Vývoj.

Prototyp označený CKB-3 zalétal pilot Valerij Čkalov v říjnu roku 1933. Letoun poháněl americký výškový motor Wright SGR-1820-F3 o výkonu 525,52 kW, jehož licenční výroba se v SSSR připravovala pod označením M-25. Výzbroj tvořily dva synchronizované kulomety PV-1 ráže 7,62 mm a pod křídly byly závěsníky pro 40 kg pum. CKB-3 dosahoval ve výšce 3000 m rychlosti 368 km/h. Dne 21. listopadu 1935 vytvořil zkušební pilot V. K. Kokkinaki s tímto letounem výškový rekord 14 575 metrů. Překonal tím světový rekord 14 442 m Itala Donatiho, SSSR však tehdy nebyl členem FAI (Mezinárodní letecká federace) a výkon tak nebyl oficiálně uznán.  Sériová výroba započala počátkem roku 1934 a z důvodu nedostatku motorů M-25 prvních 404 kusů I-15 poháněly motory M-22 o výkonu 352,80 kW. S touto pohonnou jednotkou dosahoval I-15 ve výšce 3000 m maximální rychlosti 350 km/h. Dalších 59 letounů mělo instalované dovezené americké motory, do dalších 270 strojů již byly zabudovány pohonné jednotky M-25 produkované v SSSR. Během výroby se několikrát měnil charakteristický baldachýn, zalomený do horní části trupu pro lepší výhled pilota, část série byla postavena s průběžným nelomeným horním křídlem. Sériové I-15 byly vyzbrojeny čtveřicí kulometů PV-1 s celkovou zásobou 3000 nábojů. V roce 1938 byla výzbroj některých exemplářů změněna na dva kulomety UBS ráže 12,7 mm.  V roce 1936 došlo ke změně konstrukce I-15. Bylo definitivně rozhodnuto obnovit baldachýn horního křídla bez lomení, zvětšit plochu a použít motory M-25V s výkonem zvýšeným na 551,25 kW. Motor byl opatřen širokým prstencem typu NACA, který velmi zlepšoval proudění okolo přídě trupu proti původnímu provedení s krytem Townend. Umožňoval také dokonalejší regulaci chlazení. Nová verze byla označena I-15bis, nebo také I-152. Výzbroj se skládala ze čtveřice kulometů PV-1, nebo UBS. Na závěsníky bylo možno zavěsit až 150 kg pum.  Pro výcvik pilotů byla postavena také dvoumístná cvičná verze DIT. Na letounu I-15bis TK zkoušel Polikarpov pohonnou jednotku M-25V se dvěma turbokompresory TK-3 a na dalším I-152bis GK přetlakovou kabinu konstruktéra Ščerbakova.  Další vývojové práce vyústily v typ Polikarpov I-153 se zatahovacím podvozkem.  Celkem bylo vyrobeno 3 223 letadel I-15.

Bojové užití.

Ve španělské občanské válce, kde si tyto stroje vedly poměrně úspěšně, dostaly I-15 přezdívku Chato (plochý nos) a bylo jich dodáno 550 kusů. Prvních 18 I-15 bylo do Cartageny dopraveno lodí Bolševik 13. října 1936. Dalších sedm bylo 16. října přeloženo na moři z lodi Lavamendy a dopraveno na pobřeží. Od května 1937 byla zavedena licenční výroba v závodech CASA v Sabadelu a Reusu.  Ve Španělsku nejdříve vznikly tři oddíly I-15 vedené G. Zacharovem, K. Kovtunem a P. Ryčagovem, který byl zároveň velitelem celé eskadrily. Koncem listopadu 1936 byla v Baskicku uvedena do operační činnosti Escuadrilla Basque pod velením sovětského pilota B. Marančova. Důsledkem ztrát a dalších dodávek I-15 na přelomu let 1936 a 1937 došlo k reorganizaci jednotek vyzbrojených tímto typem. Byla založena 1. letka s názvem „La Calle“ podle svého velitele Andrése García La Calleho. Velení druhé letky převzal další španělský pilot A. Santamarín. Koncem ledna 1937 pak byla utvořena 3. letka pod velením I. Kopceva.  Při další reorganizaci v květnu 1937 přijaly letky vyzbrojené I-15 oficiální název Escuadrillas de Chatos. Byla vytvořena nová 1. letka, jejímž velitelem se stal I. Jeromenko a původní 1. letka La Calle se přesunula do Baskicka. 2. letka zůstala pod velením Santamaríi a 3. letku převzal B. Kozakov. Všechny letky byly soustředěny do vyšší jednotky Grupo 26, jejímž prvním velitelem se stal I. Kopec. Stav Grupo 26 byl v září 1937 doplněn o 4. letku pod velením Španěla L. Duarteho Espése.  Na přelomu let 1938 a 1939 došlo k vytvoření nezávislé Grupo se stíhacími I-15bis, pojmenovanými republikány Super Chato. Jednotku tvořily tři devítičlenné letky pod velením E. G. Macíase, který byl současně velitelem skupiny, A. Rodrigueze a J. Mory.  K prvnímu předvedení I-15 s motorem M-22 na španělském nebi došlo již 4. listopadu 1936, kdy útoku deseti I-15 padly za oběť dva letouny Junkers Ju 52/3m a dva stroje Fiat CR.32 z Dequalovy letky. Dva další Fiaty byly odepsány po přistání v Torrijos. Následující den devět Fiatů CR.32 s italskými a španělskými piloty, kterým velel Ital Maccagno, zaútočilo na patnáct I-15 doprovázejících několik bombardérů Potez 54. Nacionalističtí letci po akci nahlásili sestřelení dvou I-15 a jednoho Potezu. Letouny I-15 nesly hlavní tíhu bojů do poloviny listopadu 1936. Během tohoto měsíce ztratilo Aviación Militar 14 letounů I-15, z nichž 9 bylo sestřeleno, tři havarovaly a dva stroje ukořistil nepřítel po ztrátě orientace jejich pilotů. Do 20. listopadu 1936 tak zůstalo jen osm letuschopných I-15.  Dalších bojů se I-15 účastnily také při bitvě na Jaramě, která trvala od 6. do 28. února 1937. Do bitvy zasáhla od 10. února letka La Calle a 3. letka. Následující den letka ztratila jednoho ze svých nejlepších pilotů J. Calderóna, který byl sestřelen protiletadlovou palbou, další Chato bylo sestřeleno 16. února při útoku na formaci dvanácti Ju 52 Legie Condor. 18. února bylo v letecké bitvě s formací tří Ju 52/3m a dvou IMAM Ro-37, doprovázených Fiaty CR.32, ztraceno pět I-15. 20. února pak letka La Calle přišla o další I-15 včetně pilota Berciala.  Do dalšího velkého střetnutí se letka La Calle a 3. letka I. Kopceva s I-15 zapojila během bitvy u Guadalajary v březnu 1937. Čtvrtý den bitvy, 12. března, vzlétly I-15 proti italským kolonám, na které zaútočily kulometnou palbou a pumami. O den později pokračovalo 28 letounů I-15 v napadání kolon u Brihuegy. Od 15. března tuto roli převzaly lehké bombardovací a průzkumné stroje Polikarpov R-5 a R-Z, kryté a podporované I-15 a I-16. K větším vzdušným bojům došlo až ke konci bitvy. 20. března vzlétla letka La Calle ve čtyřech tříčlenných rojích, vedených La Callem, Dahlem, Tinkerem a M. Garciou Granadosem, proti trojici bombardérů Savoia-Marchetti SM.81 doprovázených Fiaty. Při vzájemné potyčce byly sestřeleny dva CR.32 a dva letouny I-15. Třetí Chato bylo ztraceno při nehodě.  Rovněž během třítýdenní bitvy u Brunete v červenci 1937 operovaly tři letky I-15. Během tohoto střetu uplatňoval Jugoslávec Božko Petrovič z 1. letky I-15 se silnějším motorem M-25 nárok na první sestřel letounu Messerschmitt Bf 109B-1 ve Španělsku. 12. července došlo ke střetu Fiatů s trojicí I-16 a patnácti I-15, které skončilo sestřelem jednoho CR.32 a jednoho stroje I-15. Největší bitvou tohoto dne se stalo hodinové utkání dvou letek I-15 a třech I-16 s šedesáti CR.32 a jednou letkou strojů Heinkel He 51 nad Villaňuevou de la Caňada. Republikánští letci nahlásily vítězství nad osmi Fiaty a jedním He-51 s přiznáním ztráty tří I-15 a dvou I-16. Italové naopak hlásily sestřelení pěti I-15 a čtyř I-16. Následující den byl na I-15 sestřelen americký dobrovolník H. Dahl, nad kterým zvítězil Fw. Boddem na Bf 109. 16. července pak byly I-15 uzemněny kvůli nutným opravám a nadměrnou únavu pilotů. Během bitvy u Brunete klesl počet letuschopných I-15 od začátku července do konce měsíce na 30, celkové ztráty činily 12 Chato.  Dne 15. října 1937 provedlo republikánské letectvo jednu ze svých nejúspěšnějších akcí proti pozemním cílům. Útoku proti letišti Sanjurjo u Zaragozy. Vlastní útok provedlo 21 I-15 rozdělených do dvou letek pod velením A. Serova a Ch. Gonzálese Garcii. Vzdušné zajištění tvořilo pět letek I-16 o síle 43 strojů. Úderná skupina I-15 během ostřelování a bombardování letiště zlikvidovala tři Ju 52/3m, tři letouny Heinkel He 46 a šest Fiatů CR.32 skupiny Asso di Bastoni.  Od prosince 1937 do února 1938 během bitvy o Teruel zasáhly do bojů mimo jiné také tři letky I-15. První větší vzdušný boj se odehrál 28. prosince během útoku strojů Heinkel He 45 a He 46 doprovázenou skupinou CR.32 na republikánskou kolonu u Albarracínu. Proti formaci odstartovalo šest I-15 krytých patnácti I-16. Polovina I-15 byla sestřelena piloty J. Allendem, C. Bayem a J. Muntadesem. Vázquez Sagastizábal si na své konto připsal jednu z doprovodných I-16. 6. ledna Sagastizábal a Bayo sestřelily dvě I-15 atakující Heinkel He 111. K další potyčce mezi italskými Fiaty a dvěma letkami I-15 došlo 17. ledna nad Santa Eulalia, následující den pak republikánské letectvo přišlo o čtyři I-15 během tří vzdušných bojů. K dalšímu většímu střetnutí mezi Fiaty a I-15 došlo v bitvě o Teruel 24. ledna 1938 a 21. února, kdy bylo zničeno pět I-15. Celkové ztráty I-15 během bojů o Teruel dosáhly počtu 34 strojů, z toho 13 ve vzdušných bojích.  Při ofenzivě generála Franka v Aragonii v období březen-duben 1938, sestřelili piloti I-15 dne 10. března jeden ze skupiny bombardérů He 111, útočících na letiště v Bujaraloz. V tento den však republikánské letectvo přišlo o tři I-15 na zemi při náletu na letiště v Belchite a Jatiel, další Chato bylo sestřeleno. 12. března se střetlo 18 CR.32 jednotky 2-G-3, které doprovázely Ju 52/3m s dvacítkou I-15. Po přistání na domácím letišti nárokovali piloti 2-G-3 zničení tří I-15, další dvě pak do konce dne, republikánští piloti naopak nahlásili zničení tří Fiatů. Další velká bitva následovala 14. března s 45 člennou skupinou CR.32, z nichž letci Fuerzas Aéreas Republicanas Espaňolas (ke změně názvu došlo v květnu 1937) na letounech I-15 a I-16 nárokovali tři sestřelené bez vlastních ztrát. Na druhý den zasahovaly I-15 Chato, tradičně výškově jištěné I-16, proti skupině bombardérů Dornier Do 17 z průzkumné skupiny A/88 s doprovodem Bf 109. Střetnutí beze ztrát na obou stranách nad Maele však skončilo nepřesným odhozením pum ze zaskočených Dornierů. 20. března pak piloti I-15 nárokovali sestřel bombardéru Fiat BR.20 Aviazione Legionaria. O čtyři dny později 18 CR.32 doprovázelo He 51 a italské Savoia-Marchetti SM.79 k náletům na Quinto. Nad městem se utkaly s 11 I-16 a 30 I-15. Španělští nacionalisté nárokovali sestřelení čtyř I-15. FARE za celý den přiznalo ztrátu čtyř sestřelených I-15 a dvou při vzájemné kolizi. Celkové ztráty I-15 během ofenzivy v Aragonii bývají uváděny od dvaceti do třiatřiceti I-15, z nichž třetina byla zničena při útocích na zemi.  I-15 byly následně zapojeny také v bitvě na Ebru, kdy 14. srpna 1938 společně s třemi letkami I-16 zasahovaly proti 90 CR.32 a 7 Bf 109 doprovázejících 27 He 111. Do 4. října mělo ztratit FARE během bojů dle různých hlášení až 9 I-15. Do konce bitvy mělo republikánské letectvo přijít o celkem 30 I-15, z nichž však část mimo Ebro.  V závěru občanské války ve Španělsku došlo k ofenzivě frankistů v Katalánii, končící obsazením Madridu. Na začátku ofenzivy v prosinci 1938 disponovalo FARE v Katalánii čtyřmi letkami I-15, z nichž dvě byly v lednu 1939 odeslány na jih k podpoře republikánů u Pozoblanka. Koncem první poloviny ledna se tak v Katalánii i vlivem pokračujících bojů nacházelo pouhých 18 letuschopných I-15. Licenční výroba dodala během měsíce ledna ještě 24 kusů Chato, dalších 31 I-15bis během ledna připlulo po moři do Barcelony. Vývoj války ovšem nedovolil po jejich montáži efektivní využití. V samém závěru války padlo větší možství I-15 do rukou postupujícím nacionalistům, například 18 kusů 1. února 1939 na letišti Vich, z toho šest v letuschopném stavu a 7. února dalších 22 poškozených I-15 na základně Tortelá.  V roce 1939 byly I-15 nasazeny v bojích proti Japonsku, které chtělo obsadit Mongolskou republiku. Na začátku května 1939 se v Mongolsku nacházel 70. stíhací letecký pluk (70. IAP) VVS RKKA, kterému velel major Zabalujev. Pluk dislokovaný na letišti Tamsag Bulag měl na stavu 14 I-15bis a 24 I-16 typ 5. Z celkového počtu I-15bis však bylo na začátku leteckých střetů, zahájených 20. května, bojeschopných jen 9. Sovětské letectvo rychle do ohrožené oblasti přemístilo od 23. aviabrigady ze Zabajkalského okruhu 22. IAP pod velením majora N. G. Glazkina. Útvar disponoval 35 I-15bis a 28 I-16 typ 10. Již během přeletu byl ztracen jeden I-15bis pilota Gusarova. Dne 23. května 1939 22. IAP dosáhl mongolského letiště Bajan Tümen, 25. května se připojil k 70. IAP na bojovém letišti Tamsag Bulag. K 27. květnu tak v oblasti bylo celkem 48 bojeschopných I-15bis.  V následujících bojích utržily velké ztráty především I-15bis, které s výjimkou výzbroje zaostávaly za japonskými armádními stíhačkami Nakadžima Ki-27 ve všech ohledech. Již 28. května byl sestřelen celý tříčlenný roj I-15bis, přičemž piloti Voznesenskij, Ivančenko a Čekmarov padli. Ve stejný den z Tamsag Gulag odletělo dalších deset I-15bis 22. IAP, které byly nad řekou Chalchyn napadeny osmnácti Ki-27 z 11. sentai. Šest sovětských strojů bylo sestřeleno, sedmá shořela po nouzovém přistání. Japonci ztratili pouze jeden Ki-27, jehož pilot se zachránil na padáku. Do konce května VVS RKKA ztratilo v Mongolsku 13 I-15bis.  Dne 2. června byly oba stíhací pluky doplněny vetrány z bojů ze Španělska a Číny. Do leteckých bojů nad Chalchyn golem se 20. a 70. IAP vrátil 11. června letem podél mongolsko-mandžuské hranice, avšak bez kontaktu s nepřítelem. Tři letky 22. IAP pak 17. června provedly bitevní útok na japonskou armádu na břehu řeky Chalchyn a i v dalších dnech pokračovaly v ofenzivních akcích.  Sovětské letectvo nasadilo I-15 také v Zimní válce proti Finsku v letech 1939-1940. Několik ukořistěných strojů pak používal i finský Ilmavoimat.  Po přepadení SSSR nacistickým Německem se I-15 nemohly v žádném případě měřit s letouny Luftwaffe. Ještě v létě 1941 však byly I-15bis dosti početně zastoupeny ve VVS, kde sloužily především k výcviku.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro I-15 s motorem M-25

