Životopis.

Ramsey se narodil v Detroitu rodičům Nathanielovi a Jeraldine Ramseyovým. Má 5 sourozenců. David je držitelem černého pásku v Jeet Kune Do, dále studoval box a tae kwon do.

Kariéra.

1977–1999.

Ramsey má za sebou dlouholetou hereckou kariéru. Jeho první roli získal již v roce 1977 v seriálu "Lovers and Friends", kde si zahrál roli Rhetta Saxtona (nahradil původního Boba Purveyho). Střihl si také hostující roli v thrillerech "Sanctuary of Fear" "(1979) a" "The Clairvoyant" "(1982)." První větší roli si zahrál až v roce 1987 ve filmu "Scarred Stiff""." Po té David delší dobu nehrál, až v roce 1995 se objevil jako jeden z komparzistů v televizním kriminálním seriálu "Murder One" stejně jako v roce 1996 v seriálu "Space: Above and Beyond." Vedlejší roli si také zahrál po boku Eddieho Murphyho ve filmu "Zamilovaný Profesor" (1996), kde hrál jednoho z jeho studentů. Poté byl komparzistou v seriálech "A Very Brady Sequel" (1996), "Her Costly Affair", "Deutschlandlied" a "Con Air" (1997).  První velká role přišla se seriálem "The Good News", kde si zahrál v hlavní roli Pastora Davida Randolpha, mladého pastora majícího trable se zařazením se na svém novém místě v kostele. V roce 1998 si zahrál vedlejší role ve třech filmech, "A Short Wait Between Trains", "Rodina Matky Flory" a "Chips se vrací". V roce 1999 si zahrál významnější roli ve filmu "Vzpoura v Port Chicagu" a vedlejší ve filmu "Tři do tanga".

2000 – 2008.

V roce 2000 si David zahrál hlavní roli ve filmu "", kde ztvárnil známého amerického boxera Cassiuse Claye známého jako Muhammad Ali. Tentýž rok si zahrál roli Sidneyho Parkera ve filmu "Pošli to dál" "," kde mimo jiné hrála i Helen Hunt"." V roce 2001 se objevil v několika dílech seriálu "For Your Love" v roli Briana. Téhož roku si střihl hostující role v seriálech ("Zloději, Girfriends") a jednu z hlavních rolí ve filmu "Bláznivý šaman". V roce 2002 si zahrál ve filmu "Romeo Fire" a v seriálech "For The People" a "Ten, kdo tě chrání".  V roce 2003 si zahrál Sama Gabla ve filmu "The Flannerys" a hostující role v seriálech "Křižovatky medicíny"", Námořní vyšetřovací služba," a "One on One". V roce 2004 jsme mohli Davida zahlédnout v seriálech "Drzá Jordan, Kriminálka Miami, Salon Krásy, Second Time Around" nebo "Čarodějky." V roce 2005 si opět zahrál v hlavní roli a to ve filmu, dojemný příběh o slavném baseballovém nadhazovači. Ten rok si také zahrál v pár dílech seriálu "Huff" a Rustyho v "All of Us". Také si zahrál v televizních filmech "Batsheba, Jane Doeová: Jiná tvář a Central Brooking," dostal také vedlejší roli, Willa Bennetta, v seriálu "Posel ztracených duší", kde hrál během čtyř let ve čtyřech dílech.  V roce 2006 si David zahrál ve filmech "Ahoj Ségro, Sbohem živote!, Smrtelná nákaza" a v seriálech "Západní křídlo" a "Kriminálka Las Vegas". V roce 2007 pak v seriálech "Myšlenky zločince, Cestovatel" a ve akčním krimi filmu "Bobby Z", kde hrál mimo jiné i Paul Walker a Laurence Fishburne. V roce 2008 hrál jednu z hlavních rolí Dona Merritta v seriálu "Hollywood Residential", který po 8 dílech zrušili. Dále si zahrál vedlejší roli v osmi dílech seriálu "Wildfire", kde ztvárnil Dr. Noaha Gleasona. V tomto roce zvládl ještě vedlejší roli v krimi dramatu "The Coverup".  Během let 2008 až 2008 hrál v seriálu "Dexter". Poprvé se v seriálu objevil v prvním dílu třetí řady „Náš otec“ a naposledy v pátém dílu čtvrté řady „Drsný Harry“- David ztvárnil postavu Antona Briggse informátora, který pracoval pro detektiva Joeyho Quinna a byl také přítelem Debry Morganové, sestry hlavního hrdiny Dextera Morgana. Anton se stal obětí sériového vraha "Kožaře", jinak také známého jako George King. "Kožař" Antona mučil, avšak nestihl ho zabít, protože byl vyrušen Debrou a Quinnem.

