotézu o prvotnosti matriarchátu před patriarchátem. Podle jeho názoru, bylo na začátku lidských dějin rodičovství zajištěno pouze matkou, protože v této společnosti byly sexuální vztahy strukturovány promiskuitně ("hetérismus"). Pokrevní příbuznost se tak dala odvodit pouze od matky. Ženy se tak staly autoritou, která vedla k matriarchátu. Dle něj se vytvářelo i náboženství, representované bohyní mateřské postavy (Věstonická venuše).  Stav prvotní promiskuity ("hetérismus") Bachofen vydedukoval z chrámové prostituce, o níž byl přesvědčen, že představuje přežitek, dokumentující promiskuitní podmínky v raném období vývoje lidské společnosti. Moc v této době údajně měli v rukou muži, kterým daný stav vyhovoval, a proto jej neměli v úmyslu měnit. Díky vývoji náboženství, jež Bachofen považoval za hybnou sílu dějin, se však ženy postupně vymanily z nadvlády mužů a nastolily společenské uspořádání založené na matriarchátu, ve kterém se jméno a původ potomků odvozoval z ženské linie, matrilinearity. Zmocnily se vlády nejdříve v rodině a později i ve společenské hierarchii. Lidská společnost tak vstoupila do období nadvlády žen – "gynaikokracie", ve které převládala práva matky a hodnoty mateřské lásky.  Teprve mnohem později, muži znovu získali dominující postavení a zahájili tak období rodového zřízení založené na patrilinearitě – patriarchát. Na počátku tohoto historického období, byla promiskuita nahrazena monogamií (alespoň co se týče žen). Toto vývojové schéma Bachofen spekulativně ilustroval materiálem získaným ze studia primitivních společností, antické, egyptské, římské, řecké kultury a výkladem jejich mýtů.

Bibliografie.

slovensky

Johann Jakob Bachofen (22. prosinec 1815, Basilej – 25. prosinec 1887, tamtéž) byl švýcarský právník (zakladatel právní komparatistiky) a historik náboženství.


Členové.

Sido a B-Tight tvoří dohromady duo A.i.d.S. (Alles ist die Sekte)

Historie.

Cesta na vrchol.

Aggro Berlin založila 1. ledna 2001 trojice Spaiche, Halil Efe a Specter. Jako první u Aggra podepsali smlouvu Sido s B-Tightem a krátce nato i Bushido. V roce 2002 vydala společnost první labelsampler Aggro Ansage Nr.1, který je první z legendárních "Aggro Ansage samplerů". V této době přivedl Bushido k Aggro svého kamaráda Flera, se kterým vydal společné album Carlo, Cokxxx, Nutten pod pseudonymy Sonny Black & Frank White (pseudonymy pocházejí z filmu King of New York). Poté vyšel další díl Aggro ansage a Bushido vydal své první velké sóloalbum Vom Bordstein bis zur Skyline, které se zároveň stalo prvním albem od Aggra, které se umístilo v německé prodejní hitparádě (i když jen na 87. místě).  V roce 2003 podepsal smlouvu s Aggrem i Fler a všichni čtyři pak vydali sampler Aggro Ansage Nr.3. Ale na konci tohoto roku odešel od Aggra Bushido a spolu s Bassem Sultanem Hengztem založil vlastní label Ersguterjunge.  V roce 2004 nahrál Fler svůj první singl Aggroberlina, jehož videoklip úspěšně rotoval na hudebních stanicích MTV a Viva. Dosavadním vrcholem tvorby Aggra bylo Sidovo debutové album Maske, které se dostalo na třetí místo v německé hitparádě, což je vlastně takový pomyslný začátek "zlaté éry" Aggro Berlin.

Zlatá éra.

Od této chvíle se zdařilo prakticky všechno, na co Aggro Berlin šáhlo. Vyšlo Ansage 4, kde se objevil i rapper Tony D, který je takovou analogií amerického rappera Lil Jona. Úspěšné bylo i debutové Flerovo album Neue Deutsche Welle, které obsahovalo megahit NDW 2005 a album od skupiny Deine Lieblingsrapper (Sido & Harris). V této době se k Aggru připojil i G-Hot, který ovšem po neshodách s vedením odešel v roce 2007 a u Aggra tak vydal jen jediný mixtape (plánoval i album, ale to vyšlo až o rok později u jeho vlastního vydavatelství). Svá alba dále vydali B-Tight, Fler, Sido, Tony D, ale třeba i producentské duo Beathoavenz nebo rappeři MC Bogy a Joe Rilla. Posledním releasem v této éře, pod distributorem Groove Attack byl mixtape Wir Nehmen Auch Euro, na kterém spolupracovali švýcarští djové Sweap & Pfund 500.

Éra pod Universalem.

K prvnímu lednu 2008 změnila společnost Aggro distributora z Groove Attack na Universal Deutschland. Prvními releasy pod tímto distributorem byla úspěšná alba Fremd Im Eigenem Land od Flera a Ich & Meine Maske od Sido, které dokonce opanovalo německou hitparádu a během prvních dvou týdnů se ho prodalo na 40 000 kusů. Pak ale následoval pozvolný pád, další alba od B-Tighta a Flera s Godsillou neměla takový úspěch, jak by se na label jako je Aggro čekalo, dokonce se ani klipy k těmto albům natočené nevysílaly v televizi. Vrátit zašlou slávu měla Aggru další ansage, tentokráte Aggro Anti Ansage Nr.8, ke které byl natočen megalomanský trojklip, který několikrát za sebou zvítězil v hitparádě Urban Chart na MTV. Ani tato ale ansage neměla očekávaný komerční úspěch. V březnu 2009 vydává Fler své čtvrté album pojmenované taktéž Fler, ale po neshodách s vedením nečekaně 27. března 2009 oznámil, že odešel z Aggra Berlin, aby se posléze přidal k bushidovu labelu Ersguterjunge. 1. dubna pak zveřejnilo Aggro Berlin tiskovou zprávu, kde oficiálně ukončilo svou činnost. Na začátku září vyšlo dvoudiskové best-of album, což byla taková poslední tečka za úspěšnou érou Aggra Berlin. Na oficiálním YouTube kanálu "Aggro.tv" lze najít videa z kampaně Halt Die Fresse, která představuje chystaná alba různých německých interpretů. V současné době se připravuje druhá řada tohoto projektu, na které se mají podílet i megahvězdy jako Lady Gaga nebo Lady Sovereign.

Kontroverze.

Jak je zmíněno v úvodním odstavci, tak Aggro Berlin si zakládá na agresivních a vulgárních textech. Často se tak stávalo, že byli němečtí vydavatelé nuceni pozastavit distribuci některých CD. Například jeden ze starších tracků od Sida se jmenoval Arschficksong (volně přeloženo ""Song o análním sexu""). Velkou vlnu nevole pak vyvolalo, když Fler na svém albu NDW použil citát A. Hitlera ""Am 1. Mai wird zurückgeschossen"". Podobně byl kritizován i titulní singl NDW 2005, který úspěšně rotoval na německých televizních stanivích MTV a Viva, a ve kterém byly použity hlášky ""Das ist Schwarz-Rot-Gold, hart und stolz"" nebo ""Die Neue Deutsche Welle kommt, man sieht die Fahne am Himmel"" ("Schwarz-Rot-Gold" jsou dle německé ústavy barvy na německé státní vlajce, "hart und stolz" by se dalo volně přeložit jako "hrdost a pýcha", druhý citát zní v překladu "Nová německá vlna přichází, vidíte znamení na nebi").  B-Tightovi, původem z USA z Kalifornie, byl pro změnu vytýkán rasismus v jeho textech. Jeden z jeho nejznámějších tracků se jmenuje "Der Neger" ("Černoch") a jeho debutové album se jmenovalo "Neger Neger", na původním obalu CD byl dokonce vyobrazen jako běloch s hlavou černocha, přičemž v rukou držel tu původní uříznutou bělošskou hlavu. Tento obal byl ale okamžitě zakázán a byl nahrazen obalem jiným.