Polikarpov I-15 byl sovětský jednomístný stíhací letoun, který vznikl v Ústřední letecké konstrukci brigády Nikolaje Polikarpova jako následný typ po I-5. Jednalo se o dvouplošník smíšené konstrukce s pevným záďovým podvozkem, hvězdicovým motorem a otevřeným kokpitem opatřeným větrným štítkem.


Taxonomie.

Tomistoma úzkohlavá byla dříve řazena do čeledi krokodýlovití (Crocodylidae) a monotypického rodu tomistoma ("Tomistoma"). Do této čeledi byl rod zařazen na základě anatomických znaků. Molekulární analýza z roku 2007 nicméně objevila genové sekvence společné pouze s gaviály a tento druh by tedy měl být přeřazen do čeledi gaviálovití (Gavialidae).  Druh objevil H. Schlegel, po němž nese druhové jméno a popsal jej Salomon Müller roku 1838. Rodové jméno "tomistoma" znamená v překladu z řečtiny "ostrá tlama".

Výskyt.

Tomistoma úzkohlavá se vyskytuje v jihovýchodní Asii, a sice 5° severně a jižně od rovníku. Vyskytuje se na ostrovech Sumatra, Borneo a na západní Jávě a také na Malajském poloostrově. Největší populace se vyskytují na Kalimantanu a na Sumatře, populace na Jávě je pravděpodobně malá, v Thajsku i Vietnamu je druh již pravděpodobně vyhuben.  Tomistoma úzkohlavá se může vyskytovat v řadě sladkovodních biotopů (nížinné sladkovodní bažinaté lesy, zaplavené lesy, bažiny, jezera, objevuje se i v druhotných lesních stanovištích) avšak pro jeho život je nutná také suchá zem, na kterou klade vejce a vyhřívá se zde na slunci. Maximální nadmořská výška činí 200 m n. m.

Popis.

Tomistoma úzkohlavá měří 4 až 5 m, avšak mohou existovat i větší exempláře, hmotnost je odhadována na 93 až 210 kg. U druhu je vyvinut pohlavní dimorfismus, samci jsou větší než samice a dosahují velikosti minimálně pěti metrů. Trup je hydrodynamicky stavěn, ocas dobře osvalený. Podobně jako gaviál indický má tomistoma úzkohlavá dlouhé čelisti, je v nich 76 až 84 zubů. Oči s nosními otvory leží na vrchu hlavy, které zůstávají nad hladinou, když se krokodýl potopí. Zbarvení je u samců i samic včetně mláďat tmavé, na břiše krémové, ocas je posázen černými pruhy, tmavé skvrny se nacházejí rovněž na čelistech tohoto druhu.

Chování.

O chování tomistomy úzkohlavé nebylo zjištěno dostatečné množství informací. Většinu času tráví ponořena pod vodou s vyčnívajícíma očima a nozdrami, avšak je schopna i ponoru až na dvě hodiny, čehož dosáhne zpomalením metabolismu. Vyhřívání na slunci u tohoto druhu není časté. Velikost teritoria nebyla zjištěna, avšak jedinci chovaní v zajetí k sobě neměli agresivní sklony. Tomistomy se dorozumívají hmatem, čichem a zrakem, na rozdíl od ostatních druhů krokodýlů jsou naopak spíše tiché. Na velké části těla má tento druh smyslové orgány citlivé na tlak okolní vody, čímž vyhledává kořist. Jejich čelisti jsou vhodné na chytání ryb, avšak na rozdíl od indického gaviála může tomistoma požírat i jiná zvířata, například savce, zaznamenány byly útoky na makaky jávské ("Macaca fascicularis") či prasata divoká ("Sus scrofa"). Je oportunistickým živočichem, nepohrdne různými druhy potravy.

Rozmnožování.

Rovněž rozmnožování není důkladně prozkoumáno a bylo zaznamenáno jen 20 hnízd z volné přírody. Nastává dvakrát za rok v období dešťů, kdy samci obyčejně připlavou k samici a začnou kolem ní plavat. Páří se vždy jednou denně po dobu až jednoho týdne. Samice následně naklade do hnízda, které postaví z listí a rašeliníku a jehož výška se odhaduje na 45 až 60 cm, snůšku o průměrném počtu 30 vajec měřících 9,5 × 6,2 cm a vážících 155 g, což je mezi krokodýly maximální hmotnost. Po 90−100 dnech se vylíhnou mláďata. Neexistují důkazy k tomu, že by se tomistomy o svá mláďata staraly, což je vzácnost mezi krokodýly. Kvůli tomu patrně některá mláďata padnou za oběť predátorům, žerou je například divoká prasata a větší plazi. Pohlavní dospělosti je dosaženo ve dvaceti letech, což je na krokodýly hodně. Ve volné přírodě se druh může dožít 60 až 80 let.

Ohrožení.

Tomistoma úzkohlavá je vedena Mezinárodním svazem ochrany přírody jako zranitelný druh s klesající populací o 2 500 až asi 10 000 kusech. Nebezpečí způsobuje ztráta přirozeného prostředí − bažinatých lesů, v současné době především jako následek rozšiřování plantáží olejných palem. Dalším nebezpečím jsou divoká prasata, která žerou vejce těchto krokodýlů, někdy jsou rovněž vysbírávána lidmi. Lov pro kůži probíhal mezi 50. až 70. lety 20. století, nicméně ke komerčnímu lovu již nedochází, i protože není pro svou kůži příliš ceněn. Lokální odlov jedinců a vajec z volné přírody však stále představuje menší hrozbu. Mimo to se některé tomistomy mohou zamotat do rybářských sítí.  Druh je zapsán na Úmluvu o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin v první příloze. Od 90. let 20. století probíhají výzkumy a sčítání jedinců ve volné přírodě, které mimo to přinesly některé informace o ekologii druhu. Ochrana druhu je však stále omezena, prakticky všechny ochranné iniciativy byly doposud prováděny primárně dobrovolnicky a s omezenými prostředky.

Tomistoma úzkohlavá, známá též jako gaviál sundský, krokodýl úzkohlavý a sundský gaviál ("Tomistoma schlegelii"), je krokodýl z čeledi gaviálovití (Gavialidae) a jediný žijící zástupce rodu tomistoma ("Tomistoma"). Druh popsal Salomon Müller v roce 1838. Obývá jihovýchodní Asii. Mezinárodní svaz ochrany přírody jej řadí mezi zranitelné druhy.


Příklady.

<poem> Comme je descendais des Fleuves impassibles, Je ne me sentis plus guidé par les haleurs ; Des Peaux-Rouges criards les avaient pris pour cibles, Les ayant cloués nus aux poteaux de couleurs. </poem> "Arthur Rimbaud"  <poem> Nad dálkou temných hor poslední požár plál; v hluboké ticho to měsíce vzešla zář, stříbřící hlavy té ubledlou mrtvou tvář i tichý pahorek, jenž v břehu vody stál. Města jsou vzdálená co bílý v modru mrak, přes ně v kraj daleký nesl se mrtvý zrak, v kraj, kde co dítě on – Ó krásný – krásný věk! </poem> "Karel Hynek Mácha"  <poem> Hrál kdosi na hoboj, a hrál již kolik dní, hrál vždycky navečer touž píseň mollovou </poem> "Karel Hlaváček"  <poem> A teplo mrtvých vnad, jež kynulo mi svěží pod růžným závojem, jejž dnů mých úsvit tkal, žár dlouhých pohledů, jež zhaslé v duši leží, a mrtvé polibky, jichž nežehl mě pal </poem> "Otokar Březina"  <poem> Píši vám, Karino, a nevím, zda jste živa, zda nejste nyní tam, kde se už netoužívá, zda zatím neskončil váš nebezpečný věk. Jste mrtva? Poproste tedy svůj náhrobek, aby se nadlehčil. Poproste růže, paní, aby se zavřely. Poproste rozpadání, aby vám přečetlo list o mém rozpadu. Smrt mlčí před verši. A já v nich před vás jdu tak mlád, tak krutě mlád a ponejprve zralý, že ve své mladosti podobám se již králi zašlého království. Vy jste přec věděla, co křídel chybí nám k rozletu anděla, jak krví smějeme se a jak krví pláčem. Nalezl jsem svůj pád. A chci vám říci, na čem. </poem> "Jiří Orten

Alexandrín je dvanáctislabičný (mužský) a třináctislabičný (ženský) rýmovaný verš tvořený jambickými stopami (jambický hexametr). Po šesté slabice následuje cézura (přerývka), která ale v české poezii není dodržována zcela důsledně. Alexandrínu hojně využívá stará poezie v románských jazycích i některé staré skladby české poezie. Svůj název získal podle starofrancouzské Alexandreidy. Ve francouzské literatuře se stal reprezentativním veršem klasicistní poezie a tragédie. Často se s ním setkáváme v sonetech. V české literatuře, kde představuje exkluzivní verš zdůrazňující rozdíl mezi poezií a prózou, byl užíván Otokarem Březinou, a právě proto Vítězslav Nezval napsal alexandrínem Smuteční hranu za Otokara Březinu.


Historie.

Řád sv. Ondřeje založil car Petr I. Veliký po vzoru západoevropských řádů. Prvním vyznamenaným byl admirál a maršál Fjodor Alexejevič Golovin, kterému car udělil řád 10. března 1699. Později se řádem dekoroval sám Petr Veliký a řádem byl odměněn také Alexandr Danilovič Menšikov. Petr Veliký řád neuděloval příliš často a nepovažoval za nutné stanovit přesný písemný statut řádu.  Řádový statut byl vydán až později carem Pavlem I. v rámci dokumentu ""Imperátorské stanovy pro ruské rytířské řády"" z roku 1797. K udělení tohoto řádu nebyly stanoveny žádné konkrétní podmínky. Jeho udělení záviselo plně na rozhodnutí vládnoucího ruského panovníka. Obecně se ale užíval k vyznamenávání vyšších státních úředníků a vojáků ve vysokých hodnostech. Podle Statutu o carské rodině měla na udělení řádu automaticky právo také všechna ruská velkoknížata při křtu. Knížata imperátorské krve řád získala po dovršení plnoletosti a knížata romanovské dynastie na základě rozhodnutí panovníka. Nositel řádu byl v rámci ruského systému hodností (Tabulka hodností) roven III. třídě (tj. hodnost generálporučíka nebo tajného rady). V rámci hierarchického pořadí byl nositel řádu sv. Ondřeje roven nositelům dalších čtyř nižších ruských vyznamenání – řádu sv. Alexandra Něvského, řádu Bílého orla I. třídy, Řádu sv. Anny I. třídy a Řádu sv. Stanislava I. třídy. Řádový svátek se slavil 30. listopadu.

Třídy a pravidla nošení.

Řád byl udělován pouze v jedné třídě s velkostuhou a hvězdou nebo řetězem a hvězdou.

Vzhled řádu.

Řádový odznak tvoří černě smaltovaný zlatý dvojhlavý orel, na němž je ve středu umístěn ondřejský kříž s postavou ukřižovaného sv. Ondřeje, patrona Ruska. Na konci každého ramena kříže jsou písmena v latince: "S/A/P/R (Sanctus Andreus Patronus Russiae" – Svatý Ondřej, patron Ruska). Orel je převýšený korunkou. Hvězda řádu je osmicípá ve stříbře. V prostředním medailonu je vyobrazen dvojhlavý orel a kolem je páska s nápisem "За веру и верность" (Za víru a věrnost) na modrém podkladě. Výjimečně se udělovala hvězda provedená v briliantech

Významní nositelé.

Nositelem řádu byla od konce 18. století podle Statutu o carské rodině automaticky všechna ruská velkoknížata z rodu Holstein‐Gottorp‐Romanov. Vedle toho byla řádem vyznamenávána ruská aristokracie a významní ruští vojevůdci.  Nositelem řádu byl například arcivévoda František Ferdinand d'Este nebo maršál Jan Josef Radecký z Radče.