2009 - 2020: "Arrow" a další role.

V roce 2009 si David zahrál jednu z hlavních rolí v americko-španělském dramatu "Mother and Child", kterému se dostalo vysokého hodnocení. David v něm ztvárnil roli Josepha, manžela jedné ze tří hlavních hrdinek Lucy, kterou ztvárnila herečka Kerry Washington. Ve filmu si mimo jiné zahrál i Samuel L. Jackson a Naomi Watts.  Pár vedlejších vedlejších rolí si zahrál, například v seriálech "Castle na zabití" (2009), "Chirurgové" (2010), Ala Druzinskyho v 8 dílech "Outlaw" (2010), "The Defenders" (2010 - 2011), v 16 dílech seriálu "Spravedlnost v krvi" v roli Majora Cartera Poolea a nově i vedlejší roli ve filmu "Accidental Love" (2015), "Draft" (2014).  Nejvýznamnější rolí Davidovi kariéry je uričtě role Johna „Digga“ Diggla, který je podle českých fanoušků seriálu, kteří hlasovali na stránce edna.cz, čtvrtou nejoblíbenější postavou seriálu "Arrow" od televizní stanici The CW. John Diggle je bývalý americký voják, který byl najat jako bodyguard Olivera Queena, ztvárněného Stephenem Amellem, a později se stane členem týmu Arrow, společně s Felicity Smoak, ztvárněnou Emily Bett Rickards. David se také objevil v crossoveru mezi seriály "Arrow" a "The Flesh", v díle „Flesh vs. Arrow“.

David Ramsey (* 17. listopadu 1971, Detroit, Michigan, USA) je americký herec, který se proslavil rolemi v seriálech "Dexter" a "Arrow" a rolí ve filmu "Mother and Child".


Osobní život.

V roce 1991 nastoupila na místo zástupkyně ředitele Městského kulturního střediska (MKS) v Třebíči. Do roku 1994 zde pracovala na integraci všech kulturních zařízení pod jediný subjekt. Poté začala pracovat jako tajemnice městského úřadu v Třebíči, kde se začala zabývat rozvojem židovské čtvrti, která byla v roce 2003 zapsána na seznam UNESCO.  Roku 2000 nastoupila do konzultační firmy DHV ČR, kde pracovala na projektech z oblasti lidských zdrojů, regionálního rozvoje, hospodářské politiky a fondů EU. V letech 2001–2003 pracovala jako vedoucí odboru regionálního rozvoje Krajského úřadu kraje Vysočina. Po odchodu z krajského úřadu pracovala jako náměstkyně pro místní rozvoj na ministerstvu pro místní rozvoj. Podle Jiřího Paroubka byla z funkce odvolána po opakovaných stížnostech tehdejšího ministra Radka Martínka.  Od 13. října 2006 do 16. 11. 2006 byla ve vyšetřovací vazbě kvůli kauze Budišov. Korupce Věry Jourové se neprokázala a stíhání v létě 2008 skončilo konstatováním, že se skutek nestal. Obvodní soud přiznal Jourové 3,6 milionu korun jako náhradu majetkové újmy, o dalších požadavcích Ústavní soud rozhodl, že jsou promlčené. Podle investigativního novináře ČRo Janka Kroupy, který se kauze několik let věnoval a na kauzu upozornil, je výsledek soudu brilantní práce advokátů a absolutní břídilství policie.

Vzdělání.

V roce 1991 promovala na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kde získala magisterský titul v oboru Teorie kultury. V akademickém roce 2011/2012 absolvovala obor právo na Právnické fakultě Univerzity Karlovy.

Soukromý život.