Nezrealizované Projekty.

Jedním z nich mělo být debutové album B-Tighta – Aus'm Westen ("Ze západu" – B-Tight pochází z USA), které mělo vyjít v roce 2005, ale nakonec nikdy nevyšlo. Několik tracků z tohoto alba bylo využito při nahrávání mixtapu Heisse Ware ("Horké zboží"). Obdobně dopadl i Flerův singl Heimkind, který byl nakonec alespoň publikován na singlu NDW 2005.  V roce 2004 se připravoval velký projekt Sektensampler Vol.1, na kterém se mělo podílet i plno jiných rapperů (např. Alpa Gun, Fuhrmann, Bendt, Gilles K), nicméně projekt se nepodařilo zrealizovat. Jediným pozůstatkem tohoto projektu byl dvojklip k trackům Keep On Smoking a Hände Hoch od rappera jménem Gilles K. Klip lze nalézt na YouTube. Nicméně tento projekt dovedl Sida s B-Tighem k založení labelu Sektenmuzik (byl založen v roce 2007), který v roce 2009 vydal už svůj třetí Sampler.  Mezi další nevydané projekty patří Aggro Ansage Nr.6, která měla vyjít v prosinci 2006 a mixtape Indexgefähr, který spolu připravovali B-Tight & Tony D. V roce 2009 byl na best-of CD publikován připravovaný první singl z nevydané Ansage Nr.6 – Aggro Starz Collabo a bylo k němu natočeno nízkorozpočtové video.

Aggro Berlin byl německý hip hopový label, který mezi lety 2001–2009 vydal okolo sta hudebních nosičů. Spolupracoval s hudebními společnostmi Groove Attack (2001–2006) a Universal Deutschland (2007–2009). Pod tímto labelem vydávali svá alba přední němečtí hip-hopoví umělci Sido, Bushido, Fler nebo B-Tight. Co se názvu týče, tak Aggro poukazuje na nekonvenci a agresivitu v textech a Berlin je sídelním městem.


Dějiny.

Do roku 1229 byli Hafsidé místodržiteli Almohadů pro severoafrické oblasti Ifríkíjje s centrem v dnešním Tunisu. V důsledku probíhající španělské reconquisty na Pyrenejském poloostrově a následném rozpadu říše Almohadů nabyli Hafsidé v roce 1264 plné suverenity. Prvním samostatným vladařem, který si přisvojil titulu chalífy, byl v pořadím druhý vládce Muhammad I. al-Mustansir (1228–1277). Muhammad musel za své vlády v roce 1287 čelit vojskům osmé křížové výpravy vedené francouzským králem Ludvíkem IX. Pro křižáky mělo toto tažení být jen zahřívací epizodou, v plánu bylo rychlé obsazení severoafrické země a odtud následně podniknout další výpad proti daleko silnějšímu malúckému Egyptu a podpořit tak ohrožené křižácké státy v Levantě. V tomto případě byl osud nakloněn Hafsidům; křížová výprava skončila pro Francouze fiaskem již na samém začátku kvůli nečekanému skonu Ludvíka IX. na úplavici, nikoli tedy zásluhou vojenské nebo taktické převaze sultanátu. Přestože severoafrická Ifríkíjje a především pak Tunisko zažívali za vlády Hafsidů rozkvětu jako nikdy dříve, někdy se i hovoří o zlaté éře, tak na mezinárodní scéně byli slabými a nevýraznými politickými hráči a do dění okolního světa se příliš nezapsali. Ačkoli se jim podařilo si podmanit sousední Tilimsánský sultanát na území dnešního Alžírska, mezi lety 1347 a 1357 však byli dvakrát dobyti marockou dynastií Marínovců a v době 14. století se museli potýkat s postupným hospodářským úpadkem. Hafsidé byli podporovateli středomořského pirátství, berberští piráti přepadávali obchodní lodě a připravovali tak o podstatné zisky zejména italské republiky, tím na sebe Hafsidé upoutávali pozornost Evropy. Další křížová výprava označovaná jako mahdijská z roku 1390 se pokusila o dobytí pirátské pevnosti Mahdia, ani ta Hafsidy vážněji nezasáhla a jen na krátký čas se museli zdržet pirátství vůči Janovanům.  Mocensky a hospodářsky nepříliš silný sultanát tak roku 1534 poprvé podlehl turecké invazi Osmanské říše a další porážky měly teprve následovat. Zanedlouho po této anexi byli Osmanští Turci z Tuniska vyhnáni intervencí císaře Karla V. a hafsidské Tunisko se stalo poplatným klientským státem Habsburků. V roce 1535 se Hafsidé stali vazaly habsburského Španělska. V roce 1569 bylo ale Tunisko znovu napadeno a anektováno Osmanskou říší a znovu musela zasahovat habsburská vojska pod vedením Juana de Austria. Ani to však neodvrátilo dalším pokusům o anexi Tuniska a připojení k Osmanské říši. Roku 1574 bylo Tunisko opět dobyto osmanskými vojsky, nyní již definitivně. Poslední vládce Hafsidů chalífa Muhammad IV. byl převezen do Konstantinopole a popraven. Někteří zbylí dědicové a potomci vládnoucí hafsidské dynastie unikli osmanské čistce a přežili v ústraní pod ochranou Španělů na Kanárských ostrovech a ostrově Tenerife. Vlády nad Tuniskem již ale nikdy nenabyli zpět.

Symbolika.

Historické zdroje, zejména pak evropské a arabské obchodní mapy, se ohledně tuniské vlajky Hafsidů nemohou shodnout. Zda tu pracovala fantazie autorů či zachycují proměnlivost hafsidské symboliky v průběhu staletí, není jasné. Z počátku převažuje červená s bílým či žlutým srpkem měsíce, kterou poté střídá bílá s černým či modrým, v 15. století je to vlajka žlutá s bílým půlměsícem.

Hafsidé (arabsky الحفصيون "al-Hafsijún") byla od období středověku muslimská sunnitská dynastie berberského původu, která vládla v Severní Africe v oblastech Ifríkíjje (dnešnímu Tunisku, západní Libyii a části východního Alžírska) v rozmezí let 1229–1574.


Geografie a geologie.

Plošina je největší parovina ("peneplén", erodovaná rovina) v Evropě, pokrývající plochu 6 500 km2 v průměrné nadmořské výšce asi 1100 m. Nejvyšší bod náhorní plošiny je Sandfloegga, který dosahuje nadmořské výšky 1 721 m.  Plošina je zbytkem horské krajiny, která byla během pleistocenní doby ledové obrušována ledovci. Ledovce daly plošině její současnou podobu se širokými pláněmi, mělkými jezery a několika málo vystupujícími vrcholy. Příkré části jsou pouze ve vyšší západní části, kde se plošina svažuje dolů k fjordům Sørfjord a Eidfjord (boční větve velkého Hardangerfjordu). Krajina Hardangerviddy je charakterizována holou, bezlesou slatinou (mokřinou). Existují značné rozdíl mezi západní stranou, které dominuje skalnatý terén a rozlehlé holé skály, a východní stranou, která je mnohem plošší a je mnohem více pokryta vegetací. Liší se také podnebí mezi oběma stranami: západní strana je značně vlhčí než východní a v některých částech naprší více než 1000 mm za rok. Výrazný vrchol Hårteigen (1690 m) je viditelný z většiny náhorní plošiny.  Geologická stavba většiny Hardangerviddy je velmi stará. Valivé kameny z fellů (kopců) na Hardangerviddě jsou zbytky hor, které byly působením ledovců během ledových dob odnášeny dolů. Podloží je převážně prekambro a kambro-silurského původu.