Řád svatého apoštola Ondřeje Prvozvaného (rusky Орден Святого апостола Андрея Первозванного), zkráceně také Řád svatého Ondřeje (Орден Святого Андрея) byl nejvyšší ruský řád udělovaný v letech 1698/9 až 1917. Řád založil car Petr I. Veliký jako první ruské vyznamenání západního typu. Po roce 1917 se stal rodinným řádem dynastie Romanových. Neoficiálně jej obnovila v roce 1988 ruská pravoslavná církev. V roce 1998 byl řád znovu založen jako nejvyšší vyznamenání Ruské federace.


Dětství.

Irma se narodila 7. října 1923 poblíž Paselwalku (Meklenbursko). V rodině Greseových byly mimo Irmy ještě čtyři děti. V roce 1936 matka Irmy, Berta Grese, ukončila svůj život sebevraždou. Její otec Alfred Grese o rok později vstoupil do NSDAP. Irma Grese nedokončila základní vzdělání a v 15 letech přerušila studium. V této době vstoupila do "Bund Deutscher Mädel", státní organizace v ženské obdobě Hitlerjugend.

Vstup do pomocné jednotky SS.

V průběhu tří let vystřídala několik zaměstnání. Nějaký čas pracovala jako asistentka zdravotní sestry v sanatoriu SS Hohenlychen. V roce 1942 vstoupila do pomocné jednotky SS.

Práce v koncentračním táboře.

V roce 1942 Irma Grese začala pracovat v ženském koncentračním táboře Ravensbrück. V březnu byla převelena do Auschwitz-Birkenau, a to přesněji do jednoho z jejích pobočných táborů - Birkenau. Koncem roku 1943 byla jmenována do funkce hlavní dozorkyně - SS-Oberaufseherin.  Vězni co tábor přežili, ve svých svědeckých výpovědích popisují krutost Irmy Grese. Proslula na míru šitou uniformou SS. Na vězně používala emociální a fyzické metody, bila vězeňkyně k smrti a měla příjemný požitek ze sexu s vězni. Mučila hladem svoje psy, aby je potom poštvala na vězně a osobně poslala stovky lidí do plynové komory. Grese nosila těžké holínky, u sebe vždy měla kromě nabité pistole pletený bič potažený celofánem - aby se z něj dala lépe smýt lidská krev.  V poválečných západních sdělovacích prostředcích se diskutovalo o možných sexuálních deviacích Irmy Grese, o jejích četných vztazích se členy stráže, velitelem Bergen-Belsenu Josefem Kramerem, "bestií z Bergen-Belsenu". S Josefem Mengelem měla milostný vztah. Pro tyto informace však není hodnověrný zdroj.  V březnu roku 1945 byla na vlastní žádost Grese převelena do koncentračního tábora Bergen-Belsen. Tamtéž, byla 17. dubna 1945 zatčena Angličany.

Belsenský proces.

Belsenský proces iniciovaný britským vojenským tribunálem probíhal od 17. září do 17. listopadu 1945. Společně s Irmou Grese na tomto procesu se projednávaly případy dalších pachatelů - velitele Josefa Kramera, dozorkyně Johanny Bormann, zdravotní sestry Elisabeth Volkenrath. Irma Grese byla uznána vinou a odsouzena k trestu smrti oběšením.  Poslední noc před popravou se Grese smála a zpívala spolu se svou kolegyní Elisabeth Volkenrathovou o katovu „řemeslu“. Dokonce, když ji kat nasazoval na krk oprátku neprojevila žádnou lítost nad svými činy. Jejím posledním slovem bylo „Rychleji“, vykonavatelem rozsudku byl Albert Pierrepoint.

Irma Grese (7. října 1923 Wrechen poblíž Pasewalku, Meklenbursko – 13. prosince 1945 Hameln, Německo) byla dozorkyně v nacistických koncentračních táborech Ravensbrück, Osvětim a Bergen-Belsen.


Biografie.

Mandlová se narodila v obci Münzkirchen v Horním Rakousku jako dcera ševce.  Po připojení Rakouska 12. března 1938 k nacistickému Německu se přestěhovala do Mnichova a 15 října začala pracovat jako dozorkyně v koncentračním táboře Lichtenburg. Dne 15. května 1939 byla spolu s dalšími dozorci a vězni odeslána do nově otevřeného koncentračního tábora Ravensbrück blízko Berlína. V dubnu 1941 vstoupila do NSDAP, zapůsobila na svoje nadřízené a o rok později byla povýšena.  Dne 7. října 1942 byla Mandlová převelena do tábora Auschwitz II kde vystřídala Johannu Langefeldovou a stala se vrchní dozorkyní přímo podřízenou veliteli tábora Rudolfu Hössovi. Mandlová si oblíbila dozorkyni Irmu Greseovou, kterou povýšila na vedoucí maďarského ženského tábora v Birkenau. Po dobu dvou let se účastnila selekcí a určovala kdo půjde do plynové komory a kdo ne. Poslala odhadem na smrt v plynových komorách půl milionu žen a dětí v Osvětimi I a II.  Za svoji službu byl Mandlová vyznamenána válečným záslužným křížem 2. třídy. V listopadu 1944 byla převelena do tábora Mühldorf (pobočný tábor koncentračního tábora Dachau) a její místo v Osvětimi zaujala Elisabeth Volkenrathová. Na konci války v květnu 1945 z tábora Mandlová uprchla do hor v jižním Bavorsku a posléze do svého rodiště v Münzkirchenu.

Poválečné období.

Armáda Spojených států amerických zatkla Mandlovou 10. srpna 1945 a v listopadu 1946 byla vydána Polské lidové republice. O rok později v listopadu 1947 byla souzena v Krakově a odsouzena k trestu smrti. Mandlová byla oběšena 24. ledna 1948 ve věku 36 let.

Maria Mandlová (uváděna také jako Mandelová) (10. ledna 1912 Münzkirchen – 24. ledna 1948 Krakov) byla během druhé světové války vrchní dozorkyně v koncentračním táboře Auschwitz II – Birkenau. Přímo se účastnila selekcí žen před plynovými komorami a odhadem poslala na smrt půl milionu žen a dětí. Za válečné zločiny byla popravena.


Život.

Vystudoval Lycée Carnot v Paříži a začal studovat medicinu na Sorbonně. Roku 1940 však studium přerušil a odjel do Londýna, kde se připojil k hnutí Svobodné Francie. Jako zdravotnický důstojník se účastnil bojů v severní Africe, kde byl zraněn. Byl pak zařazen ke druhé obrněné brigádě a v srpnu 1944 byl za invaze v Normandii opět těžce zraněn. Byl vyznamenán Řádem osvobození, nejvyšším válečným vyznamenáním za této války. Po sedmi měsících v nemocnici se vrátil do Paříže a roku 1947 dokončil studium mediciny, kvůli svým zraněním však nemohl pracovat jako chirurg, jak původně zamýšlel. Oženil se s klavíristkou Lisou Bloch a měl s ní čtyři děti. Začal studovat biologii, roku 1950 nastoupil do Pasteurova institutu v Paříži, kde pracoval u dr. André Lwoffa, a roku 1954 obhájil doktorát na téma "Lysogonické baktérie a koncept proviru". Roku 1956 se stal vedoucím laboratoře a roku 1960 samostatného oddělení buněčné genetiky na Pasteurově institutu. Roku 1964 byl jmenován profesorem na Collège de France.

Dílo.

Zabýval se zejména genetickými mechanismy v bakteriích a bakteriofázích a biochemickými účinky mutací. Studoval nejprve lysogenické bakterie a prokázal jejich schopnost inhibovat aktivitu genů profága. Od roku 1954 spolupracoval s Elie Wollmanem a snažili se zjistit povahu vztahů mezi profágem a genetickým materiálem bakterie. Práce vedla k definici bakteriální konjugace a umožnila zkoumání genetického materiálu bakterie. Vznikla tak řada nových konceptů například orientovaného genetického přenosu ze samečka na samičku, cirkularity bakteriálního chromosomu a koncept episomu. Výsledky shrnuli v knize "Sexualita a genetika bakterií".  Od roku 1958 společně s J. Monodem studoval přenosy genetické informace a regulační cesty, které přizpůsobují aktivitu a synétu makromolekul v bakteriích. Roku 1963 společně se S. Brennerem předložil hypotézu replikonu, aby vysvětlil některé stránky buněčného dělení bakterií, a věnoval se tomuto dělení u bakterií, později i u buněk savců. Z těchto výzkumů vzešla řada nových konceptů, například messenger RNA (mRNA), regulátorových genů, operonů a alosterických proteinů. Roku 1970 publikoval knihu "Logika živého: dějiny dědičnosti", kde popsal dějiny biologického myšlení od 16. století až po molekulární genetiku.

Ocenění.

Byl nositelem mnoha vědeckých cen a čestných doktorátů a byl členem řady vědeckých akademií. Byl vyznamenán velkým křížem Čestné legie a roku 1996 zvolen členem Francouzské akademie.

François Jacob ["fransoa žakob"] (17. června 1920 Nancy – 19. dubna 2013 Paříž) byl francouzský lékař, fyziolog a genetik, který společně s J. Monodem vytvořil model operonu. Tento model, nazývaný také Jacob-Monodův model, popisuje výstavbu prokaryotických genů a vysvětluje, jak je jejich aktivita regulována. Za to obdržel Jacob roku 1965 společně s Monodem a André Lwoffem Nobelovu cenu za lékařství.


Předpoklady převzetí chalífátu.

Již v době Hišámova chalífátu byl roku 732 Marván jmenován místodržícím v Ázerbájdžánu a Arménii a spravoval tyto provincie až do svého nástupu k moci. Získal zde cenné vojenské zkušenosti, stal se z něj výborný vojenský taktik a zkušený velitel. Zreformoval umajjovské vojenské jednotky. Velké jednotky, většinou založené na kmenové příslušnosti, nahradil menšími pohyblivějšími, složenými z placených vojáků s profesionálními veliteli. Úspěšně poté válčil na Kavkaze proti Chazarům a ostatním národům, podařilo se mu upevnit moc chalífátu v dnešní Gruzii.  V letech 743 – 744 již sledoval vlastní mocenské ambice, přičemž využíval otřesů na umajjovském dvoře. Chalífu Jazída III. uznal za svého vládce až poté, co mu byla přidána funkce místodržitele Mezopotámie. Jazídova předčasná smrt ho poté donutila jednat. Postavil se neuznanému chalífovi Ibráhímovi a po střetu s jeho spojenci z kmene Kalb u Ajn al-Džarr nedaleko Damašku převzal roku 744 chalífát do svých rukou.

Chalífa.

Marván II. byl velmi schopným chalífou a vojenským velitelem. Přebíral však vládu ve chvíli, kdy propukaly vzpoury v řadě provincií a chalífát se navíc nacházel v permanentní válce s Byzantinci a tureckými spojenci Číny.

Zahraniční politika.

Na byzantské hranici proti Umajjovcům operoval byzantský císař Konstantin. Válka vypukla již v době Hišámově a s přerušeními pokračovala v průběhu vlády posledních umajjovských chalífů. Byzantincům se podařilo obsadit několik pohraničních oblastí v Malé Asii roku 745. Zároveň jejich loďstvo následujícího roku zaútočilo na Kypr, porazilo arabské loďstvo poblíž pobřeží a vyhnalo Araby z ostrova.  Na východě pokračovala válka s Číňany. Arabům se podařilo dojednat spojenectví s Tibeťany. Oba spojenci ale byli zaskočeni čínským vojevůdcem korejského původu Kao Hsien-Čihem, který roku 747 protáhl přes Pamír a Hindúkuš, a porazil jejich vojska. Tuto kampaň poté dovedli do zdárného konce až Abbásovci.

Vnitřní politika.

Marván II. si nezvolil Damašek za hlavní sídlo, přemístil se do Harránu, kde si nechal postavit palác a mešitu. Toto centrum se nacházelo uprostřed sídel kmene Kajs, který považoval za svého hlavního spojence. Oproti tomu kmen Kalb získal další záminku proč rozpoutat vzpouru a podařilo se mu získat na svou stranu syrské obyvatelstvo. Zároveň se vzbouřili místodržící na východě říše.  V letech 744 – 746 tak musel Marván čelit útokům ze všech stran. Nejprve se vypořádal se dvěma vzpourami kmene Kalb, podmanil si Sýrii a tvrdě potrestal její vůdce. Odboj místodržících na území Iráku a Íránu mezitím paralyzovala vzpoura místních cháridžitů, kteří paradoxně odbojníky porazili a pomohli tak Marvánovi. Ten se roku 747 vypravil do Mezopotámie a poté do Íránu a cháridžu zpacifikoval. Jeho úspěch však byl dočasný, protože ve stejnou chvíli vypuklo dále na východě v Chorásánu povstání, které mělo přivodit pád umajjovské dynastie.

Vzestup Abbásovců.

Krátce po obnovení pořádku na centrálních muslimských územích Marvánem propuklo v červnu 747 v době ramadánu rozsáhlé povstání na východě říše v Chorásánu. Vůdcem byl Abu Muslim, věrný stoupenec Ibrahima a Abú al-Abbáse, vnuků al-Abbáse, prorokova druha a strýce. Roku 748 přes odpor správce oblasti Nasr ibn Sajjara dobyl Abu Muslim Merv. Ibrahimův vojevůdce Kahtaba ibn Šabíb pak porazil Nasra ibn Sajjara v bitvě u Nišapuru a pronikl až do Mezopotámie, kde v boji padl.  20. listopadu 749, po smrti svého bratra Ibrahima, se Abú al-Abbás prohlásil v Kufě chalífou. Nového abbásovského chalífu však čekal ještě střet se samotným Marvánem, který nemínil ustoupit bez boje. V lednu 750 vytáhl Marván z Harránu a střetl se s Abú al-Abbásem v bitvě u Velkého Zábu. Velký Záb je jeden z přítoků Tigridu. Boj trvající údajně deset dní skončil Marvánovou porážkou. Marván následně uprchl do Egypta, pronásledován abbásovskými jednotkami, zde s nimi svedl poslední bitvu, ve které padl.

Konec umajjovského chalífátu.

Marvánovou smrtí tak skončila epocha arabského umajjovského chalífátu s jeho centrem v Damašku. Umajjovci byli nahrazeni konkurenčními Abbásovci, kteří následně zahájili systematické vyvražďování Umajjovců. Většina příslušníků umajjovského rodu byla zlikvidována až na několik příslušníků, z nichž Abd ar-Rahmán, Hišámův vnuk, založil na Pyrenejském poloostrově Cordóbský emirát se stejnojmennou dynastií.