Je rozvedená, má dvě děti – Adama (1985) a Markétu (1989).

Politické působení.

V letech 2003–2006 byla členkou ČSSD.  V roce 2009 kandidovala do Evropského parlamentu za Evropskou demokratickou stranu (EDS). V parlamentních volbách 2010 kandidovala jako členka EDS na 4. místě středočeské kandidátky KDU-ČSL.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidovala v Kraji Vysočina jako lídryně hnutí ANO 2011 a byla zvolena. V lednu 2014 se stala kandidátkou hnutí ANO 2011 na post ministryně pro místní rozvoj ve vládě Bohuslava Sobotky. Dne 29. ledna 2014 byla do této funkce jmenována. Dne 3. října téhož roku podala demisi s vyhlídkou na post eurokomisařky. Dne 13. října 2014 ze stejného důvodu rezignovala na post 1. místopředsedkyně hnutí ANO 2011.

Eurokomisařka (první období, 2014 až 2019).

Na začátku července 2014 se stala kandidátkou hnutí ANO 2011 na post české eurokomisařky (předchozím kandidátem byl Pavel Telička). Ve výběru českého zástupce uspěla, když ji 21. července 2014 vládní koaliční rada nominovala na post eurokomisařky do vznikající Junckerovy komise.  Zvolený předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker 10. září 2014 oznámil, že Jourová získá nově konstituované portfolio spravedlnosti, spotřebitelské politiky a rovnosti pohlaví. Tato zpráva vyvolala u českých politiků vlnu negace, protože politička usilovala o ekonomický post. Dne 7. října téhož roku byla její kandidatura po tzv. grilování, a následném odevzdání doplňujících odpovědí europoslancům, schválena europarlamentem. Komisařkou se stala v listopadu 2014.

Kritika.

Organizace pro kontrolu lobbingu v Evropské unii Corporate Europe Observatory upozornila na úzkou vazbu Jourové na Andreje Babiše, který ovládá podstatnou část českého potravinářského a chemického průmyslu i médií a jehož firmy obdržely značné množství evropských grantů a zemědělských dotací. Dále organizace upozornila na konflikt zájmů, poněvadž Jourová nejprve pracovala ve veřejné správě v oblasti evropských fondů a poté v letech 2006 a 2013 spoluvlastnila firmu Primavera Consulting, která ve stejné oblasti podnikala.  Věra Jourová byla kritizována generálním ředitelem skupiny Volkswagen Matthiasem Müllerem za svojí snahu o odškodnění evropských zákazníků po aféře dieselgate.<ref name="zpravy.aktualne.cz/ekonomika/zkrotte-si-jourovou-sef-volkswagenu-si-stezoval-na-ceskou-eu/r~45240d9c241211e7bc55002590604f2e"></ref>

Eurokomisařka (druhé období, od 2019).

Dne 26. srpna 2019 schválila druhá vláda Andreje Babiše její nominaci na post eurokomisařky i pro období 2019 až 2024. Na začátku září 2019 oznámila budoucí předsedkyně Evropské komise Ursula von der Leyenová, že Jourová bude místopředsedkyní Evropské komise a bude zodpovědná za kontrolu dodržování hodnot Evropské unie a za transparentnost. Funkce se ujala dne 1. prosince 2019.

Věra Jourová (* 18. srpna 1964 Třebíč) je česká politička, podnikatelka a právnička, v letech 2014 až 2019 komisařka pro spravedlnost, ochranu spotřebitelů a otázky rovnosti pohlaví v Junckerově evropské komisi a od prosince 2019 místopředsedkyně pro hodnoty a transparentnost v komisi Ursuly von der Leyenové.


Vývoj.

Práce na projektu XF5U začaly v roce 1939 a v letech 1940–1941 probíhaly testy v aerodynamickém tunelu. Pro ověření netradiční koncepce vztlakového tělesa, byl postaven pokusný demonstrátor "V-173", přezdívaný podle svého konstruktéra "Zimmerman's Flying Pancake". Při jehož stavbě byly použity vrtule ze stíhačky Vought F4U Corsair. Byl postaven ze dřeva a plátna. Jeho vnitřní strana křídel měla plně symetrický profil "NACA 0015".