Flóra a fauna.

Celá Hardangervidda leží nad hranicí lesa. Alpské klima umožňuje přítomnost mnoha druhů arktických zvířat a rostlin daleko jižněji než kdekoli jinde v Evropě. Na náhorní plošině bylo zaznamenáno 24 druhů savců a 114 druhů ptáků. Je zde provozován chov ovcí.  Divoká stáda sobů patří s přibližně 15 000 zvířaty zaznamenanými v roce 1996 a přibližně 8 000 v roce 2008 mezi největší na světě. Během roku sobi migrují přes náhorní plošinu a stěhují se ze zimních pastvin na východní straně Hardangerviddy, kde se živí lišejníky, do míst kde se rodí na úrodnějším západě náhorní plošiny. Dne 26. srpna 2016 bylo bleskem zabito 323 sobů, což vyvolalo diskusi Norské agentury pro životní prostředí o tom, zda se tu má nechat tolik mrtvých těl.  Na Hardangerviddě žije mimo jiné polární liška, zajíc bělák, rosomák a velké množství lumíků norských, jehož populace každých jedenáct až dvanáct let náhle prudce vzroste. Typickými ptačími druhy jsou např. slavík modráček, linduška luční, bělořit šedý, skřivan ouškatý, sovice sněžní a bělokur rousný i horský.  Rozdílné podnebí na náhorní plošině má výrazný vliv na flóru, která je bohatší na té vlhčí, srážkami bohatší západní straně než na té východní, sušší části. Velká část náhorní plošiny tvoří horská (arkto-alpínská) tundra s hrubými travinami, s nízkými keři a keříčky, mechorosty (zejména rašeliníkem) a lišejníky. Všude se zde nacházejí typičtí průvodci rašelinišť – vlochyně, šicha, brusinka a zakrslé břízy či vrby, naopak vzrostlé dřeviny zde rostou řídce. Na Hardangerviddě bylo nalezeno více než 450 druhů rostlin. Mezi nimi jsou i druhy, které jsou jinak běžné pouze v polárních oblastech; kvůli extrémním zimním podmínkám je nejjižnější oblastí výskytu mnoha polárních druhů flóry a fauny. Hardangervidda je zejména známá množstvím ostružiníku morušek.  Z houby "Tolypocladium inflatum" ("Beauveria nivea"), která byla nalezena v půdním vzorku získaném v roce 1969 na Hardangerviddě, bylo původně izolováno imunosupresivní léčivo Ciclosporin, které se široce používá při transplantaci orgánů k prevenci odmítnutí.  V holocenním klimatickém optimu (doba kamenná) před 9 až 5 tisíci lety bylo regionální klima teplejší a velká část Hardangerviddy byla zalesněna; na pastvinách nad dnešní hranicí lesa se stále nacházejí borovicové kmeny Při předpokládaném oteplení může být Hardangervidda opět z velké části zalesněná.

Návštěvnická střediska.

Národní park má dvě návštěvnické střediska: Hardangervidda Natursenter (Přírodovědné centrum) v Eidfjordu a Hardangervidda Nasjonalparksenter (Centrum národního parku) v Tinnu v Skinnarbu u jezera Møsvatnet, u města Rjukan a horské vesnice Rauland.

Lidské osídlení.

Hardangervidda je obývána po tisíce let; v oblasti bylo zjištěno několik set kočovných osad z doby kamenné, které s největší pravděpodobností souvisely s migrací sobů. Náhorní plošinu protínají dávné stezky, spojující západní a východní Norsko. Jedním z příkladů je "Nordmannsslepa" spojující Eidfjord a Veggli v údolí Numedal s Holem a Uvdalem. Je to stále klíčová tranzitní trasa mezi Oslem a Bergenem. Náhorní plošinu protíná i Bergenská železniční trať a hlavní silnice číslo 7.

Národní park.

V roce 1981 byla část Hardangerviddy vyhlášena za národní park, s plochou 3 422 km2 největší v celém Norsku. Hranice parku vedou od Numedalu a Uvdalu na východě a Røvelseggi a Ullensvangu na západě. Norská turistická asociace (DNT) udržuje po celé plošině komplexní síť chat a cest. Jde o oblíbenou destinaci pro pěší turistiku, horolezectví a rybaření; v zimě pro běžecké lyžování od chaty k chatě.

Kultura.

Dva norské hudební projekty, Ildjarn a Nidhogg, se spojily za účelem natočení dvou ambientních alb, jednoho s názvem "Hardangervidda Part I" (2003) a druhého "Hardangervidda Part II" (2003), Obě alba byla zcela inspirována touto oblastí.  Poslední dvě jednání hry Henrika Ibsena "Když my mrtví procitneme" () se odehrávají v horském lázeňském středisku na Hardangerviddě.

Pamětihodnosti.

Hlavním lákadlem na Hardangerviddě je příroda ve všech jejích projevech. Obzvláště působivé jsou mj.  Na okrajích Hardangerviddy, které jsou na rozdíl jádrové oblasti obvykle snadno dosažitelné veřejnou dopravou, jsou další pozoruhodnosti:

Stavkirke.

V oblasti Hardangerviddy se nachází několik dřevěných sloupových kostelů (stavkirke). V údolí Hallingdal jsou dřevěné kostely v Torpo (starý a vedle něj nový kostel) a v Hol. V údolí Numedal jsou kostely ve Flesbergu, Nore, Rollagu či v Uvdalu (nádherné malbami růží).

Muzea.

Hardangervidda má několik muzeí:

Hardangervidda je náhorní plošina () ve středu jižního Norska, která pokrývá části krajů Viken, Vestfold og Telemark a Vestland. Je to největší náhorní plošina svého druhu v Evropě s celoročně chladným alpským podnebím; nachází se zde jeden z největších norských ledovců, Hardangerjøkulen. Většina náhorní plošiny je chráněna jako součást národního parku Hardangervidda. Hardangervidda je oblíbená turistická a rekreační destinace a je ideálním místem pro řadu outdoorových aktivit.


Život.