Marván II. (684 – listopad 750, Egypt) celým jménem Marván ibn Muhammad. Poslední arabský chalífa z rodu Umajjovců v letech 744 – 750. Synovec chalífy Abdulmalika.


Základní škála (tři kategorie).

 Civilizace typu I: ("planetární civilizace") dokáže využívat a hospodařit s veškerými zdroji své domovské planety. Využívá veškerou energii získávanou od nejbližší hvězdy na povrchu dané domovské planety. Ovládla mechanismy obnovitelných zdrojů a s nimi spojeny opakující se přírodní cykly. Například v systému Země–Slunce je předpokládaná hodnota energie dopadající na povrch Země blízko 7×10 W což je přibližně o pět řádů vyšší množství než je v současnosti získáváno (odhad přibližně 4×10 W). Astronom Guillermo A. Lemarchand prohlásil, že tato úroveň se blíží současné pozemské civilizaci s využíváním energetického rozměru ekvivalentního slunečnímu záření dopadající na Zemi v rozmezí 10 až 10 wattů.
 Civilizace typu II: ("hvězdná civilizace") dokáže využívat veškerou energii získávanou od nejbližší hvězdy, jak na povrchu všech planet dané soustavy, tak i v prostředí kosmu v rozmezí dané hvězdné soustavy (nejznámějším hypotetickým konceptem je Dysonova sféra, zařízení schopné v celku obklopit celou hvězdu a úspěšně přenést získávanou energii k určené planetě, či kosmické lodi. Lemarchand prohlásil tento typ za civilizaci schopnou využívat a přenášet veškerou radiaci vycházející z nejbližší hvězdy. Množství využívané energie by bylo přirovnatelné k jasu Slunce, kolem 4×10 erg/sec (4×10 W).
 Civilizace typu III: ("galaktická civilizace") dokáže kontrolovat a hospodařit s energií v rámci celé domovské galaxie. Dle Lemarchanda by se jednalo o civilizaci hospodařící s výstupy přirovnatelnými k vyzařované energii celé galaxie kolem 4×10 erg/sec (4×10 W)
 Podstata škály je jen hypotetická a považuje spotřebu energie v rámci velkých čísel kosmu. Byla navržena v roce 1964. Různé rozšíření této škály byly od té doby navrhnuty, včetně širšího rozmezí úrovní typů civilizací (typ 0, typ IV, typ V) a použití jiných měřítek od rozmezí využívání energie a s tím spojeným technologickým rozvojem, jeden z nejstarších pozůstatků o využívání techniky připomínající počítače je mechanismus z Antikythéry. Dále by s tím souvisela i úroveň vyspělosti v oborech zemědělství, zdravotnictví, letectví, informačních technologií, průmysl, ale také politika, filosofie.

Vývoj způsobů získávání energie.

Metody civilizace typu I:
 Metody civilizace typu II:
 Metody civilizace typu III:

Současná pozice Země na Kardašovově škále.

V současné době lidé na Zemi nedosáhli přiřazení na Kardašovově škále na úrovni typu civilizace 1.  Fyzik a futurista Michio Kaku odhaduje, že lidé by mohli dosáhnout statutu planetární civilizace do 100 až 200 let, na úroveň civilizace typu II by se Země mohla dostat do několika tisíc let, součástí civilizace typu III by se Země, dle jeho odhadů mohla stát do sto tisíc let až do jednoho milionu let. V rozhovoru s ním nazvaném "Zničí lidstvo samo sebe?" přes internetový portál "Big Think" řeší možná nebezpečí a výzvy přechodu na planetární civilizaci (typu I).  Carl Sagan navrhl definovat mezilehlé hodnoty (nezačleněné původně do Kardašovovy škály) přes interpolace a explorace hodnoty dané nad pro typ I (10 W), typ II (10 W), a typ III (10 W), které by byly vsazeny do rovnice:

Rozšíření modelu.

Bylo navrhnuto mnoho rozšíření hypotetických civilizací a modifikací ke Kardašovově škále.  nejbližší přímé navázaní na původní škálu přidáním hypotetického typu civilizací IV. typu, která se dokáže zásobit a využívat tak ohromné množství energie, že dokáže ovládat celý vesmír. Hypotetická je vědeckofantastická domněnka, že by taková civilizace dokázala vytvořit velmi dokonalou simulaci celého vesmíru. Dalším je V. typ, který by dokázal vytvořit a udržovat síť propojení mezi souborem více vesmírů. Rozšíření obsahuje i civilizaci typu 0, která je ještě těsně před vstupem do Kardašovovy škály. Celkový výstup energie viditelného vesmíru je v rozsahu kolem 10 W. Taková vše obklopující civilizace překračuje hranice spekulací založené na současném vědeckém poznání a nemusí být možná.
 Jiní navrhovali změnu v užívání měřítka například za úspěšnou schopnost "ovládání" systémů, v rozsahu používaných informací, nebo také v pokroku využívání velmi malých rozměrů v současném pochopení fungování i těch větších fyzikálních systémů.
 Byla navrhnuta jiná měřítka než výstup a užívání čisté energie. Jedno z nich je "ovládání" a rozšíření po planetách, galaxiích spíše než braní v úvahu samotnou energii. S tím je spojená dovednost civilizací vytvářet inženýrské stavby v astronomickém rozsahu a také terraformovat planety a přizpůsobovat přírodní okolí přítomnosti potřeb dané civilizace.
  Alternativně navrhl Carl Sagan další úpravu škály přidáním k míře užívání energie také možnosti a úroveň přístupu ke kolekci informací, skladování informací, přenášení informací dané civilizace.  Lidské společenství našlo cenově nejefektivnější a technologicky pokrokové rozšiřování znalostí v schopnostech ovládání manipulovat s prostředím ve velmi malých dimenzích a rozměrech. Pro pozorování velmi malých rozměrů se používá obdoba světelných mikroskopů a těmi jsou elektronové mikroskopy. Spíše více než na úrovni velkých systémů, rozvoj těchto technologií se neustále stupňuje a tato klasifikace je obrazně směrována do mikroskopických rozměrů a ještě dále od typu I-minus po typ Omega-minus:
 V rámci této škály je civilizace na Zemi s širokými znalostmi v odvětvích chemie a biologie, biochemie již přes úroveň typu III-minus, typ IV-minus, (který má široké praktické fyzikální využití) byl pozorován v rozvoji nanotechnologií, genetického inženýrství, vědě o materiálech a polovodičích. Zatímco typ V-minus je svědkem rozvoje ve fyzikálních teoriích pole a jaderné fyziky. Typ VI-minus má předběžný výzkum v oblasti částicové fyziky s vytvářením velkých urychlovačů částic jako je například Velký hadronový urychlovač.
 Robert Zubrin rozšířil a adaptoval Kardašovovu škálu na odkaz, jak rozšířená civilizace ve vesmíru je, spíše než na její využití energie.

Kritika.

Dle astronoma Carla Sagana se Země nachází ve škále na úrovni integrace na úroveň civilizace typu I. Bylo argumentováno, že z důvodu nedostatečných znalostí nedokážeme prozatím porozumět technologicky vyspělejším civilizacím (ETI), a proto nedokážeme předpovídat jejich chování. Proto Kardašovova škála nemusí být podstatná či praktická pro klasifikaci extraterestrických civilizací. Tento argument je blíže rozveden v knize Evolving the Alien: The Science of Extraterrestrial Life.  Kardašov také vypočítal zhruba orientačně časy, kdy by se mohla lidská civilizace zařadit do typu I (2200), typu 2 (5200) a typu 3 (17800). Vzhledem k obtížnostem mezihvězdného cestování však je možné, že nebude typ 3 dosažitelný ve zmíněné době; pokud nebude možné vyvinout nadsvětelný pohon, tak se dosažení tohoto stupně protáhne až na milióny let. Možnost okliky pro civilizace třetího typu by bylo využívaní technologie tzv. "cestování skrz "červí díry - Einstein–Rosenův most"“, kdy by tato metoda i byla potřeba pro tento typ civilizace na rozšíření do nové galaxie, mezi galaxiemi jsou ohromné vzdálenosti například od Mléčné dráhy ke galaxii v Andromedě to má být kolem 2 537 000 světelných let. Vůbec se ve vesmíru objevují často velké prázdné úseky mezi kupami a nadkupami galaxií, kde se dle předpokladů nevyskytuje žádná hmota, nazývané právě prázdnoty. Galaxie Mléčná dráha spolu s dalšími galaxiemi má spadat pod místní skupinu galaxií.

Kardašovova škála je stupnice, kterou navrhl v 60. letech 20. století sovětský a ruský astronom Nikolaj Semjonovič Kardašov pod zaujetím z tří až čtyř procentního nárůstu světové spotřeby energie. Kardašovova stupnice pojednává o úrovni rozvoje dané civilizace. Je používaná především ve vědeckofantastické tvorbě. Dále je využívána SETI a futurologii, protože její rozměr je nejlépe aplikovatelný pro civilizace velmi vyspělé. Každá z civilizací se může zařadit do tří typů; hlavním měřítkem je množství energie, které je schopná využít. Mezi jednotlivými stupni toto množství exponenciálně narůstá. Získaná energie je spotřebována různými procesy, mezi kterými jsou hlavní různé druhy komunikace. Nicméně je nutné podotknout, že metoda nebyla prokázána a důkazy jsou neznámé, mezi první pokusy o číselné vyjádření počtu civilizací v galaxii je Drakeova rovnice.


Historie a výroba.

Předchůdce.

První z třídy stíhačů tanků, které byly vyrobeny v Sovětském svazu, byl SU-85, postavený na podvozku tanku T-34 a uvedený do výroby v létě 1943.  85mm kanón D-5S dovolil SU-85 efektivně se vypořádat s průměrnými nepřátelskými tanky na vzdálenost přes kilometr, zatímco na menší vzdálenost dokázal prorazit i přední pancíř těžkých tanků. Nicméně, první měsíce ukázaly, že síla není dostatečná k účinnému boji proti odolnějším tankům nepřítele, jako byl například „Panther“ a „Tiger I“, které měly výhodu jak v palebné síle a ochraně, tak i v efektivním zaměřovacím systému, který umožňoval boj z druhé vlny.  29. srpna 1943 vydal ГКО rozkaz k rychlému vytvoření účinnější protitankové zbraně. V období září a října Uralmašzavod postavil další z řady SU na základě T-34, šlo vlastně o upravené SU-85 s instalovaným 122mm kanonem D-25. Jenže další studie projektu ukázaly, že tyto změny zvýší hmotnost o 2,5 tun, sníží množství munice a rychlost vozu. Ve skutečnosti to znamenalo, že instalace 122 mm kanonu nebo 152 mm houfnice D-15 způsobí snížení mobility vozu, takže bylo rozhodnuto ponechat tyto zbraně ve výzbroji těžkých tanků a samohybných děl.  Alternativním směrem, do kterého se vkládaly naděje, byl vývoj 85 mm zbraně s dlouhou hlavní a větší primární rychlostí projektilu – «Větší síla». Ale i když byly vyrobeny a testovány řady těchto zbraní, práce v tomto směru selhaly – nové kanóny měly nedostatečnou výdrž, hlaveň se často roztrhla. Kromě toho, že výsledky střelby na ukořistěné německé tanky odhalily špatný výkon ve vysoké rychlosti. Ve srovnání se střelami s lehkým kalibrem se lehké 85mm granáty ukázaly jako nedostatečné proti pancíři s vysokou tvrdostí. Konečná studie ukázala, že ramena 85mm kanónu nevyužila všechny funkce plně automatického řídícího systému na podvozku T-34.

Výroba prototypu.

Výpočty provedené MVTU, Uralmašzavodem, Tehupravleniem a IEC (lidový komisariát zbraní SSSR) na začátku listopadu 1943 ukázaly, že nejefektivnější bude vybavit SU kanonem s ráží 100–107mm. Vzhledem k tomu, že vývoj 107mm kanonu, jako byl kanon M-60, byl ukončen v roce 1941, bylo 11. listopadu vedením IEC rozhodnuto o vytvoření nového tanku založeného na námořním 100mm kanonu B-34. Vývojem návrhu stíhače byl pověřen šéfkonstruktér Uralmaše L. I. Gorlitskij. Hlavním inženýrem projektu pak N. V. Kurinov. Návrh projektu stíhače byl představen NKTP (lidový komisariát tankového průmyslu) a UCA (správa dělostřelectva) 5. 12. 1943. Po přezkoumání státních zakázek z 27. prosince byla vydána vyhlášku č.4851 na přezbrojení těžkého tanku IS, která zároveň pověřila CAKB (ЦАКБ – centrální konstrukční kancelář dělostřelectva) k vytvoření návrhu odpovídajícího 100mm kanonu pro instalaci na SU-85. 28. prosince zaslala CAKB objednávku č.765 do Uralmašzavodu.  Studií výkresů kanonu C-34 zaslaných CAKB (ЦАКБ), který byl původně určený pro těžký tank IS-2, došli v Uralmašzavodu k závěru, že vzhledem k velké velikosti děla by na SU-85 byly zapotřebí příliš velké konstrukční úpravy, které by zahrnovaly zvětšení šířky těla, změnu tvaru a změnu torzního zavěšení. CAKB však odmítla jakékoliv úpravy své zbraně. Uralmaštavod odhaduje že by přestavba SU vedla ke zvýšení hmotnosti o 3,5–3,8 tuny a doba dodání by se prodloužila minimálně o 3 měsíce. To ale naprosto nevyhovovalo zákazníkovi. V důsledku toho, že se podobná situace již stala při výrobě SU-85, kontaktoval Uralmašzavod Zavod č.9 v Jekatěrinburgu, společně s návrháři, kteří by vytvořili vhodný kanon pro SU-85. Ten měl mít menší hmotnost než C-34 a nevyžadoval by významné změny na poslední chvíli. V lednu 1944 požadoval Úřad samohybného dělostřelectva instalaci 100mm kanonu D-10S, zvětšení tloušťky čelního pancíře až na 75mm, nové zařízení pro vidění Typ IV (MK-IV) a velitelskou kopuli, se zachováním hmotnosti do 31 tun.  Nicméně mohly být použity jen výbušné granáty B-34, protože jak se ukázalo, konec vývoje protipancéřové střely se neočekával dříve než ve druhé polovině roku 1944. Nevyhnutelné zpoždění umožnilo šéfovi CAKB B. Grabinovi trvat na vytvoření samohybného děla s kanonem C-34. V důsledku následujících jednání z 30. dubna nařídil NKTP výrobu prototypu s kanonem C-34 pod označením SU-100-2, a použít srovnávací testy s SU-100. IEC a GAU (hlavní raketové a dělostřelecké ředitelství ministerstva obrany) ještě zvažovala zda povolit přestavbu těla SU-85 a tudíž povolit instalaci kanonu C-34, i když s řadou vad. Ale všechny změny potřebné k efektivní instalaci do SU-85, by byly téměř totožné s výrobou kanonu D-10S speciálně vyvinuté pro tento účel.  V únoru 1944 byl vyroben ve spolupráci Uralmaše se závodem č.50 prototyp s kanonem D-10S, nazvaný „Objekt 138“, který úspěšně prošel továrními testy. Skládaly se z 30 vystřelených střel a 150 najetých kilometrů. 3. března byl prototyp poslán na státní zkoušky na ANIOP (hlavní dělostřelecké cvičiště ozbrojených sil Ruské federace ), během kterého měl vůz najet 864 km a vypálit 1040 střel. Poté státní komise rozhodla, že je vyhovující, ale je potřeba provést nějaké změny v designu. 14. dubna byly Uralmašzavodu nařízeny okamžité přípravy na sériovou výrobu nového SU.  Prototyp SU-100-2 byl vyroben v počtu 9 kusů mezi dubnem a květnem 1944, s použitím zbraně z prototypu tanku IS-5. Současně s ním byl dokončen druhý prototyp SU-100, zahrnující vylepšení doporučená zkušební komisí. 24.–28. června složil na ANIOPu státní zkoušky. Dle výsledků testů, ve kterých SU najelo 250 km a vypálilo 923 střel ho Státní komise doporučila k výrobě, a prohlásila, že SU-100 zničí tanky „Panther“ a „Tiger I“ i na vzdálenost 1500m a bez ohledu na místo dopadu proráží pancíř německého stíhače „Ferdinand“ až na vzdálenost 2000 metrů. SU-100-2 byl testován na ANIOPu na začátku července, ale testy ukázaly daleko horší výsledky než SU-100, a komise ho nedoporučila k další výrobě. SU-100 byl přijat Rudou armádou vyhláškou GKO (ГКО) č.6131 dne 3. července 1944.