Demonstrátor V-173.

První let V-173 proběhl 23. listopadu 1942. Během letu ho pilotoval zkušební pilot Boone Guyton. Jako hlavní problém se ukázal být komplikovaný převod, který roztáčel obě vzdálené vrtule. Převodovka způsobovala silné vibrace, kvůli kterým musel být další let odkládán o řadu měsíců. Poté prototyp pilotoval Charles Lindbergh, který ho shledal překvapivě jednoduchým na pilotáž. Dokonce bylo zjištěno, že letoun je schopen létat už rychlostí 32 km/h a s vysokým padesátistupňovým úhlem náběhu. Při protivětru alespoň 50 km/h byl schopen vzlétnout z místa.  Během testů, které pokračovaly celý další rok, byl V-173 jednou nucen nouzově přistát na pláži. Při přistání si pilot všiml, že mu v cestě leží dva lidé a začal tak brzdit, že se letoun převrátil. Konstrukce se však ukázala být tak odolnou, že se nic vážného nestalo ani pilotu, ani letadlu. Zkoušky ale pokračovaly pomalu.

Konstrukce XF5U.

Nakonec 17. září 1942 námořnictvo objednalo stavbu dvou prototypů XF5U, které byly větší, měly celokovovou konstrukci a vážily pětinásobek hmotnosti V-173. Poháněly ho dva hvězdicové motory Pratt & Whitney R-2000. Neobvyklá koncepce letounu měla sloužit k tomu, aby bylo schopné krátkých startů při malých rychlostech, ale naopak vysokých maximálních rychlostí v bojovém nasazení. Sloužit měl z pozemních základen i letadlových lodí.  Letoun byl jednomístný a jeho pilot měl k dispozici vystřelovací sedadlo. Trup tvořily dvě poloelipsy. Pro řízení měl dvě svislé ocasní plochy a elevony. Motory po stranách pilotní kabiny roztáčely čtyřlisté vrtule, které měly možnost omezeného naklánění, jak je tomu u vrtulníků. Aby letoun neměl tendenci vybočovat z dráhy, točily se obě vrtule v opačném směru. Vrtule byly propojeny, aby mohl letoun letět i po výpadku jednoho z motorů. Svislé ocasní plochy měly řídit směr a elevony sloužily k ovládání v příčné a podélné rovině. Problémem bylo, že celou přední plochu letounu zabíraly disky vrtulí, a proto byl jen velice omezený prostor pro vpřed střílející zbraně či rakety.

Testy.

První prototyp měl sloužit pro statické a druhý pro letové zkoušky. Kvůli silným vibracím od převodů se prototyp nemohl vůbec dostat do vzduchu, jelikož hrozil jeho rozpad. Náprava pokračovala pomalu a proto proběhl první let až 3. února 1947, daleko po plánovaném termínu. Problémy s vibracemi neustávaly a letoun se měl k dalším testům přesunout na základnu Edwards v Kalifornii. Byl ještě převezen Panamským průplavem, ale další lety už nepokračovaly, protože US Navy 17. března 1947 celý projekt zrušilo. Důvodem byly konstrukční nedostatky typu, překročení rozpočtu a zdržení projektu, které bylo tak veliké, že mezitím vznikla první generace proudových letounů, na které se veškerý vývoj rychle přeorientoval.  Prototypy XF5U byly sešrotovány, zatímco demonstrátor V-173 se zachoval ve "Smithsonian Institution" v Marylandu.

Vought XF5U-1 Flying Flapjack bylo experimentální stíhací letadlo, které pro US Navy v době druhé světové války, vyvíjela firma Vought. Letoun měl tvar vztlakového tělesa (plochého disku) a poháněly ho dva pístové motory.


Životopis.

Raný život a diplomatická kariéra v Japonsku.

Narodil se roku 1860 ve městě Su-čou v provincii Ťiang-su. Roku 1882 dokončil střední školu. O tři roky později se stal asistentem čínského státníka Li Chung-čanga. V roce 1891 byl jmenován tajemníkem na čínské ambasádě v Tokiu. Pracoval na čínských konzulátech v Tokiu (čtvrť Cukii) v Osace a v Kóbe. Během svého pobytu v posledním zmíněném městě měl čilé styky s místní čínskou komunitou a pomáhal založit její spolek. Setkal se také s řadou japonských vlivných politiků a vědců, např. Ito Hirobumi, Mucu Munemicu a Naito Toradžiro.