V roce 1982 obsadila s dívčím jménem Heike Dauteová čtvrté místo ve skoku do dálky na mistrovství Evropy v Aténách ve věku sedmnácti let. Stejnou disciplínu na mistrovství světa v roce 1983 v Helsinkách už vyhrála a byla tehdy nejmladší vítězkou mistrovství.  V roce 1984 nebyla mezi dálkařkami ani jednou poražena, ale na olympijské hry v Los Angeles nemohla odjet kvůli bojkotu zeměmi sovětského bloku. 28. července se vdala za Andrease Drechslera a začala užívat jeho jméno.  O rok později poprvé v Berlíně překonala světový rekord výkonem 7,44 m a v roce 1986 ho vylepšila v Tallinnu o další centimetr. Vyrovnala také světové maximum Marity Kochové v běhu na 200 metrů. Trvala její evropská suverenita, ale ve světových soutěžích prohrávala s Američankou Jackie Joynerovou-Kerseeovou. Na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 byla za ní druhá o 18 centimetrů.  Na začátku 90. let se vrátila na nejvyšší příčky, když získala první zlato na olympiádě v Barceloně a podruhé vyhrála mistrovství světa. V roce 1992 předvedla své životní maximum ve skoku do dálky 7,48 metru, které ji drží na třetím místě historických tabulek za Ruskou Čisťakovovou a Joynerovou-Kerseeovou. V roce 1998 vyhrála počtvrté za sebou dálku na mistrovství Evropy, ve stejném roce naposledy překonala sedmimetrovou hranici, přesto se dočkala v 35 letech i druhého olympijského zlata na olympijských hrách v Sydney v roce 2000, kde výkonem 6,99 m porazila i favorizovanou Američanku Marion Jonesovou, později diskvalifikovanou za doping.  Zvítězila v mnoha dalších závodech, například na Hrách dobré vůle 1994, dvakrát na halovém světovém šampionátu v roce 1987 (zde kromě skoku do dálky také v běhu na 200 metrů), byla celkovou vítězkou seriálu Grand Prix v roce 1992 atd. Kariéru plánovala ukončit po olympijských hrách v Aténách v roce 2004, ale nakonec svůj plán účasti vzdala kvůli nedostatečné výkonnosti a rozloučila se na Tahiti.  V éře Německé demokratické republiky byla spolupracovnicí tajné policie Stasi a prof. Werner Franke vydal knihu, ve které ji označil za sportovkyni zapojenou do oficiálního státně řízeného dopingového programu. Drechslerová nevyloučila, že mohla užívat nedovolené látky, ale nikdy to prý nebylo vědomě. Po rozvodu s Drechslerem (1997) byl jejím životním druhem francouzský desetibojař Alain Blondel.

Heike Gabriela Drechslerová, rozená Dauteová (:, * 16. prosince 1964, Gera) je bývalá německá atletka, dvojnásobná olympijská vítězka a mistryně světa ve skoku do dálky. Vynikala i ve sprintech.


Dějiny.

Historie koptského písmo začíná za ptolemaiovců. Už v této době se řecká abeceda používala k přepisu démotických textů kvůli záznamu jejich přesného znění. Během prvních dvou století po Kr. vzniklo ve "staré koptštině" množství magických textů. Několik znaků pro specifické staroegyptské fonémy bylo odvozeno z démotického písma a pár z nich (ne všechny) se ujaly spolu s řeckými grafémy ve "skutečné" koptštině. S rozšířením křesťanství v Egyptě v druhé polovině 3. století se postupně ztratila znalost hieroglifického a později i démotického písma. Zůstalo to, které bylo úzce spjato s koptskou ortodoxní církví. Ve 4. století se koptské písmo "standardizovalo" v sahidském dialektu. Kromě tohoto dialektu existovalo ještě několik dalších, které se od sebe navzájem lišily v určitých prvcích, včetně tvaru a výskytu grafém. V současnosti se koptská abeceda používá pouze v prostředí koptské církve. Všechny gnostické kodexy nalezené v Nag Hammádí byly napsány koptskou abecedou.  Stará núbijská abeceda, kterou používala staronúbijština, obsahovala znaky řecké unciály a koptská a meroitská písmena, která měla svůj původ v Démotickém písmu.

Forma.

Koptská abeceda byla prvním egyptským systémem zápisu, který uváděl samohlásky a dokázala zaznamenat interpretaci i případných starších egyptských textů. Před ní sice některé egyptské slabiky obsahovaly sonory, ale bez samohlásek, což se později v sahidském dialektu koptštiny značilo vodorovnou čárkou nad slabikou a označovalo vlastně zkratku, např.. Existovaly různé diakritické značky, které používaly koptské písařské školy. Některé používaly apostrof pro označení slov a příklonek, jiné používaly dvojtečku () nad a k označení začátku další slabiky, příp. stříšku (Vokány, ) nad každou samohláskou pro stejný účel.  Koptská abeceda je založena většinou ne řecké abecedě. Obsahuje 24 původem řeckých grafém a dalších 6, příp. 7, které se vyskytují v staroegyptském démotickém písmu. Tato variace počtu rozšiřujících znaků závisela na nářečí koptštiny, které abecedu používalo: 6 znaků používal sahidský dialekt, 7 bohairský a achmínský. Koptská abeceda obsahuje více příbuzných prvků s mateřskou řeckou alfabetou jako další dceřiná abeceda - cyrilice. Dokonce je možné, že právě koptská abeceda měla vliv na formování cyrilice. Koptskou abecedu lze přirovnat analogicky k islandské abecedě založené na latince, která má také za původními latinskými znaky i skupinu dalších rozšiřujících grafém.

Abeceda.

Písmena převzatá z démotického písma: Znak "Chaj" má tvar <<unk>> <<unk>> v achmínském a <<unk>> <<unk>> v bohairském nářečí, oba pro neznělou velární frikativu (IPA: ).

Unicode.

V normě elektronického typografického systému Unicode byla nejdříve většina znaků společná s řeckou abecedou, ale od verze 4.1 z roku 2005 se tato skupina rozdělila na dva samostatné bloky. Nový blok koptské abecedy je v intervalu U + 2C80 - U + 2CFF. Starší řecký blok obsahuje i nyní sedm koptských písmen probraných z Démotické písmo a je potřebný pro úplnou implementaci koptštiny v elektronické typografii.

Koptské písmo nebo koptská abeceda je písmo, které používá koptský jazyk, poslední vývojové stadium staroegyptštiny. Soubor znaků je založen na řecké abecedě rozšířené o znaky přebrané z démotického písma. Ve skutečnosti existuje několik koptských abeced, které odpovídají několika autochtonním větvím jazyka.


Život a dílo.