Sériová výroba.

Zatímco v Uralmaši zahájili přípravu na výrobu SU-100, vypracoval L. I. Gorlitskij návrh přechodu SU-85 na SU-85M, který měl tělo z SU-100 a 85mm kanón D-5S-85. Model kanonu SU-85M byl odlišný od SU-100, ale podobný SU-85 otočným mechanizmem, maskou kanonu a místem na 60 85mm střel. Zavedení SU-85M dovolilo provést zlepšení SU-100 (silnější pancéřování a lepší pozorovací zařízení) v hromadné výrobě. Hlavní příčinou této skutečnosti bylo očekávání dodávky 100mm kanónu na protipancéřové střely z kanonu B-412B v listopadu 1944. První Su-85M bylo vyrobeno v červenci 1944, a v srpnu už byla celá montážní linka na SU-85 změněna. Výroba SU-85M trvala až do listopadu téhož roku, v průběhu tří měsíců bylo vyrobeno pouze 315 kusů tohoto typu.  Sériová výroba SU-100 začala v Uralmašzavodu v září 1944. První vyrobené stíhače tanků byly shodné s druhým prototypem a novější úpravy při výrobě tvořily zejména technologické změny.  Údaje o počtu vyrobených kusů a době výroby se liší. Je však známo, že výroba SU-100 probíhala v Uralmašzavodu minimálně do března 1946, s rychlostí zhruba 200 kusů měsíčně v době války. Celkem bylo v tomto období vyrobeno 3037 kusů. Podle dokumentů RGAE (РГАЭ – Ruský státní archiv hospodářství), Omský závod č. 174 v roce 1947 vyprodukoval 198 SU-100 a 6- na začátku roku 1948, ačkoli historik M. Barjatinskij tyto zveřejněné informace zpochybnil, všiml si nepravděpodobnosti jednoho vydání série po roční přestávce. Západní zdroje, na základě zpravodajských zpráv USA, uváděly údaje o výrobě SU-100 v SSSR od roku 1948 do roku 1956 a to ve výši cca 1 000 kusů, ale sovětské údaje to nepotvrdily. V poválečném období byla výroba SU-100 obnovena v Československu, kde mezi lety 1951 – 1956 bylo pod licencí vyrobeno 1420 dalších typů.

Další vývoj.

Přes negativní výsledky předběžné studie vývoje dalšího typu stíhače s 122mm kanónem probíhaly práce v této oblasti i nadále. Jedním z důvodů bylo zpoždění vývoje průbojných střel do kanonu D-10S (zavedení do výroby se neočekávalo dříve než na podzim 1944), zatímco všechny potřebné munice pro 122mm kanon D-25, byly k dispozici již od roku 1930. V květnu 1944 Uralmašzavod vytvořil projekt SU-122P, prototyp byl vyroben v září téhož roku. Od SU-100 se lišil pouze instalací 122mm kanonu D-25. Podle výsledků testu byl prototyp SU-122P vyhovující, ale do výroby nebyl přijat. Důvody nejsou známy, ale jak zdůraznil M. Baryatinsky, důsledkem mohlo být to, že jen málo výhod SU-122P jako stíhače tanků převažuje nad nevýhodami. 122mm zbraň byla ve srovnání se 100mm účinnější proti pancíři německých obrněných vozidel a používala výkonnější vysoce explozivní střelami. Naproti tomu měl stíhač méně munice, výrazně sníženou rychlost střelby a zvýšený rozptyl hlavně. To vše tvořilo více problémů než u SU-100. Navíc vznikly obavy, že 122mm dělo by mohlo být příliš silné pro podvozek T-34/85. Prakticky kvůli úplnému vyčerpání možností výroby stíhačů na podvozku T-34 s posádkou vpředu se vývoj SU-122 zastavil. Pro další práce na středních stíhačích již byly použity nově konstruované podvozky s prostorem pro posádku umístěným vzadu.

Popis struktury.

Uspořádání prostoru SU-100 bylo stejné jako u běžného tanku: v přední části byl velitelský a bojový prostor, v zadní motorový a převodový. Posádka SU-100 se skládala ze čtyř osob: Řidič, velitel, střelec a nabíječ.

SU-100 (, "самоходно-артиллерийская установка") byl sovětský stíhač tanků, postavený na podvozku tanku T-34 konstrukční kanceláře Uralmašzavod, jako přímý pokračovatel modelu SU-85, z důvodu nedostatečné kapacity proti novým německým těžkým tankům. Sériová výroba SU-100 byla zahájena v Uralmašzavodu v srpnu 1944 a pokračovala, podle různých odhadů, až do března 1946. V letech 1951–1956 byl licenčně vyráběn v Československu pod označením SD-100. Celkem bylo v SSSR a Československu vyrobeno podle různých zdrojů 4 772 až 4 976 ks.


Vztah k sesterským projektům.

Původně měl každý z projektů Wikimedia Foundation oddělené úložiště souborů a nebylo možné například v české Wikipedii přímo použít obrázek z anglické. Obrázek musel být z anglické Wikipedie nejdříve zkopírován na českou. Projekt Wikimedia Commons byl spuštěn až tři roky po Wikipedii.  Některé z projektů Nadace Wikimedia (například nizozemská, švédská, dánská, obě norské, španělská, baskická, polská, česká a slovenská Wikipedie) přemístily prakticky veškerý multimediální obsah na projekt Commons a lokální ukládání obrázků atd. už neumožňují, jiné projekty (například anglická verze Wikipedie) buď dosud proces přesunu nestačily dokončit nebo i záměrně ponechávají některé soubory uložené lokálně, například z důvodu, že na daném projektu zvolili mírnější licenční politiku, například připouštějí i soubory pod fair use, které v projektu Commons tolerovány nejsou.

Organizace projektu.

Projekt Wikimedia Commons je relativně autonomním projektem, který samostatně spravuje komunita jeho přispěvatelů a uživatelů podle ustálených pravidel a zvyklostí a s pomocí uživatelů s různými stupni zvláštních správcovských a jiných práv.  Samosprávně jsou z projektu vyřazovány a mazány soubory, které nevyhovují podmínkám projektu, například vybočují z jeho tematického zaměření nebo jsou pro projekt nepřijatelné z hlediska autorských či jiných práv. Jinak ovšem počet nahraných souborů k jednotlivým tématům není omezen.  Každý soubor je spojen se svou popisnou stránkou, která obsahuje popis obsahu souboru a základní informace o autorství a uvolnění autorských práv svobodnou licencí, o datu původu souboru, případně jeho vztahu k dalším nahraným souborům nebo dílech, z nichž je soubor odvozen atd.  Obrázky a další soubory jsou, podobně jako články v projektech Wikipedia, prostřednictvím své popisné stránky organizovány v multi-hierarchickém kategorizačním systému (se strukturou orientovaného grafu, ideálně acyklického), vycházejícího z principů modularity (soubor či kategorie je řazena pouze do nejspecifičtější kategorie nebo kategorií, nikoliv zároveň do jejich nadkategorií, přičemž složené kategorie, například „Kostely v Rusku“, kombinují souběh dvou čí více kritérií), jednoduchosti, selektivity (názvy kategorií jsou jednoznačné a nehomonymní) a univerzality (jedno téma má totožný název pro všechny země i úrovně kategorizace a kategorizační systém je maximálně jednotný a systematický, tedy potlačuje lokální rozdíly nářečí a terminologie, a paralelní větve kategorizace mají navzájem analogickou strukturu). Kromě toho lze, stejně jako v dalších wiki projektech, používat fulltextové hledání v názvech a popisech souborů a kategorií.  Na rozdíl od projektů Wikipedie neobsahuje Commons přímo články o jednotlivých tématech, ale funkčně jsou článkům obdobné stránky s galeriemi obrázků, na nichž – na rozdíl od stránek kategorií s automaticky zobrazeným obsahem – lze obrázky či jiné soubory různými způsoby vybírat, uspořádávat, seskupovat a popisovat či komentovat. Základní informace o tématu nebo objektu lze uvést též na stránce kategorie, avšak primárním způsobem popisu témat kategorie je propojení meziprojektovými odkazy na články Wikipedie o příslušném tématu, případně položku Wikidat.

Rozsah projektu.

V dubnu 2020 obsahovalo úložiště přes 60,4 milionu souborů. V projektu se registrovalo přes 8 891 000 uživatelů, z nichž bylo okolo 39 200 aktivních (tj. editujících v posledních 30 dnech), 214 uživatelů aktuálně mělo oprávnění správce.  Úložiště je považováno za největší sbírku volně použitelných obrázků na internetu.

Návštěvnost.

V roce 2019 bylo zobrazeno okolo 1,7 miliardy dotazů. Denní průměr byl 4 670 916 a měsíční 142 073 701 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v únoru (164 634 603), nejméně v listopadu (126 586 321). Nejvíce dotazů za den přišlo ve čtvrtek 7. února (7 642 347), nejméně ve středu 25. prosince (3 439 814).

Výběry fotografií.

V rámci projektu Commons souběžně existuje několik systémů oceňování či výběru nejlepších či kvalitních fotografií či souborů. Některé fungují na principu recenzování fotografií komunitou uživatelů, jiné na principu hlasovací ankety. Přispívání do projektu je také motivováno řadou tematických projektů v rámci národních poboček nadace Wikimedia či národních komunit wikipedistů, někdy i s grantovými příspěvky. Mezi nejvýznamnější motivační akce patří mezinárodní fotografická soutěž Wiki miluje památky.

Obrázky roku.

Vítězné obrázky ankety Obrázek roku:

Wikimedia Commons (zkráceně jen "Commons") je projekt nadace Wikimedia, který slouží jako organizované centrální úložiště licenčně volných fotografií, videa, ilustrací, zvuků a dalšího multimediálního obsahu. Tyto soubory jsou zároveň přístupné ze všech projektů Wikimedia Foundation ze všech jazykových verzí. Projekt byl navržen Erikem Möllerem v březnu 2004 a spuštěn 7. září 2004. Editační a uživatelské prostředí Commons je téměř shodné jako editační prostředí Wikipedie, rovněž se používá stejný princip a podobný systém kategorizace obsahu a podobný způsob samosprávného rozhodování. Projekt Commons nemá více jazykových verzí, základním jazykem projektu Commons je angličtina, která je preferována zejména pro pojmenovávání kategorií, názvy obrázků a projektové diskuse však mohou být ve kterémkoliv jazyce podle potřeby. S tematickými kategoriemi a články jazykových verzí projektu Wikipedie jsou tematické kategorie projektu Commons částečně propojeny lokálními mezijazykovými odkazy nebo prostřednictvím tematických položek projektu Wikidata.


Název.

Alta pravděpodobně získala svůj název podle Altafjordu, na jehož březích leží. Do roku 1918 zněl oficiální název obce "Alten".

Geografie a podnebí.

Alta leží daleko za polárním kruhem; je to nejsevernější město světa nad 10 000 obyvatel. Navzdory tomu zde vládne výtečné podnebí díky oteplujícímu vlivu Golfského proudu a chráněné poloze Altafjordu, což umožňuje zemědělské využití údolí. Srážky jsou zde mnohem nižší (420 mm) než v Hammerfestu a obloha je často jasná, což z Alty dělá ideální místo pro pozorování severní polární záře.

Historie.

Oblast dnešní Alty byla osídlena již minimálně 4 200 let př. n. l., jak dokazují archeologické nálezy nástěnných maleb uchovaných na kamenech v jihozápadní části města, pocházející z let 4 200 – 500 př. n. l., které jsou dnes pod názvem Skalní rytiny v Altě zařazeny na seznam Světového dědictví UNESCO.  Město bylo za druhé světové války zcela vypáleno Němci a jeho obyvatele deportováni na jih země. Malá část jich neuposlechla rozkaz a zůstala v oblasti. Tito lidé donuceni okolnostmi přežívali ve vlastnoručně vykopaných dírách v zemi. Během války se poblíž Alty vyskytovala německá válečná loď Tirpitz, která využívala Altafjord jako bezpečný přístav. Během speciální operace byla loď poškozena a následně při pokusu o útěk potopena.  Městem protéká řeka Altaelva známá jako jedna z nejlepších lososových řek na světě. V roce 1979 se na řece začala stavět vodní elektrárna. Tato stavba vyvolala obavy místních obyvatel o zachování přítomnosti lososů v řece a se stala předmětem vleklého sporu za občanská práva Saámů. Následovaly dlouhé měsíce nenásilných protestů na jejichž konci byl založen parlament Saámů, který rozhoduje o jejich záležitostech. Elektrárna byla nakonec postavena, na přítomnost lososů v řece neměla žádný vliv.  V roce 1999 byla Alta povýšena na město.