Návrat do Číny a život za republiky.

Po vypuknutí první čínsko-japonské války roku 1894 byl Čeng nucen Japonsko opustit. Vrátil se tedy do Číny, kde se připojil k sekretariátu Čang Č'-tunga, císařského poradce pro reformy. Později dostal vysokou pozici v čínské zahraniční politice. Po neúspěšném programu Sto dní reforem zastával vysoké vládní pozice ve střední a jižní Číně. Po revoluci roku 1911 zůstal Čeng loajální císaři a odmítl vykonávat úřady v nově vzniklé republice. Místo toho se stáhl z veřejného života a žil v ústraní v Šanghaji, kde se věnoval kaligrafii, poezii, umění a psal rozsáhlé kritické články, namířené proti Kuomintangu, který považoval za „bandu zlodějů“.

V blízkosti císaře, spolupráce s Japonci.

Roku 1929 bývalý čínský císař, nyní zajatec v Zakázaném městě, Pchu I, povolal Čenga k sobě, aby mu pomohl reorganizovat císařskou domácnost. Stal se císařovým blízkým poradcem a pomohl mu odjet do zahraniční koncese v Tiencinu potom, co byl vyhnán ze zakázaného města. Tajně se zde stýkal s japonskými diplomaty a tajnými společnostmi v Číně a diskutoval s nimi o možnosti obnovit vládu dynastie Čching v japonci okupovaném Mandžusku. Po Mukdenském incidentu a následné japonské okupaci Mandžuska roku 1931 hrál Čeng důležitou roli při vytváření státu Mandžukuo a o rok později se stal jeho prvním ministerským předsedou. Čeng také složil slova jeho první národní hymny. Po celou dobu své služby tomuto státu Čeng doufal, že by se Mandžukuo mohlo stát odrazovým můstkem k obnově císařství v celé Číně, ale brzy zjistil, že Japonci – skuteční vládci Mandžukua, jeho nadšení nesdílí.  Jako předseda vlády státu Mandžukuo Čeng často nesouhlasil s postupy japonské okupační moci. Roku 1935 ze zdravotních důvodů odstoupil a o tři roky později, roku 1938 zemřel za záhadných okolností. Byl mu vystrojen honosný státní pohřeb.

Dílo.

I když je Čeng většinou znám právě pro svoji spolupráci s Japonci, je mnohými ceněn také jako vynikající básník a kaligraf. Jeho deník dodnes slouží historikům jako cenný zdroj.

Čeng Siao-sü (zjednodušená čínština: 郑孝胥; tradiční čínština: 鄭孝胥; pinyin: Zhèng Xiàoxū; Wade–Giles: Chêng Hsiao-hsü) (2. dubna 1860- 28. března 1938) byl čínský politik, státník, diplomat a umělec. Byl loajální čínské dynastii Čching V letech 1932-1935 byl předsedou vlády v Japonci řízeném loutkovém státu Mandžukuo.


Dějiny stavby.