Umělecké jméno Duras si spisovatelka vybrala podle názvu místa, kde stál dům rodiny jejího otce a kde sama nějakou dobu žila. Po svých klasických románových začátcích tvořila další díla stylem nazvaným nehybné psaní (une écriture immobile).  Autorka patří k tvůrcům, u nichž dílo vyplývá z peripetií jejich života. Narodila se ve Francouzské Indočíně (dnešním Vietnamu) jako nejmladší ze tří dětí do učitelské rodiny. Její otec byl středoškolským profesorem matematiky a matka učitelkou na základní škole. V rodině byli již dva sourozenci, bratři Pierre (nar. 1910) a Paul (nar. 1911). Když jí bylo 7 let, otec zemřel na následky tropické choroby a matka, učitelka, byla nucena se s dětmi často stěhovat za prací na různá místa ve Francouzské Indočíně. V té době přibyl do rodiny ještě opuštěný chlapec ze Siamu, kterého se její matka ujala a vychovala ho.  Prostředí, se kterým se tak dospívající Marguerite seznamovala, se pak stalo silnou inspirací pro její příští tvorbu. Také oba její bratři se později stali předobrazem jejích mužských postav, starší z nich těch zlých a mladší pak slabých, upínajících se k silnější ženě a neschopných vzdorovat osudu. Postava domorodého chlapce jménem Thanh, žijícího s nimi pod jednou střechou, se stala součástí jejích románů, ve kterých se vracela do tohoto období.  Střední školu navštěvovala autorka v místě svého rodiště, nynějším Saigonu, a středoškolská studia dokončila ve Francii v Auteil. Po skončení střední školy se zapsala ke studiu práv a politologie na vysoké škole v Paříži. Po ukončení studia a obdržení diplomu z politické ekonomie byla od léta roku 1938 do jara 1940 zaměstnána jako sekretářka na ministerstvu kolonií. Krátce byla též zaměstnána v jednom pařížském nakladatelství. V roce 1936 se seznámila s Robertem Antelmem, za kterého se v roce 1939 vdala.  Za druhé světové války se ona i její muž zapojili do sítě protifašistického odboje, kterou řídil François Mitterrand (alias Morland), pozdější francouzský prezident. V roce 1944 byla jejich skupina prozrazena, její muž byl zatčen gestapem a vězněn v koncentračních táborech. Jí se podařilo uniknout a čekání na jeho návrat pak popsala v deníku Bolest (La Douleur) 1985. Po válce, na podzim roku 1945, se stala členkou komunistické strany, ze které ale v polovině 50. let vystoupila. Kromě protiválečných témat a problému kolaborantství se v některých svých dílech zabývala i otázkami politické a rasové nesnášenlivosti (La Douleur, Abahn Sabana David). Angažovala se při manifestacích studentů a umělců na jaře 1968 v Paříži i v hnutích proti válce v Alžírsku a ve Vietnamu.  V roce 1947 se s manželem rozvedli a na dalších téměř deset let se stal jejím životním druhem přítel jejího bývalého muže Dionys Mascolo. Všichni tři se však i nadále stýkali a zůstali přáteli. Dionys Mascolo se stal i otcem autorčina jediného syna Jeana Mascola (* 1947). Autorčiny vztahy k mužům jsou do značné míry totožné s milostnými pouty z jejích próz, her a scénářů. Jde vesměs o vztahy napjaté, vibrující, v nichž žena zůstává spíš nejistou milenkou než vždy dosažitelnou manželkou.  První prózou, která výrazně upoutala pozornost čtenářů i kritiky, se stala Hráz proti Pacifiku (Un barrage contre le Pacifique) 1950, autobiografická vzpomínka na dětství bez otce, kdy bezvýchodnost rodinné situace a z toho plynoucí vyvrženectví a mlčenlivé vzájemné míjení se stávají základními tématy její pozdější tvorby. Koncem 50. a v průběhu 60. let vznikly vrcholné durasovské romány, především Moderato cantabile 1958, příběh stravujícího a bezvýchodného milostného vzplanutí, vytrženého z jakéhokoli kontextu. Následovaly romány Vytržení Lol V. Steinové (Le Ravissement de Lol V. Stein) 1964 a Vicekonzul (Le Vice-consul) 1965, jejichž hlavní ženské postavy, opuštěná milenka v prvním románu a nudící se manželka, podvádějící svého muže v druhém, jsou jakýmisi protipóly, vystaveny stejnému utrpení.  V 60. letech začíná stále více vystupovat do popředí autorčino dramatické cítění a upravuje pro divadlo vlastní i cizí předlohy a píše i původní divadelní hry. Vizuálnost a netradiční styl jejích próz dovedly autorku logicky i k filmovému vyjádření. Podle proslulého scénáře k filmu Hirošima, má láska (Hiroshima mon amour) 1959 natočil režisér Alain Resnais v r. 1960 stejnojmenný film.  V 70. letech se stal film její hlavní doménou, sama natočila zhruba dvacet černobílých i barevných, středně i dlouhometrážních snímků, které ji zařadily mezi deset nejpozoruhodnějších režisérů francouzské kinematografie vůbec. Nejslavnějším autorčiným snímkem, filmem téměř kultovním, je India Song 1973, kde jí jako předloha posloužily její romány "Vicekonzul" a "Vytržení Lol V. Steinové".  V 80. letech se autorka vrací k literární tvorbě a vydává svůj klíčový román Milenec (L'Amant) 1984, autofikci o první milostné zkušenosti z doby svého dospívání v exotické Indočíně třicátých let. Film podle této předlohy, pod stejným názvem "L'Amant", natočil režisér Jean-Jacques Annaud v roce 1992. V roce 1980 vstoupil do jejího života Yann Andréa (vlastním jménem Yann Lemée), muž o mnoho let mladší než ona, se kterým prožila posledních 16 let svého života. Jeho postavu lze vytušit v řadě autorčiných próz, které napsala po roce 1980. Spisovatelka též autorizovala knihu s názvem "M. D." 1983, kterou napsal Yann Andréa a v níž v první osobě jednotného čísla popisuje protialkoholní léčení, které ona sama podstoupila na podzim roku 1982. I přes jeho patrně odlišnou sexuální orientaci se mezi nimi vytvořilo silné citové pouto, stal se jejím nejbližším přítelem a oporou v těžkých situacích až do konce jejího života. Po její smrti se stal vykonavatelem jejího literárního odkazu.  V roce 1999 vznikl mezi ním a synem spisovatelky spor o vydání knihy autorčiných receptů s fotografiemi a texty, kterou Yann Andréa nedoporučil k vydání. Kniha, kterou sestavila Michèle Kastner a Jean Mascolo, syn spisovatelky, přesto vyšla v nakladatelství Benoit Jacob pod názvem "Margueritina kuchyně" (La Cuisine de Marguerite) 1999 a po soudním procesu ve stejném roce byla označena jako zakázaná kniha (le livre interdit).  Spisovatelka stála vždy na straně emancipace žen, její dílo však nemá nic společného s feminismem, zvláště pak se stylem feministického románu známého z americké literatury. Její hrdinky za nic nebojují, přijímají svůj úděl a potlačují svoji bolest, často až do krajnosti. Přitom však nikdy neztrácejí svoji ženskost, důstojnost a touhu moci svobodně vyjádřit své city.

Filmové režie.

Podle jejích děl bylo natočeno více než 60 filmů. Patrně nejznámější je film "Milenec" (L'amant) režiséra Jean-Jacques Annauda z roku 1992, který byl nominován na Oscara.

Ocenění díla.

Za literární, filmovou a divadelní tvorbu byly autorce uděleny významné ceny

Marguerite Duras, vlastním jménem Marguerite Germaine Marie Donnadieu (4. dubna 1914, Gia Dinh Francouzská Indočína – 3. března 1996, Paříž), byla francouzská spisovatelka a dramatička. Její dílo se vyznačuje diverzitou zájmů a aktivit. Jako režisérka i scenáristka reformovala divadelní a kinematografické konvence a klišé. Ve svých prvních dílech spisovatelka psala ještě tradiční románovou formou, v další tvorbě se již přiklání k avantgardnímu literárnímu směru známému jako Nový román.


Životopis.

Mládí.

August Kubizek byl první narozené a jediné dítě Michaela a Marie Kubizekových, které přežilo. Jeho sestry Maria, Therese a Karoline zemřely v raném dětství. Kubizek to později považoval jako rozhodnutí osudu. Hitlerova matka Klára Pölzlová totiž také ztratila čtyři děti (Gustava, Idu, Otta a Edmunda), jediný Adolf s Paulou přežili dětství. Kubizek a Hitler se poprvé setkali v Linci asi roku 1906. Oba milovali opery Richarda Wagnera, a tak se stali nejbližšími přáteli a pozdějšími spolubydlícími na pokoji na chlapecké ubytovně. Kubizek byl přijat na studia do Vídeňské Akademie múzických umění, zatímco Hitler takové štěstí neměl. V roce 1908 se Hitler s Kubizekem již dále nestýkal a bloudil bez cíle Vídní.

První světová válka.

Kubizek dokončil studia v roce 1912 a byl najat jako vedoucí orchestru v Mariboru. Další práce mu překazila první světová válka. Před odchodem na frontu se oženil a narodili se mu tři synové: Augustin, Karl Maria a Rudolf. Během války sloužil Kubizek jako člen 2. regimentu armády. V Prešově na Slovensku se zranil a byl dopraven do Budapešťského lazaretu. Po měsících rekonvalescence se Kubizek vrátil a pracoval s motorizovanými sbory ve Vídni.