Ekonomika.

Největší význam pro ekonomiku Alty má obchod, lehký průmysl a služby. Zhruba 15 kilometrů na jih od města se nachází známý břidlicový lom.

Doprava.

Alta je také dopravní centrum oblasti díky svému letišti, které jen v roce 2004 odbavilo přes 308 000 pasažérů. Nachází se zde také přístaviště a městem se táhne silnice E6, která protíná celé Norsko.

Alta ('či ','či ') je město za severním polárním kruhem nacházející se v severním Norsku ve správní oblasti Finnmark. Žije tu přibližně 17 440 obyvatel (2004). Rozkládá se na ploše 3 845 km2 a táhne se okolo Altafjordu. Město se v současnosti velmi rychle rozrůstá a stává se důležitým centrem v oblasti. Město je třetím nejsevernějším městem v Norsku. V jeho blízkosti se nachází také druhé nejsevernější norské město Hammerfest.


Tituly.

Po zisku titulu Mistryně světa jí byl udělen titul IM. Roku 1976 jí FIDE udělila titul WGM.

Soutěže jednotlivkyň.

Roku 1928 zvítězila na mistrovství Moskvy žen v šachu. Po přestěhování do Leningradu v roce 1929 třikrát vyhrála mistrovství Leningradu žen v šachu. Mistrovství Sovětského svazu v šachu žen vyhrála Ruděnková roku 1952.

Mistrovství světa žen.

Když na přelomu let 1949-1950 uspořádala FIDE v Moskvě turnaj o titul mistryně světa v šachu, který měl určit nástupkyni tragicky zahynulé Věry Menčíkové, Ruděnková tento turnaj v konkurenci dalších patnácti šachistek vyhrála s náskokem jednoho bodu před druhou Olgou Rubcovovou a vybojovala tak titul mistryně světa v šachu.  Titul mistryně světa ztratila roku 1953 v zápase s Jelizavetou Bykovovou, který v Leningradě prohrála 5:7 (=2). Ještě po desáté partii byl stav nerozhodný 4:4 (=2), pak však Ruděnková v posledních čtyřech partiích třikrát prohrála.  Protože roku 1955 vyhrála kandidátský turnaj v Moskvě Olga Rubcovová a Ruděnková měla po prohraném zápase o titul právo na odvetu, střetli se Ruděnková, Rubcovová a Bykovová roku 1956 v Moskvě v trojzápase, ve kterém zvítězila Rubcovová a Ruděnková skončila na posledním třetím místě.

Soutěže družstev.

S družstvem Leningradu se účastnila Mistrovství Sovětského svazu družstev v šachu v letech 1948, 1951 a 1963. Nejvýše dosáhla s družstvem Leningradu na 2. místo v roce 1951. V tomto roce dosáhla i největšího úspěchu v této soutěži, když obsadila individuální druhé místo na první ženské šachovnici  V roce 1952 reprezentovala tým Iskry na Sovětském šachovém poháru klubů na první ženské šachovnici.

Umění.

V roce 2001 se objevila na poštovní známce Jugoslávie.

Ljudmila Vladimirovna Ruděnková ( – "Ljudmila Vladimirovna Ruděnko", – "Ljudmila Volodimirivna Ruděnko"; 27. července 1904, Lubny – 4. března 1986, Leningrad) byla sovětská šachistka, po Věře Menčíkové v pořadí druhá žena, která si vybojovala titul mistryně světa v šachu (titul držela v letech 1950 až 1953). Narodila se v Poltavské gubernii, která odpovídá Poltavské oblasti na Ukrajině, a která byla tehdy součástí Ruského impéria. Šachy se naučila hrát od svého otce v deseti letech. Po skončení střední školy se odstěhovala do Oděsy, kde získala vysokoškolské vzdělání v oboru ekonomie. Pracovala jako plánovač a šachy hrála zpočátku pouze jako svůj koníček. Daleko více se zabývala plaváním a stala se mistryní Oděsy v kategorii 400 metrů prsa. Šachy závodně začala Ruděnková hrát po přestěhování do Moskvy roku 1925. Poté se přestěhovala do Leningradu, kde se v roce 1929 stal jejím trenérem Pjotr Arseňjevič Romanovskij.


Počáteční kariéra.

Narodil se v zámožné rodině ve Sternenfelsu (asi 40 km severozápadně od Stuttgartu) v roce 1900. V Tübingen vystudoval administrativní právo a v letech 1919–1920 byl členem později zakázaného antisemitského hnutí "Deutschvölkischer Schutz und Trutzbund" a jeho teroristické složky "Organisation Consul". V roce 1932 se oženil s Luise-Gabrielou von Gültlingenstal, s níž měl čtyři děti, a stal se členem nacistické strany. V tomtéž roce se stal členem gestapa, 1934 byl jmenován jeho vedoucím ve Württembersku a brzy byl přidělen do hlavní kanceláře "Sicherheitsdienst" (SD). Roku 1937 se stal náčelníkem Gestapa ve Wroclawi a po připojení Rakouska v roce 1938 velitelem okrsku Dunaj (Vídeň), jímž zůstal i když povýšil na "SS-Standartenführera". Byl formálním nadřízeným Adolfa Eichmanna s nímž spolupracoval na tzv."územním řešením", tj. deportaci téměř sto tisíc Židů do lublinského kraje na nucené práce, kde pak vznikly vyhlazovací tábory Belzec, Sobibor a Majdanek.  Kvůli názorovým rozporům s Reinhardem Heydrichem přešel na Ministerstvo zahraničí a byl velitelem SD v Protektorátu Čechy a Morava pod "SS-Brigadeführerem" Karlem Hermannem Frankem a v roce 1940 v Norsku, kde byl povýšen na "SS-Oberführera".

"Einsatzgruppe A".

V červnu roku 1941 byl Stahlecker povýšen na "SS-Brigadeführera" a generálmajora policie. Převzal vedení "Einsatzgruppe A" v naději, že tak podpoří svou kariéru v "RSHA" ("Hlavní říšský bezpečnostní úřad"), politickou policií a zpravodajskou organizaci nacistického Německa.  "Einsatzgruppe A" následovala "Skupinu armád Sever" a působila v Baltských státech a oblastech Ruska až k Leningradu. Jejím cílem bylo shánět a vraždit Židy, Romy, komunisty a další „nežádoucí“ osoby. V zimě roku 1941 hlásil Stahlecker do Berlína, že "Einsatzgruppe A" zavraždila asi 249 420 Židů. Franz Walter Stahlecker byl zabit v boji se sovětskými partyzány 23. března 1942 nedaleko obce Krasnogvardějsk (dnes předměstí Petrohradu).

Franz Walter Stahlecker (10. října 1900 – 23. března 1942) byl velitelem bezpečnostních složek SS, to jest "Sicherheitspolizei" (bezpečnostní policie) a "Sicherheitsdienst" (SD, Bezpečnostní služba) v říšském komisariátu Ostland v letech 1941-1942. Stahlecker velel "Einsatzgruppe A", nejvražednější ze čtyř aktivních "Einsatzgruppen", což byla komanda smrti během Holokaustu na území Německem okupované východní Evropy.


Životopis.

Vyučil se klempířem. Žil v Cinkotě, kam se roku 1900 přistěhoval se svou ženou Marií. Lidé z vesnice je měli rádi a chodili k nim na večírky, kde je Kiss bavil obdivuhodnými znalostmi dějepisu.  Roku 1912 zjistil, že mu byla žena nevěrná. Ve svém domě v noci ji napadl, svázal a poté ji odtáhl na dvorek za domem, kde ji zavřel do sudu s methanolem. Druhý den oznámil, že se s ním žena rozvedla. Vlastníkovi domu namluvil, že v sudu je benzín. Kiss si poté začal vybírat nové partnerky, které však záhadně mizely. Ani jeho hospodyně Jakubcová je nikdy neviděla.  Když vypukla první světová válka, přihlásil se do armády. Lidé o něho údajně měli strach a každý den se prý modlili, aby se vrátil. Roku 1916 mu vypršela nájemní smlouva. Vlastník domu chtěl "sudy s benzínem" předat armádě. Když však jeden ze sudů otevřel, objevila se v něm mrtvola Marie Kissové. Správce zavolal policii, s níž otevřel ještě 18 sudů. V každém byla mrtvola mladé ženy.  Vyšetřovatel Károly Nagy se domníval, že hospodyně Jakubcová o vraždách věděla. Ta však přísahala, že o nich vůbec nevěděla a že jí Kiss nařídil, že se sudy nesmí otevírat.  Dne 4. října 1916 dostal Nagy dopis ze Srbska, v němž stálo, že Kiss leží v Bělehradském lazaretu. Když tam Nagy dorazil, ležel v Kissově posteli mrtvý voják, který se mu však vůbec nepodobal.

Zmizení.

Od té doby je jeho osud neznámý. Údajně však měl pod jménem Hoffman působit ve francouzské cizinecké legii a několikrát se objevit v Budapešti. Roku 1932 prý viděl policista Henry Oswald Kisse, jak vystupuje z newyorského metra.  Nebyl nikdy nalezen.

Béla Kiss (1877-?) byl maďarský sériový vrah který zabil 18 mladých žen (včetně manželky). Těla po vraždě nakládal do sudů za domem.


Ekologie.

Druh je jednodomou dřevinou, kdy jedinec (strom nebo keř) má samčí a zároveň i samičí květy. Líska turecká roste jak v lehkých písčitých, tak i těžkých jílovitých půdách, které mou být neutrální až alkalické. Nepotřebuje půdu hojně zásobené humusem, ale prospívá v půdě s dostatkem vápence. Stejně dobře se ji daří na plném slunci jako v polostínu. Upřednostňuje vlhkou půdu, ale do hloubky a šířky rozprostřené kořeny ji dovolují růst i v místech s déletrvajícím suchem, snáší také stanoviště se silným větrem. Obvykle se vyskytuje ve smíšených lesích do nadmořské výšky 1800 m.

Popis.

Opadavý strom, který vyrůstá v podmínkách střední Evropy do výše 20 m. Kořenový systém má bohatý, nejprve se vytvoří kůlovitý kořen a později roste množství bočních kořenů zajišťující dobré ukotvení i na mělkých půdách. Kmen je poměrně krátký, pouze jedinci v hustém porostu mají delší část kmene bez větví, jeho kůra je tmavě šedá a u starších exemplářů korkovitě šupinatá. Koruna stromu je obvykle rozložitá, lehce stavěná, v mládí široce kuželovitá a zašpičatělá, později zaoblená a bývá široká 6 až 9 m. Spodní větve vyrůstají takřka v přeslenech a svírají s kmenem téměř pravý úhel. Letorosty jsou hustě chlupaté, nejprve zelené, později okrové a mají výrazné rezavě hnědé jizvy po opadaných listech.  Listové pupeny, se čtyřmi až šesti šupinami, jsou vejčité a na vrcholu špičaté, zelenavě hnědé. Listy z nich raší v dubnu, rostou střídavé ve dvou řadách, jsou jednoduché, řapík je průměrně 3 cm dlouhý. Čepel mají široce vejčitou, 8 až 15 cm dlouhou a 5 až 10 cm širokou, na bázi srdčitou, po obvodě dvakrát pilovitě zubatou nebo mělce laločnatou a na vrcholu krátce špičatou. Na horní straně jsou sytě zelené, lysé a lesklé, na spodní světlejší, pýřité, matné a obvykle mají pět až šest párů postranních, mírně vystouplých žilek. Listy jsou silné, těžké a nápadně ochable visí z větviček, k podzimu se barví přes jasně žlutou až do hnědé brzy před opadem, který přichází s prvými mrazy. Palisty jsou kopinaté, ostře špičaté.  Samčí květenství jsou jehnědy zakládající se na letorostech již na podzim, zprvu jsou krátké a zelené a průběhu zimního období zhnědnou a vyrostou do délky 8 až 12 cm. Jednotlivé květy nemají okvětí a vyrůstají po jednom z úžlabí podpůrného zašpičatělého listenu, který částečně srůstá se dvěma listenci. Květ obsahuje čtyři tyčinky nesoucí jednopouzdré prašníky se světle žlutým pylem. Po vyprášení pylu jehnědy s květy opadají.  Samičí květy jsou kulovitého tvaru a vyrůstají na starších větévkách, v době kvetení jsou uzavřené v šupinatém obalu, z něhož ční pouze karmínově červené nitkovité blizny. Květy jsou situovány po dvou v úžlabí opadavého, podpůrného listenu. Květ má tři drobné vytrvalé listence, okvětí je tvořeno několika drobnými zoubky a dvoupouzdrý semeník má dvě nitkovité červené blizny. Prašníky s pylem se otvírají a blizny dozrávají ještě před rašením listů, kdy nic nestojí v cestě pylu přenášeného větrem z prašníků na blizny.  Plod je oříšek vyrůstající společně v plodenství kulovitého tvaru společně s dalšími pěti až devíti oříšky (výjimečně i dvaceti). Oříšky, velké do 2 cm, jsou kulaté, tmavě žluté a mají poměrně hrubou a tvrdou slupku kryjící semeno (jedlé jádro) s blanitým osemením. Každý oříšek je překryt hlubokým zvonkovitým obalem ze srostlých zvětšených listenců. Obal je do široka rozevřen a v době nezralosti je pokryt žlázkami vylučující lepkavý sekret. Po dozrání tyto obaly, rozdělené až k bázi v úzké laloky, uschnou, ztvrdnou a plody opadají. Na dobu zrání má vliv průběh letní teploty, při teplém létě dozrávají plody postupně od konce srpna do počátku října, při chladném uzrají najednou.

Rozmnožování.