Nil zaplavoval každý rok v létě území svého dolního toku vodami, které se ženou z východní Afriky. Tyto záplavy přinášely živiny a minerály, které jsou ideálním hnojivem pro obdělávanou půdu. Když vzrostla populace okolo dolního toku řeky, vyvstala potřeba kontrolovat povodně a chránit ornou půdu a bavlníková pole. Při velkých záplavách může být celé pole smeteno, zatímco při nedostatku vody dochází k suchu a hladomoru. Přehrada tedy působí proti záplavám, vyrábí elektrický proud a poskytuje vodu pro zemědělství.  Z důvodů požadavků alespoň částečné regulace toku Nilu, zahájila britská správa v roce 1889 výstavbu přehrady, která byla dokončena v roce 1902. Hlavním projektantem byl Sir William Willcocks a podílelo se také pár významných inženýrů : Sir Benjamin Baker a John Aird, jehož firma, John Aird & Company, byla hlavním dodavatelem.  Hráz "Nízké Asuánské přehrady" byla původně 33 m vysoká a 1900metrů dlouhá. Tyto parametry se však později ukázaly jako nedostačující, neboť hrozilo přeplnění nádrže a protrhnutí hráze. Z tohoto důvodu byla přehrada ve dvou fázích (na 38,5 metru v letech 1907-1912 a 45,5 metru v letech 1929-1933) navýšena. Ani nové stavební úpravy nebezpečnou situaci nevyřešily a přehrada roku 1946 téměř přetekla. Tato událost dala podnět k výstavbě nové Vysoké Asuánské přehrady.  Roku 1959 podepsal Egypt dohodu se Súdánem (Nile Waters Agreement), která upřesňuje nárok jednotlivých států na množství vody v Nilu. Dohoda přesně vymezuje tok řeky na egyptsko-súdánských hranicích. Podle smlouvy má Egypt k dispozici 55,5 km3 vody ročně (nejméně 22 km3 je však v období povodní vypouštěno do Středozemního moře). Súdán má nárok pouze na 18,5 km3. Průměrný roční průtok Nilu činí 74 km3, přičemž 10 km3 tvoří ztráty z důvodu odpařování vody.  Přehrada měla původně sloužit jako zásobárna vody a také k regulaci toku Nilu, aby bylo zamezeno záplavám v zimním období a hladomorům v období sucha. Kvůli nedostatečné kapacitě nádrže (5,5 km3) však tento účel nebyl naplněn. Dnes se přehrada využívá k výrobě elektrické energie. Na elektrárnu byla přehrada transformována roku 1960. Tehdy kryla přibližně polovinu celkové spotřeby Egypta a dovolila stavbu elektrického vedení do mnoha vesnic.

Nízká Asuánská přehrada je přehrada na řece Nil v Egyptě. Je první, starší a nižší ze dvou stejného jména, jež byly vybudovány u města Asuán, které se nachází na prvním kataraktu řeky. Je také nazývaná Stará Asuánská přehrada nebo jen Asuánská přehrada. Její objem vody je 5,5 km3, což představuje asi 3 % objemu Nassirova jezera.


Mládí, první světová válka a počátky u policie.

Narodil se 28. dubna roku 1894 ve východopruském městě Allenstein jako syn železničního úředníka. Po ukončení maturity na jaře 1914, vstupuje do armády 14. dubna téhož roku a je jako Fahnrich (Praporčík) zařazen ke pruskému 1. granátnickému pluku "Kronprinz" ("Grenadier Regiment "Kronprinz" Nr. 1").  Během války byl čtyřikrát raněn a jeho působení jak na východní tak na západní frontě mu vyneslo oba stupně železného kříže. Od poloviny ledna do poloviny dubna roku 1919 sloužil u jednotek Freikorps a poté, co je opustil, tak nastoupil na univerzitu ke studiu medicíny a přírodopisu. Studia však předčasně ukončil a vstoupil dne 1. února 1920 k východopruské "Sicherheitspolizei" (Bezpečnostní policie), která byla později přeměněna na "Schutzpolizei" (Ochranná policie).  Jeho policejní služba začala ve městě Elbing, kde z počátku sloužil jako velitel čety a později jako velitel roty. V roce 1933 přestoupil na krátkou dobu k "Landespolizei" (Zemská policie). Dne 1. května téhož roku vstoupil do NSDAP a o rok později se vrátil zpět ke "Schutzpolizei" již jako major a stal se velitelem "Schutzpolizei Abschnitte "Mitte"" (Úsek ochranné policie "Střed").  V lednu roku 1936 byl převelen do policejní důstojnické školy v Berlíně-Köpenicku a stal se zde náčelníkem štábu a instruktorem taktiky. V těchto funkcích zůstal až do 20. dubna 1939, kdy byl povýšen na podplukovníka (Oberstleutnant) a stal se velitelem celé školy.

Druhá světová válka.