Pozdější kontakt s Hitlerem.

Po válce přijal Kubizek pozici úředníka na magistrátu v Eferdingu a hudba se stala jeho koníčkem.V roce 1923 se dozvěděl o tom, že jeho dávný přítel se pokoušel provést Pivní puč a převzít vládu v Mnichově. Převrat se však nezdařil a Hitler dostal pět let vězení. Kubizek se ho nepokusil kontaktovat až do roku 1933, kdy mu poblahopřál k získání moci v Německu. Roku 1939 pozval Hitler Kubizeka jako svého hosta do Bayeruthu. Kubizek toto setkání popsal jako "nejšťastnější hodiny mé pozemské existence". Hitler se zase údajně o Kubizekovi vyjadřoval jako o "jediném Čechovi, který má právo být přítelem Vůdce". V roce 1938 byl Kubizek najat nacistickou stranou aby sepsal brožury o jeho přátelství s Hitlerem z mládí.  Když se válečné štěstí začalo obracet proti Hitlerovi, Kubizek, který se o politiku příliš nezajímal, se v roce 1942 stal členem NSDAP. Jak sám řekl, ne proto, že by věřil v antisemitismus, ale jako gesto loajality vůči svému příteli.

Pozdější život.

V roce 1945 shromáždil Kubizek sbírku pohlednic a dalších upomínek, které mu Hitler posílal během jejich mládí a ukrýval je pečlivě v suterénu svého domu v Eferdingu. Brzy však byl zatčen a držen v Glasenbachu, kde ho vyslýchalo Americké armádní vyšetřovací trestné komando. Roku 1947 byl propuštěn. V roce 1951 uveřejnil Kubizek knihu "Znal jsem mladého Hitlera". Kniha zahrnuje také skici malované Hitlerem v letech 1906 a 1908. Kniha je rozdělena na tři části a skládá se z prologu, 24 kapitol a epilogu. Roku 1956 byl Kubizek jmenován prvním čestným členem hudebního spolku v Eferdingu. Zemřel téhož roku, 23. října 1956 v Linci a je pohřben v Eferdingu.

August Kubizek (3. srpna 1888, Linz, Rakousko-Uhersko – 23. října 1956, Linz, Rakousko) byl blízký přítel Adolfa Hitlera z mládí. Jeho rodiče byli českého původu. Později psal o jejich přátelství.


Historie.

První alpské spolky.

O Alpy se zajímaly vědci na konci 18. a začátku 19. století především z pohledu výzkumného a sdružovali se do tzv. Geografických společností/Geographische Gesellschaften jako například v roce 1856 ve Vídni. Představitelem tohoto směru byl rakouský přírodovědec a geolog Eduard Suess. V roce 1854 se účastnil přírodovědného kongresu ve Švýcarsku v St. Gallenu a odtud podnikl se svými kolegy túru přes Arlberg do Innsbrucku. Právě během alpské cesty se v něm zrodila myšlenka založit mezinárodní geologickou společnost, která by Alpy veřejnosti přiblížila.  S rozvojem horolezectví docházelo přirozeně i k navazování vztahů mezi horolezci, což nakonec vyústilo v zakládání alpských spolků. První Alpine Club založili na přelomu let 1857/58 horolezci v Londýně. Druhým evropským spolkem byl v roce 1862 ve Vídni Österreichischer Alpenverein, k jehož členům patřil i Johann Stüdl. V roce 1863 následoval italský Club Alpine Italiano a o rok později (1864) založili Švýcaři Schweizer Alpenklub, který byl rozdělen do sekcí a Johann Stüdl se stal i členem sekce Utho v Curychu. Ve Francii se alpinisté poprvé sdružili v roce 1868 do spolku Club Alpin Francais.

Österreichischer Alpenverein/Rakouský alpský spolek.

První spolek ve Vídni nesl v roce 1862 jednoduchý název Alpenverein, čímž měl vzbudit zájem horolezců i v ostatních státech. V oblasti Mnichova existovala již početná skupina alpinistů, kteří do rakouského spolku postupně vstupovali. Teprve při hledání názvu pro spolkový časopis byl název upraven na Österreichischer Alpenverein (ÖAV). Zájem o alpinismus potvrzoval počet 627 členů v den založení spolku. Ve stanovách si Rakouský alpský spolek kladl za cíl jednak vědecké poznávání Alp, čemuž byla nakloněna hlavně vídeňská část společnosti. Vydávali mapy, měřili a nově pojmenovávali vrcholy.  Jako druhý cíl si spolek ve stanovách vytyčil zpřístupňování Alp a zlepšení vůdcovské činnosti. Ve spolku se nacházeli ale také členové jako třeba rakouský farář Franz Senn nebo pražský obchodník Johann Stüdl, kteří se snažili o zlepšení ekonomických a sociálních podmínek chudého horského obyvatelstva. Oba muži byli také členy Švýcarského alpského klubu, který sestával ze samostatných sekcí. Jednotlivé sekce se staraly o určitou alpskou oblast, kde zřizovaly horské chaty, budovaly přístupové cesty a organizovaly vůdcovskou činnost. Proto mělo Švýcarsko v této době mnohem lepší turistickou infrastrukturu.

Deutscher Alpenverein/Německý alpský spolek.

V Mnichově a v Lipsku se pravidelně setkávali alpinisté už od roku 1866 a v Mnichově vznikla kolem zmocněnce Rakouského alpského spolku pro Bavorsko Theodora Trautweina pobočka ÖAV s 25 členy. Knihkupec Theodor Trautwein vydal průvodce po Alpách „Wegweiser durch Südbayern, Nordtirol und die angrenzenden deutschen Teile Salzburgs”. Student práv z Mnichova Karl Hofmann se při svém putování po horách dostal zrovna jako Johann Stüdl do Kalsu. I on si uvědomoval důležitost ekonomické podpory alpských oblastí. Slýchával o požáru v Heiligenblutu, o sesuvech půdy v Tyrolsku a záplavách v Bavorsku, které už tak bídné životní podmínky horských obyvatel ještě zhoršovaly. Místo očekávaného alpského spolku podle vzoru Švýcarska se Hofmann dočkal v Mnichově 27. března 1869 založení Geografické společnosti (Geographische Gesellschaft), která místo pomoci hladovějícímu obyvatelstvu v Alpách dala přednost výzkumné polární cestě na Špicberky.  Karl Hofmann bil doslova na poplach a nakonec se mu podařilo 9. května 1869 v hostinci "Zur Blauen Traube" položit základy spolku pod názvem „Allgemeiner deutscher Alpenverein”. Zároveň došlo k založení první sekce Mnichov/Sektion München, jejíž výbor plnil na tři roky i funkci centrálního orgánu celého spolku (tzv. Vorort – 1869/70 Mnichov, 1871 Salzburg, 1872/73 Vídeň). Prvním předsedou sekce Mnichov a zároveň DAV zvolila členská základna ministerského radu Gustava von Bezolda. Nespokojená část Rakouského alpského spolku založila po dlouhém dohadování kolem stanov 19. srpna 1869 sekci Vídeň/Sektion Wien DAV.  Vzhledem k tomu, že počet členů v DAV nebyl nijak vysoký, vydal mnichovský výbor provolání, že nový alpský spolek má spojovat přátele Alp „na Dunaji a Rýnu, od Severního moře a Baltského moře až k Jadranu”. Zanedlouho se zvýšil počet členů nejen v Německu, ale také v Rakousku. Na konci roku 1869 měl DAV už 12 německých a 10 rakouských sekcí s 1070 členy a ve třetím roce 1871 stoupl počet v DAV na 1515 osob. DAV se odlišoval od ostatních alpských spolků (zejména od londýnského) tím, že noví členové nemuseli prokazovat předepsaný počet vysokohorských tůr nebo vydání vědecké práce. DAV se otevřel všem „milovníkům vznešeného světa Alp” (Verehrern der erhabenen Alpenwelt).