Lísku tureckou lze množit generativně semeny nebo vegetativně řízky, odkopky nebo hřížením. Nejjednodušší je množení ze semen, hmotnost tisíce semen bývá 1400 až 1700 g. Je vhodné semena namočit do teplé vody na 48 hodin a pak je 3 až 4 měsíce stratifikovat v chladnu. Koncem jara se vysazují do hloubky cca 5 cm a zpravidla při 20 °C epigeicky vyklíčí za 1 až 6 měsíců, úspěšnost bývá okolo 50 %. Semenáč začíná kvést ve věku 10, nejpozději 20 let, plodí každoročně s tím, že větší produkce semen se opakuje po třech až čtyřech létech. Předčasně setřesená, nedozrálá jádra se scvrkávají a neklíčí.

Význam.

Významným produktem je i dřevo stromů, jehož jádro i běl jsou stejnobarvé, od světlé kávy po světle oranžově hnědou. Dřevo je průměrně těžké 500 až 600 kg/m3, středně tvrdé, ale ve vlhku není příliš trvanlivé. Je dobře opracovatelné, často se soustruží, používá se v nábytkářství, bytové architektuře a vyrábějí se z něj umělecké předměty. Časté je průmyslové využití dřeva na nábytek a výřezů s očkovou texturou na dýhy. Dřevo z kořene je využíváno na intarzie.  Plody lísky turecké jsou v porovnání s lískou obecnou menší a pro tvrdou skořápku i hůře dostupné. Plod váží průměrně 1,5 gramů a jeho jedlé jádro asi jen čtvrtinu. Nutričně jsou si jádra podobná, na olej připadá asi 60 % a cukry 20 %.  Líska turecká často slouží jako okrasná parková nebo alejová dřevina, velmi dobře snáší průmyslové exhalace a následkem hlubokého, rozložitého kořenového systému i déle trvající sucho. Je užitečná i při zpevňování půdy na místech se silnou erozí. V zahradnictví se používá jako podnož k roubování jiných druhů lísek.  V České republice se pro okrasu obvykle pěstuje vyšlechtěný kultivar 'Granát' (listy na mladých výhonech jsou zprvu intenzivně tmavě červenohnědé a na rubu vínové, později na líci tmavě zelené a na rubu zůstanou červené jen nervy a řapík) a kultivar 'Te-Terra Red' (koruna je vzpřímená, kuželovitá a listy jsou velké, purpurově zbarvené).

Líska turecká ("Corylus colurna") je jednodomý, opadavý, nevysoký strom pocházející z jihovýchodní Evropy, Kavkazu a jihozápadní Asie. V České republice je klasifikována jako příležitostně se vyskytující neofyt, který bývá často vysazován v městském prostředí, buď jako solitéra, v lemech podél cest či na zpevnění svahů. Do české přírody byla introdukována v roce 1865 a od té doby je pěstována v zahradách a parcích jako okrasná dřevina. Teprve na počátku tohoto tisíciletí byl zjištěn na jedné lokalitě její únik do volné přírody, což svědčí o jejím slabém invazním potenciálu. Je také přitažlivá i produkci plodů, oříšku, které jsou sice menší a mají tvrdší skořápku než líska obecná, jsou však obdobně chutné a výživné.


Tisková fronta.

Nejběžnější aplikací využívající spooling (tj. zařazování do fronty), je tisk na počítačovou tiskárnu. Ve víceúlohovém prostředí je nevhodné, aby procesy přistupovaly k tiskárně (resp. k portu) přímo, protože by mohlo dojít k souběhu nebo uváznutí. Proto tiskárnu obsluhuje speciální démon (proces), který k tiskárně jako jediný přímo přistupuje (tj. posílá jí data k vytištění). Běžící úlohy (např. Microsoft Word) mu předávají data určená k tisku, která démon typicky nejprve odkládá do tiskové fronty. Tisková fronta je typicky adresář, který je pro tiskárnu vyhrazen. Tiskové úlohy jsou proto do fronty umisťovány v podobě souborů.  Výhodou tiskové fronty může být i to, že data jsou do fronty zapsána relativně rychle, zatímco vlastní tisk může trvat velmi dlouho. Díky existenci fronty však nebude program, který tisk vytváří, muset čekat na dokončení tisku. Démon řídící tisk může pracovat s prioritami (některé úlohy mohou být tisknuty přednostně), může zajistit účtování (platby) za tisk, rozdělovat úlohy mezi více tiskáren, tisknout na začátku identifikační stránku atd. V osobních počítačích se obvykle nastavuje, že tisk je zahájen okamžitě po začátku zápisu dat do fronty (nečeká se na dokončení zápisu celé tiskové úlohy do fronty). Naopak u tiskáren, které jsou sdíleny více lidmi, je výhodnější zahájit tisk až teprve v okamžiku, kdy jsou všechna data připravena (je-li tiskárna rychlá, není nutné čekat na program, který tiskovou úlohu vytváří).

Historie.

V počítačovém systému s periferními zařízeními, jako jsou tiskárny, čtečky karet a podobně dochází k situaci, kdy tato zařízení jsou vůči zbytku systému velmi pomalá. Kvůli tomu bylo získání vstupu nebo odesílání výstupu na tyto zařízení problémem, který znamenal zpomalení celého systému na rychlost vstupního/výstupního zařízení.  Na přelomu 50. a 60. let 20. století počítače používaly software umožňující spooling, například: IBM „SPOOL System“ 7070-IO-076 ke kopírování dat z jednoho media na druhé. Zavedení relativně levného IBM 1401 vedlo k dočasnému snížení používání SPOOL software, jelikož mnoho velkých počítačových zařízení sloužící standalone řídilo tiskárny a další periferní zařízení.  Dříve sálové počítače neměly žádné pevné disky a ty nejnovější měly podle dnešních měřítek, malé a drahé pevné disky; v dalších systémech paměťové pásky zmizely ve prospěch pevných disků.

Původ názvu.

„SPOOL“ je zkratka pro souběžné periferní operace online; pro tiskárny: současný periferní výstup online. Další možností je, že termín vychází z anglického slova „spool“ (cívka), kdy data pro pozdější použití byla nahrána na pásku a ta byla namotána na cívce. Modernější verze je taková, že tento termín pochází z ikony blokového schématu kreslení cívky vláken, která v IBM-ESE představuje dočasné uložení dat na pevném disku pod kontrolou úlohy operačního systému.

Spooling () je v informatice technika sdílení vstupně-výstupních zařízení v multitaskingovém (víceúlohovém) operačním systému. V daném okamžiku může vstupně-výstupní zařízení provádět jen jednu úlohu, a proto jsou při současném přístupu více aplikací k zařízení jejich požadavky řazeny do fronty. Pro realizaci fronty požadavků (úloh) je většinou využit souborový systém na pevném disku či v ramdisku.


Rozšíření.

Tento druh roste hlavně v Evropě, od severu Velké Británie a jihu Skandinávie na severu až po Pyreneje a Apeniny na jihu. Ojediněle se vyskytuje na západě severní Afriky, v Malé Asii a na západě Ruska, hojněji na Kavkazu. Mléčka byla zavlečená do Severní Ameriky i na Nový Zéland.  V České republice vyrůstá téměř po celém území, vzácnější je pouze v okolí Ohře a na jižní Moravě, v oblastech s minimem lesů a poměrně suchým klimatem. Druh se obvykle objevuje na neosluněných a vlhkých místech, jako lesní lemy a křovinami porostlé paseky, ve stinných a vláhou oplývajících roklinách, okolo lesních pramenišť nebo i bažin. Lze ji také spatřit růst na starých vlhkých zdech stejně jako na zastíněných rumištích nebo výsypkách.

Popis.

Mléčka je vytrvalá rostlina s lodyhou rostoucí z krátkého oddenku s množství tenkých kořenů, která dosahuje pod místních podmínek do výše 30 až 100 cm. Lodyhy jsou přímé, duté, oblé a v horní části silně větvené. Listy má bazální a lodyžní které rostou až před kvetením. Dlouze řapíkaté spodní listy jsou poměrně velké a kracovitě peřenodílné s postranními nazpět směřujícími úkrojky a velkým trojúhelníkovitým koncovým. Málo početné lodyžní listy vyrůstající střídavě se směrem vzhůru zmenšují a stávají se objímavými. Všechny listy jsou hrubě zubaté, lysé, poměrně tenké a na rubu tmavěji zelené nebo nafialovělé. Z rostliny při poranění vytéká bílé šťáva latex, rostlina mléčí (odtud rodové jméno).  Úbory 10 až 15 mm široké na dlouhých stopkáchrostou v bohatých latách, obsahují obvykle po pěti pouze jazykovitých květech. Jejich kalich je tvořen jen kratičkými pérovitými štětinkami, koruna má světložlutý jazyk s pěti zuby na konci, tyčinek je v květu pět. Pestík je ze dvou plodolistů, z květů čnící nitkovité blizny jsou rozdvojené. Úzce válcovitý zákrov je tvořen dvěma řadami trojúhelníkovitých nebo podlouhlých listenů, vnitřní jsou mnohem delší. Květy rozkvétají v červenci a srpnu, jsou opylovány hmyzem.  Plod je úzce vejčitá, téměř černá 3 až 4 mm dlouhá nažka s malým zobáčkem a s jednořadým chmýrem. Rostliny se po svém stanovišti rozmnožují rozrůstáním oddenků a do větších vzdálenosti zanáší vítr nažky.<ref name = luonto/

Význam.

Mlečka zední nemá ekonomický význam, je však chutnou potravou pro lesní zvěř, která, je-li v dané oblasti přemnožena, ji dokáže zcela vypást.

Mléčka zední ("Mycelis muralis") je planě rostoucí, žlutě kvetoucí bylina, jediný druh monotypického rodu mléčka z čeledě hvězdnicovitých, kde je řazen do podčeledě "Cichorioideae". Mléčka zední je někdy nesprávně zařazována do rodu mléčivec.


Život.

Byl synem okresního lékaře v Čembaru (v gubernii Penza). Později tvrdil, že nemá na své dětství jedinou hezkou vzpomínku. Roku 1825 nastoupil v Penze na gymnázium. Školu zanedbával, a tak byl v posledním ročníku vyloučen. Díky vlivným známostem nicméně mohl roku 1829 nastoupit na Moskevskou univerzitu. Tamější filozofická fakulta byla střediskem schellingovství, a při ní se utvořil i kroužek studentů, do nějž Bělinskij vstoupil (dalšími členy byli K. Aksakov, M. Katkov, N. V. Stankevič aj.) V tomto spolku si osvojil Schellingovu filosofii přírody. Pak se nadchl pro hegeliánství. Pod jeho vlivem byl v letech 1837 až 1840. Za příklad toho, jakým způsobem využíval Hegelovu filosofii ve svých kritických článcích, může sloužit jeho posuzování poezie v článku „O hoři z rozumu, spis A. S. Gribojedova“ (1839). Bělinskij neuměl německy a svědectví o Hegelově filosofii se mu dostávalo od takových znalců, jako byli Stankevič a Bakunin. Na večerech u Stankeviče mladí romantikové čítali básnická díla (Puškina, Žukovského, Gogola a Lermontova, Shakespeara, Goetheho, Schillera či E. T. A. Hofmanna) a vedli o nich diskuse.  Pod vlivem Hofmannovy povídky ""Seltsame Leiden eines Theater-Directors"" se všichni nadchli pro divadlo. To se Bělinskému stalo osudné, neboť byl v září 1832 vyloučen z Moskevské univerzity, když jako stipendista a nešlechtic předložil cenzuře romantické drama "Dmitrij Kalinin", v němž přirovnával šlechtu k hadům, krokodýlům a tygrům, kteří se živí kostmi a masem svých bližních a pijí jejich krev a slzy jako vodu. To bylo v době Mikulášské epochy, jen několik let po rozdrcení dekabristů, něco neslýchaného. Po vyloučení z univerzity trpěl velkou bídou, až na podzim roku 1834 svým prvním článkem "Litěratúrnyje mečtánija" v časopise "Teleskop"' vstoupil na dráhu literární kritiky. Roku 1836 časopis zanikl a Bělinskij opět ztratil publikační možnost. Roku 1838 od Ševyrjeva převzal vedení redakce časopisu "Moskóvskij Nabljudátěl'." Ten však brzy zanikl a Bělinskij znovu upadl do bídy. Nakonec přijal pozvání A. A. Krajevského, aby psal kritiky do jeho časopisu "Otéčestvennyje zapíski". Díky tomu se konečně zbavil dluhů. Přesídlil za tím účelem i do Petrohradu. Došlo u něj také - počínaje 40. léty - k velkému tvůrčímu přívalu a změně perspektivy. Seskupil se kolem něj sbor mladých ruských literátů a radikálních demokratů, které velmi ovlivnil. Zemřel v předvečer revoluce roku 1848 na souchotě.

Dílo.

Kritickou činnost Bělinského lze rozdělit na dvě období:  Co se týče Bělinského materialismu, Nikolaj Losskij zastává názor:

Literární snění.

První významnější statí bylo "Literární snění" (Литертурные мечтания, 1834). Už v něm se projevil hlavní rozpor kritikovy estetiky třicátých let. Na jedné straně objektivně idealistický světonázor, ovlivněn německou romantickou filozofií, a na druhé straně snaha o věrnost skutečnosti. Žádá, aby literatura vycházela z pravdy ruského života a z potřeb lidu. Dokazuje, že vzdělaná ruská společnost (šlechta) pohrdá ruským jazykem a otrocky napodobuje své západoevropské vzory. Za skutečného nositele národní svébytnosti považuje lid, jehož jedinou kulturou je folklór. Mezi lidem a šlechtou je velká propast, její překlenutí považoval Bělinskij za prvořadé. Avšak na rozdíl od mnoha romantických teoretiků nehledá cestu k národní zvláštnosti v napodobování folklóru, ale ve věrném zobrazení ruského života. Do pojmu národní literatury tedy zahrnuje požadavek realismu. Realismus, lidovost a národní svébytnost mu srůstají v jeden nedílný pojem.

O ruské povídce a povídkách p. Gogola.