Rozdíly mezi DAV a ÖAV na začátku 19. století.

Přestože cíle obou alpských spolků (DAV a ÖAV) se v mnohém ve stanovách schodovaly, existovaly rozdíly, které postupně prosadily přední pozici DAV. Oba spolky přisuzovaly význam vědeckému bádání a výzkumu hor, zasazovaly se o zveřejnění výsledků tohoto výzkumu ve spolkových publikacích, pořádaly přednášky a propagovaly umělecká díla. DAV a ÖAV zakotvily ve stanovách i vzájemná setkávání a pořádání společných cest, dále zasazování se o zpřístupnění Alp, budování přístupových cest, horských chat a organizování horských vůdců.  ÖAV nebyl ale díky svému centrálnímu vedení schopen dosáhnout významného zlepšení v odlehlých horských vesnicích. Uchyloval se více k vědeckému a literárnímu zaměření. Budování horských chat a cest probíhalo spíše po privátní linii členské základny. Spolek poskytoval sem tam menší finanční obnosy, ale po praktické stránce se v alpských oblastech více neangažoval. DAV oproti tomu ve svých sekcích vyvinul neuvěřitelnou stavební činnost. Do konce roku 1876 vybudovaly sekce DAV 26 horských chat, 6 jich bylo ve výstavbě nebo ve stavu schváleného projektu, zlepšily cesty k chatám nebo vystavěly nové turistické cesty k okolním horským štítům.

Organizování horských vůdců.

Vedoucí pozici v organizování horských vůdců sehrál Johann Stüdl. V roce 1869 sepsal stanovy pro Spolek horských vůdců ve Východních Alpách (Bergführerverein der Ostalpen), z kterých pak vycházely i stanovy ostatních spolků horských vůdců v celé monarchii. Zrovna tak uvedl do chodu rakouský farář Senn v Ötztalu řád pro horské vůdce, který schválilo státní místodržitelství v Innsbrucku 4. září 1871 pro celou oblast Tirol a Vorarlbergu.

Ženy v alpských spolcích.

Od samého počátku vstupovaly do alpských spolků i ženy. Mnichovskou sekci tvořilo hned při založení 46 alpinistek, přičemž u poloviny z nich se jednalo o manželky mužských členů. Zejména dámy v DAV vyvinuly úsilí v zasílání sociálních balíčků (Care-Pakete) s pletenými nebo ušitými dárky do příslušných pracovních oblastí. Zrovna tak organizovaly dobročinné sbírky v případě postižení horských obcí po silných bouřích, lavinách nebo po sesuvech půdy. Technický pokrok do horských obcí přicházel i ve formě lepších kuchyňských sporáků, žehliček na dřevěné uhlí, kuchařských receptů pro hostinské, v zavedení batohů namísto nepraktických nůší nebo pro horské vůdce v potřebných lucernách do bouří, v horolezeckých skobách, cepínech či v ochranných brýlích před ostrým sluncem na zasněžených horách, v lepších lanech či v nových mapách a příručkách pro horské vůdce.

Společenský život a sdružování.

Společenský život DAV se odvíjel především na pořádaných přednáškách nebo spolkových večerech, kde docházelo k výměně zkušeností a po ukončení výstavby horské chaty pořádaly sekce DAV slavnosti přímo na chatě nebo v místě jejího sídla. To byl další z odlišných přístupů. Společenský život, pokud už k němu docházelo, se odehrával u ÖAV výlučně ve Vídni. Zrovna tak nastával problém při tajném hlasování při výročních volbách, kdy pro zahraniční členy nebylo jednoduché se voleb účastnit. ÖAV proto zavedl v ostatních korunních zemích a v Německu funkci zmocněnců (Bevollmächtigten), čímž se snažil vylepšit centrální řízení a poskytovat alpinistům v zahraničí lepší spojení s Vídní a přístup k informacím. Ve zřizování nebo povolování poboček se snažil suplovat chybějící sekce.

Výzkum a literární činnost.

Těžiště alpské činnosti spatřovala ÖAV nadále ve výzkumné práci, jejíž výsledky uveřejňoval především v periodických ročenkách nebo ve spolkových publikacích, na které vydával dvě třetiny svého rozpočtu. Publikování DAV se podstatně zlepšilo až po vydání vlastního časopisu „Zeitschrift des Deutschen Alpenvereins”. Konkurenci v publikování představoval pro DAV i Österreichischer Touristenklub (Rakouský turistický klub) s časopisem „Der Tourist”.

Společná cesta - DuÖAV.

První kroky k vzájemné spolupráci mezi DAV a ÖAV byly nastoleny v prosinci 1871 vydáváním společné ročenky „Zeitschrift des Deutschen und Österreichischen Alpenvereins” s redaktory Dr. Karlem Haushoferem v Mnichově a Edmundem Mojsisovicsem ve Vídni. Na výročním shromáždění DAV 23. srpna 1873 v Bludenci došlo nakonec ke sloučení obou alpských spolků a Österreichischer Alpenverein se stal samostatnou sekcí nového Německého a rakouského alpského spolku/Deutscher und Österreichischer Alpenverein. Ještě téhož roku se sloučila sekce Vídeň/DAV-Sektion Wien s celou sekcí ÖAV do sekce DuÖAV-Sektion Austria a stala se tak největší sekcí nově založeného spolku. Teprve v roce 1887 ji předhonila Mnichovská sekce. Na třetím místě se střídaly co do velikosti sekce Salzburg, Frankfurt nad Mohanem a Lipsko, po roce 1885 se na třetím místě pohybovala sekce Praha. Sídla centrálního výboru se střídala:  Latentně sice národnostní problémy v zemích Koruny české existovaly již za Rakouska-Uherska, ale společné soužití s německým národem jimi nebylo až do Napoleonských válek a Vídeňského kongresu v roce 1815 nijak viditelně ovlivněno. K prvnímu narušení vzájemného soužití došlo po Frankfurtském sněmu, jehož se čeští zástupci i přes pozvání z podnětu Františka Palackého odmítli účastnit. Nicméně 33 zástupců sudetských Němců účast přijalo. Další zničující důsledky pro DuÖAV přineslo nejprve vypuknutí 1. světové války a následně rozpad monarchie.

První světová válka.

Do roku 1915 se nacházely horské chaty mimo nebezpečnou zónu. Vstupem Itálie do války se vše změnilo. V Payerhütte byl zřízen vojenský tábor a všechny ostatní chaty byly zavřené nebo pustly, zrovna tak jako zbudované cesty a výstupy. Po válce a vzniku Československa se musely německé alpské spolky na území bývalých zemí Koruny české distancovat od mateřských organizací v Rakousku. Například Payerhütte a Höllerhütte zůstaly na odtrženém území Jižního Tyrolska pod správou italské sekce Miláno/CAI-Sektion Mailand (Club Alpino Italiano) a na ostatních horských chatách ve Východních Alpách probíhaly opravy a nové značení cest.

Nacionalismus a Antisemitismus.