Realistické tendence jsou ještě silnější v stati "O ruské povídce a povídkách p. Gogola" (О русской повести и повестях г. Гоголя, 1835). Bělinskij zde rozvádí svou koncepci "reálné poezie" a podává její přesnou charakteristiku: "...Poezie reálná, poezie života a skutečnosti je opravdová a pravá poezie naší doby. Její typický ráz záleží ve věrnosti skutečnosti; ona nepřetvaří život, ale ho reprodukuje, znovu vytváří a jak vypouklé sklo v sobě odráží pod jedním hlediskem jeho rozmanité jevy, vybírající z nich ty, které jsou nutné pro složení úplného, živého a jednotného obrazu... Abych uzavřel charakteristiku toho, co nazývám reálnou poezií, dodávám, že věčný hrdina, neměnný předmět její inspirace, je člověk." V této stati najdeme všechny charakteristické rysy realistické poetiky. Vzorem mu je Nikolaj Vasiljevič Gogol, kterého ještě za Puškinova života slavil jako zakladatele nové etapy literárního vývoje. Za základní esteticko-noetické gesto Gogolovy prózy považuje "smích přes slzy".

Básně M. Lermontova.

V této stati (Стихотворения М. Лермонтова, 1841) podrobil kritice svůj dřívější požadavek absolutní objektivity. Hlouběji se zabýval vztahem umělce ke skutečnosti. Nevzdává se sice myšlenky o objektivní zákonitosti historického dění a vyžaduje i nadále, aby autor pravdivě vyjadřoval jeho smysl, ale cestu k tomu vidí v tom, jak autor sám postihuje podstatu smutné skutečnosti.

Přehled ruské literatury roce 1846.

Ve čtyřicátých letech přibývaly polemiky stoupenců západnictví se slavjanofili. Bělinskij stál v tomto sporu na straně pokrokovějších stoupenců západnictví. V řešení problému ruské národní povahy hledal odpověď na otázku, o jaké rysy ruské povahy je možno opřít se v boji za změnu skutečnosti. Obzvlášť ho zajímaly revoluční rysy ruské národní povahy. Proti slavjanofilskému zdůrazňování ruské pokory a zbožnosti vyzdvihuje příklad Ivana Hrozného. Proti názorům o přirozené ruské konzervativnosti staví příklad Petra I. Velikého

Statě o Puškinovi.

Jedním z cílů, které si Bělinskij vytyčil, bylo sepsání teoretických dějin ruské literatury. Pro nemoc však splnil svůj plán jen částečně, v jedenácti "Statích o Puškinovi" (Статьи о Пушкине, 1844–1846). K výkladu přistoupil přísně historicky. V prvních třech statích podal nástin literatury 18. a počátku 19. století. V ruském literárním vývoji rozeznává dva základní proudy:

Fyziologie Petrohradu a Petrohradský sborník.

V letech 1845-1846 vyšly za spolupráce Bělinského a Někrasova dva sborníky: "Fyziologie Petrohradu" (Физиология Петербурга) a "Petrohradský sborník" (Петербургский сборник). Hlavní představitel oficiální žurnalistiky Bulgarin nazval ve své posměšné recenzi autory sborníků "naturální školou". Bělinskj název přijal a dokázal ho proměnit na generační program. Zdůrazňuje nutnost přirozené školy jako základního směru ruské literatury, položil důraz na analýzu tragické současnosti, na kritičnost literatury a demokratizaci její tematiky.

Dopis Gogolovi.

"Dopis Gogolovi" (Письмо Гогою, 1855) byl poprvé publikován v periodiku "Polární hvězda ". Obsahuje Bělinského ideologickou závěť. Lze ji považovat za minimální program ruské radikální demokracie. Vložil do textu požadavky na zrušení nevolnictví, zrušení tělesných trestů a zavedení přísné zákonnosti. Dopis přijalo radikální i umírněné křídlo ruské literatury, získal pro věc pokroku Turgeněva, Dostojevského, Někrasova i Gončarova. Dostojevskij byl za veřejné čtení "Dopisu Gogolovi" odsouzen k smrti, těsně před popravou trest zmírnily na čtyři roky vyhnanství.

Vissarion Grigorjevič Bělinskij ( "Виссарион Григорьевич Белинский"; (, Sveaborg –, Petrohrad) byl ruský literární kritik, estetik a radikální demokrat narozený na území dnešního Finska.


Mládí.

Narodil se v obci Sokolče na Slovensku, jeho rodiště bylo zaplaveno přehradou Liptovská Mara. Narodil se jako Stanislav Guoth ale v osmi letech ho rodiče poslali za strýcem do Kanady a on přijal jeho jméno Mikita. Byl příslušníkem liptovského šlechtického rodu Guoth s predikátem z Gôtovian (Guoth de Guothfalva). Vyrůstal v kanadské provincii Ontario v městečku St. Catharines kousek od Toronta, kde začal hrát nejpopulárnější hru svého rodiště. V sezoně 1957/1958 hrál za St. Catharines Teepees v OHA. Následující sezonu už hrál v NHL, kde vydržel 22 let.

Kariéra v NHL.

V roce 1958 se dostal do týmu Chicago Blackhawks, kde vydržel celou svou kariéru v NHL. V prvních sezonách vynikal především silou svých pěstí a vysložil si přezdívku „Malý ďábel“. V sezoně 1960/1961 kdy Chicago získalo Stanley Cup se začal projevoval jako střelec a tvůrce hry. Následující sezónu skončil na čtvrtém místě kanadského bodování NHL a třetí Gordie Howe byl před ním jenom díky více vstřeleným brankám. V play-off ale Mikita dal ve 12 zápasech 6 gólů a přidal 15 asistencí, dohromady měl tedy 21 bodů, což byl v té době rekord NHL. Taky se hodně polepšil v sezoně 1966/1967 měl jen 12 trestných minut a získal Lady Byng Memorial Trophy pro nejslušnějšího hráče NHL. Přitom ještě v ročníku 1964/1965 měl 154 trestných minut.  V Chicagu hrál až do roku 1980, kdy ukončil kariéru. V té době byl druhý nejproduktivnější hráč historie NHL. V roce 1983 byl zvolen do hokejové síně slávy.

Vynálezce zahnuté čepele.

Dříve měly všechny hokejky rovnou čepel, avšak málokdo ví, jak vznikla ta ohnutá. Jednou se na tréninku Stan Mikita rozzlobil, strčil čepel hokejky mezi dvířka u střídačky a chtěl ji zlomit. Čepel ale nepraskla, jenom se ohnula a Bobby Hull se jej zeptal: „Dokázal bys s tímhle vůbec vystřelit?“ Šlo to, ale šlo to mnohem lépe, puk dostal rotaci a faleš. Od té doby si někteří hráči začali ohýbat hole, dnes už je zahnutá čepel samozřejmost.

Stan Mikita (20. května 1940 – 7. srpna 2018) byl kanadský hokejista slovenského původu. Dne 30. listopadu 2002 byl uveden do Síně slávy slovenského hokeje. U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.


Název a dějiny.

Historie města sahá do roku 1795, kdy zde britský průmyslník Charles Gascoigne založil železárny. Luhansk získal status města v roce 1882. Pro svou polohu se stal důležitým průmyslovým centrem východní Evropy, významným odvětvím se stala výroba lokomotiv.  Město bylo v letech 1935–1958 a dále v letech 1970–1990 pojmenováno / (Ворошиловград) podle sovětského důstojníka a politika Klimenta Vorošilova, který odsud pocházel. V roce 2006 byl ohlášen nález eneolitického pohřebiště a svatyně, která byla používána ještě v době bronzové a která díky svému pyramidálnímu tvaru vyvolala nejrůznější spekulace o kultuře, která zde sídlila ve 4. tisíciletí př. n. l.

Současnost.

Luhansk je průmyslové město a jedno z hlavních center strojírenství v zemi. Nachází se zde největší evropská lokomotivka "Luhanskyj teplovozobudivnyj zavod", jež zaměstnává přes 7000 osob; motorové i elektrické lokomotivy vyrobené v Luhansku jezdí po území celého bývalého Sovětského svazu. Funguje zde několik vysokých škol. Ve městě je zavedena tramvajová (1934) a trolejbusová doprava (1962), velkou část výkonů převzaly v poslední době maršrutky. Luhansk leží na hlavní trati spojující Donbas s jihozápadním Ruskem.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 2001 udala téměř polovina obyvatel města ukrajinskou národnost (49,6%), zatímco k ruské národnosti se přihlásilo 47% obyvatel. Jako svůj mateřský jazyk však udala většina obyvatel Luhanska ruštinu, a to 85,3%, jen 13,7 % ukrajinštinu. Počty mluvčích jiných jazyků byly podstatně menší, arménsky hovoří 0,2% a bělorusky 0,1% obyvatel.

Ukrajinská krize.

Během ukrajinské krize docházelo na jihovýchodě Ukrajiny k proruským demonstracím a v Donbasu vypuklo ozbrojené povstání. Byly zde vyhlášeny státy Luhanská lidová republika (LLR) a Doněcká lidová republika (DLR). Město Luhansk je hlavním městem LLR.

Luhansk ( [luhans’k]) či Lugansk () je město ležící na východní Ukrajině na soutoku řek Vilchivka a Luhanka, které se nedaleko vlévají do Severního Donce. Luhansk je administrativním centrem průmyslové a převážně ruskojazyčné Luhanské oblasti a zároveň nejvýchodnějším oblastním centrem Ukrajiny. 28. dubna 2014 byla v Luhansku vyhlášena samostatná lidová republika.


Všeobecně.

Pohled na Snorriho dílo se mění s postupem času a odlišně na něj také nahlížejí různí vědci a kritici. Věrohodnost informací jím sepsaných je často zpochybňována. Snorri byl sám aktivním politikem, a proto je mnoho důvodů domnívat se, že za částí jeho práce je politický motiv.

Předmluva k dílu.

Snorriho svoji předmluvu začíná "Á bók þessi lét ek ríta fornar frásagnir um höfðingja", což v překladu je "V této knize jsem zaznamenal starobylé příběhy o panovnících". Předmluva dále hovoří o důležitosti kritického pohledu na používané zdroje a ujišťuje čtenáře o Snorriho vznešených a čestných úmyslech. Snorri píše: "i když s jistotou nemůžeme určit, do jaké míry jsou tato vyprávění pravdivá, víme, že v dobách dřívějších byla za pravdivá považována."

Obsah díla.

Seznam králů, tvořící rámec celého díla a rozdělující jej na jednotlivé ságy, není úplně kompletní. Ve vlastním textu jsou zmiňováni i další panovníci. Letopočty níže uvedené jsou zde pro lepší pochopení díla a do určité míry jsou založeny na datech, která uvádí Snorri.  Heimskringla končí smrtí Øysteina Øysteinssona, r. 1177.

Zajímavosti.

Heimskringla má své místo v knize Julese Vernea "Cesta do středu Země". Objeví se hned na začátku příběhu. V jednom starém exempláři knihy najde jedna z hlavních postav zapomenutý dokument, který později vede k oné cestě do středu Země.

Vydání v češtině.

Přeložený a převyprávěný text vyšel u nakladatelství Albatros r. 1980 a jeho autorem je Jaroslav Kaňa. O správnou interpretaci skaldských veršů se postaral Břetislav Mencák.

Heimskringla je všeobecně přijímaný název pro ságy o severských králích, jež jsou dílem Snorriho Sturlusona (1179–1241). Dílo pojednává částečně o švédském rodu Ynglingů, částečně o norských králích od Halvdana Černého až po Magnuse Erlingssona. Název díla je odvozen od slov "Kringla heimsins", jimiž začíná dochovaná část Ságy o Ynglinzích a která v překladu znamenají Okruh Země. V češtině text vyšel pod názvem Královské ságy.


Historie.

Je to starobylé město, které bylo v dávných dobách známo pod paštským názvem Šál Kót (: : ). Což znamená "pevnost". První zmínky o Kvétě pocházejí ze 6. století n.l. kdy byla součástí "říše Sasánovců". V 7. století n.l. po vpádu muslimských vojsk do Íránu se stala součástí Umajjovské říše. V 11. století n.l. je zmiňována v kronikách v souvislosti s loupeživými nájezdy Mahmúda z Ghrazny (محمود غزنوی) (1030-999-). V 16. století spadala Kvéta do sféry vlivu Mughalů. V roce 1543 Šér Šáh Súrí (شیر شاہ سوری )( 1539 – 1545) na mughalského sultána Humájúna zaútočil a ve dvou bitvách ho porazil. Sultán Humajún (ہمایوں) byl nucen uprchnout do Íránu právě přes Kvétu. Humajún měl tak naspěch, že v Kvétě nechal svého malého syna Akbara (pozdějšího sultána Džaláluddína Muhammada Akbara - 1542 až 1605).Akbar byl poté nucen zůstat v Kvétě do svých dvou let. Do roku 1556 byla Kvéta součásti říše Mughalů a poté se stala součástí Safíovské říše. V roce 1595 Džaláluddín Muhammad Akbar (جلال الدین محمد اکبر ) dobyl město zpět.  Po roce 1828 byla Kvéta objevena anglickými cestovateli, kteří o městě podali podrobnou zprávu. V roce 1839 probíhala první anglo-afghánská válka. Angličané město obsadili a v roce 1876 ho oficiálně začlenili jako součást Britské Indie a Kvétu proměnili ve velkou vojenskou základnu. V roce 1935 postihlo Kvétu strašlivé zemětřesení, které srovnalo celé město se zemí. Podle tehdejších zpráv zemřelo během několika minut 40 000 lidí. Britové však neměli o obnovu města zájem neboť mezitím přesunuli svou základnu blíž k hranicím Afghánistánu. Postupně se však podařilo město znovu obnovit díky pomoci afghánských a íránských obchodníků. V roce 1947 vznikl islámský stát Pákistán a Kvéta se stala hlavním městem provincie Balúčistán, což poskytlo městu ekonomický růst.  Kvéta byla také oblíbeným místem Muhammada Alí Džináha (محمد علی جناح), který si zde zřídil svou rezidenci. V roce 1979 po sovětské invazi do Afghánistánu uprchlo do Kvéty tisíce afghánských uprchlíků, převážně Paštůnů, kteří změnili charakter města. Kvéta je nyní deváté největší město Pákistánu. Nachází se zde letiště, železnice a dálnice, které spojují Kvétu s městy jako jsou Karáčí, Multán aj.

Kvéta (: : ) je největší a zároveň hlavní město Balúčistánu v Pákistánu. Podle sčítání lidu z roku 1998 zde žilo 565 137 obyvatel, je však možné, že v důsledku přílivu afghánských emigrantů zde žije přes milion lidí. Město obývají především Paštuni, Hazárové a Balúčové.