Rodák z Fürthu a židovský právník Dr. Ignaz Ortenau (1830-1883) vstoupil do Německého alpského spolku v roce 1869 a patřil jako mnoho dalších židovských členů k horní společenské vrstvě. V roce 1875 zastával místo notáře v Mnichově a sloužil u bavorského prince regenta Ludvíka III. jako právní poradce. Mnoho židovských vědců, horolezců a intelektuálů se nesmazatelně podepsalo na utváření horských letovisek, přírody a módy. Obchodník Julius Wallach se proslavil v Mnichově na přelomu 19. a 20. století svým salónem s alpskými kroji nebo Paul Preuß jako nejlepší horolezec. V největší a nejstarší sekci Austria se vyslovil pro přijetí árijského paragrafu do stanov horolezec Eduard Pichl a kolem něho seskupení soukmenovci. Na výročním shromáždění 22. února 1921 se těmto příznivcům prosazení z důvodu nezískané většiny hlasů sice nepodařilo, ale po protestním opuštění sálu židovskou členskou základnou se nechal Pichl zvolit předsedou rakouské sekce Austria.

Sekce Donauland.

Antisemitisté a židovská část členské základny utvořili v roce 1921 vlastní sekci pod názvem Donauland a těsnou většinou hlasů (14 : 12) se jim přijetí sekce do DuÖAV za velké agitace a podpory Johanna Stüdla podařilo. Sekce Austria podporovaná mnohými sekcemi v Rakousku i v Německu, ale také Akademickou sekcí Vídeň/Akademischen Sektion Wien se o vyloučení spolku Donauland nadále pokoušely. V roce 1922 se 63 sekcí (především rakouských) spojilo do antisemitského svazu „Deutschvölkischen Bund”. Teprve po nezdařeném Hitlerově puči se v roce 1924 podařilo židovským odpůrcům sekci Donauland z DuÖAV vyloučit. Členové Donaulandu tak byli nuceni konstituovat nový spolek pod názvem „Alpenverein Donauland”.  Vídeňskému nátlaku odolávaly i DAV spolky na území Československa. V roce 1933 požadovala vídeňská sekce Austria po VDAV přijetí árijského paragrafu, což bylo za daných politických podmínek pro alpské spolky těžko proveditelné. Předseda svazu VDAV (Verband der deutschen Alpenvereine) August Gessner poslal do Vídně memorandum, ve kterém vysvětloval z jakých důvodů se nemohou sudetské alpské spolky vzdát nepolitického statutu a zrovna tak nemohou přijmout árijský paragraf. Ve městech jako byly třeba Teplice nebo Žatec žilo mnoho židovského obyvatelstva a v DAV panovala liberální a tolerantní atmosféra. Židé v DAV zastávali významné funkce ve výborech a alpským spolkům přispívali nemalými finanční příspěvky. V Českém Krumlově byl 15. února 1933 založen DAV Böhmisch Krumau (DAV Krumlov) v jehož stanovách byl při zakládání árijský paragraf zakotven a tedy „podmínkou (přijetí) byl árijský původ.“

Druhá světová válka a poválečná situace.

Centrální výbor DuÖAV sídlil od roku 1933 do roku 1937 ve Stuttgartu a svým postavením se mu dařilo až do anšlusu Rakouska přímému vlivu NSDAP unikat. Sekce DAV na území Třetí říše spadaly od roku 1933 pod NS-Reichsbund für Leibesübungen. Teprve po připojení Rakouska a sudetských oblastí Československa k Třetí říši se staly i tyto sekce DuÖAV součástí nacistické struktury pod Národně socialistickým říšským svazem pro tělesnou výchovu (NSRL). Do funkce předsedy dosadila NSDAP Arthura Seyße-Inquarta.  Západní spojenci po ukončení druhé světové války DAV jako nacistickou organizaci zakázali. Ze začátku vznikaly pod jiným názvem první alpské spolky na území Západního Německa. Organizování členské základny německých alpských spolků z území bývalého Československa nebylo kvůli odsunu jednoduché, jelikož se vysídlení sudetští Němci dostali do všech koutů Rakouska a Německa. Ve Východním Německu zůstaly sekce DAV zakázány a některým se podařilo převést svůj majetek do NSR. V Rakousku byl povolen pouze „Österreicher Alpenverein Innsbruck”.  Znovuzřízení DuOeAV ve stylu velkoněmeckého spolku bylo samozřejmě po válce nemyslitelné. V září 1950 přijal po znovuzaložení svůj původní název Oesterreichischer Alpenverein (OeAV) a v říjnu 1950 ve Würzburgu Deutscher Alpenverein (DAV). Horské chaty německých sekcí DAV na území Rakouska zabavili v roce 1945 spojenci a následně předali do nezávislé správy. Teprve po podepsání Rakouské státní smlouvy o znovuobnovení rakouské suverenity a demokracie mohly přejít v květnu 1956 do majetku původních západoněmeckých sekcí DAV. Horské chaty východoněmeckých sekcí v roce 1967 DAV odkoupil. V DDR se velmi brzy po převratu v roce 1989 konstituovaly první alpské sekce, které v květnu 1990 přeložily své vedení zpátky do domoviny, některé se rozpustily nebo převzaly názvy svých nových sekcí na západě.

DAV - 21. století.

V současné době spolek provozuje 332 chat s celkovou kapacitou 22 000 lůžek. Chaty patří jednotlivým sekcím, ale všechny jsou otevřeny pro jakéhokoliv člena spolku. Mnoho sekcí provozuje i chaty určené pouze členům sekcí DAV. Dále provozuje lezecké stěny a haly a zprostředkovává služby sportovcům, jako například pojištění, půjčovnu vybavení a map. V roce 1994 se stala ochrana přírody jedním z hlavních cílů DAV. Zpřístupnění Alp bylo oficiálně prohlášeno za dokončené. Od té doby se již nestaví žádné nové cesty nebo chaty a DAV se zaměřil na udržení stávající infrastruktury.

Členství.

Výhody.

Členství v Německém alpském spolku má pro sportovce i turistu mnoho výhod. Celkový výpis výhod členství v DAV lze najít na oficiálních stránkách. Mezi nejzajímavější patří:

Příspěvky.

Členský příspěvek se vybírá jednou ročně. Výše příspěvku se liší od sekce, ve které se dotyčná osoba přihlašuje. Členství v sekci se řídí místem bydliště. V roce 2011 se výše příspěvku v Německu pohybovala mezi 45-90 EUR pro dospělého člověka, pro rodinu jsou nabízena zvýhodněná členství.

Členství pro občany ČR.

Alpy a celosvětově velehory patří k častým destinacím dovolených mnoha Čechů. Pro aktivní horské turisty a sportovce může být členství v Německém alpském spolku zajímavé. Na území ČR neexistuje žádná sekce, která by byla přímo členem DAV. Od ledna 2011 je Lužický horský spolek jako první organizace v České republice součástí DAV (Deutscher Alpenverein) jako místní skupina (Ortsgruppe) sekce Zittau.

Deutscher Alpenverein (DAV, česky "Německý alpský spolek") založený v roce 1869 německými a rakouskými horolezci je největším horolezeckým spolkem na světě a jednou z největších organizací věnující se sportu a ochraně přírody v Německu s více než 988 000 členy ve 355 samostatných sekcích. Na území Alp a v pohořích Německa spravuje síť 325 veřejně přístupných horských chat s více než 20 000 lůžky a 30 000 km cest. Jedním z hlavních cílů DAV je zachování horského světa pro budoucí generace. V budově „Alpines Musea” v Mnichově se nachází pod jednou střechou největší knihovna na světě specializovaná na horolezectví, alpinistické muzeum a archiv DAV. Předsedou DAV byl zvolen v letech 1992-2005 Josef Klenner, který tento post vykonává od roku 2010 opětovně.