Z policejní školy odešel 30. října, 1939, kdy sloužil jako náčelník štábu u 3. policejního pluku ("Polizei Regiment Nr. 3") a později i jako náčelník štábu u vyššího policejního velitele přidělenému ke 14. armádě. Po skončení polské kampaně byl odvelen do Fürstenfeldbrucku, kde velel tamní policejní důstojnické škole až do prosince 1940.  Již však 1. května stejného roku vstoupil do SS jako SS-Obersturmbannführer a zpočátku byl přidělen k 6. administrativnímu úseku. Od srpna 1941 působí jako náčelník štábu u motorizované 1. SS-Infanterie-Brigade, která se nachazela právě na východní frontě. V polovině prosince téhož roku byl převelen k 5. SS-Panzer Division „Wiking“, kde měl za úkol cvičit v poli, aby se mohl stát plukovním velitelem. Jeho jmenování velitelem pluku bylo však zrušeno a dne 15. prosince byl převelen k Polizei-Schutzen-Regiment 2 (později přeměněn na "SS-Polizei-Regiment 2") u kterého se stal jeho velitelem.  Během března 1942 byl pověřen velením Kampfgruppe "Ost" ve Volchovské oblasti, při čemž jeho bojová skupina pronikla hluboko za nepřátelské sovětské linie a za třicetistupňových mrazů a neustálého nepřátelského dělostřeleckého ostřelování zneškodnila ruské zásobovací linie.  O měsíc později, přesněji 14. dubna, podnikly sovětské síly pomocí silné tankové podpory protiútok s cílem dobýt zpět zásobovací linie, avšak jeho jednotka pod jeho velením útok odrazila a zbylé sovětské jednotky obklíčila. Za tyto akce obdržel na návrh velitele divize SS-Gruppenführera Alfreda Wünnenberga dne 30. dubna, 1943 německý kříž ve zlatě.  Dne 10. května 1945 spáchal sebevraždu.

Fritz Freitag (28. dubna 1894 - 10. května 1945) byl německý důstojník Waffen-SS v hodnosti SS-Brigadeführer "und Generalmajor der Waffen-SS" a zároveň to byl i nositel Rytířského kříže.


Komiks.

Za scénářem komiksu inspirovaného albem stojí Neil Gaiman, grafickou podobu obstaral kreslíř Michael Zulli. Komiks vyšel u Marvel Comics, později ho přetisklo nakladatelství Dark Horse Comics. Česky komiks vydalo Comics Centrum v roce 2003.

Děj.

Hlavním protagonistou je ustrašený patnáctiletý chlapec Steven hledající zábavu. Steven je v příběhu prolínajícím sny s realitou pokoušeného přízračným principálem, aby se navždy připojil k jeho snovému divadlu skutečna – nejúžasnějšímu Guignolu. Postava Stevena se objevuje již v textech na albu "Welcome to My Nightmare" i pozdějších Cooperových albech, principál se nepředstavuje, ale v komiksovém zpracování používá pro Alice Coopera typickou jevištní image s cylindrem a líčením okolo očí.  Album otvírá skladba „Sideshow“ ("Doprovodný program"), následuje „Nothing's Free“ ("Nic není zadarmo"), dávající tušit háček.  Skladby „Bad Place Alone“ ("Sám na špatném místě"), „Lost in America“ ("Ztracen v Americe") a „You're My Temptation“ ("Jsi mé pokušení") jsou částmi hry, které principál pro Stevena připravil, aby ho přesvědčil, že ho v obyčejném životě nic nečeká a zlákal ho k tomu, aby v divadle zůstal navždy.  Steven opouští divadlo („Stolen Prayer“ – "Ukradená modlitba") a vrací se do skutečného života, nadále ale svádí boj s pokušením („Unholy War“ – "Nesvatá válka"). Následující dvě písně popisují sny. V baladě „It's Me“ ("Jsem to já") vystupuje dobrá andělská postava, v „Lullaby“ ("Ukolébavka") naopak pod postelí ožívají Stevenovy dětské noční můry. Album uzavírá „Cleansed By Fire“ – "Očista ohněm". Steven se vrátil do divadla aby odmítl principálovu nabídku a snové divadlo nechává shořet.  Sám Alice o albu v rozhovoru pro on-line magazín HM prohlásil: „The Last Temptation pro mě mělo dobrou dějovou linku, bylo o dítěti kterému bylo nabídnuto vše, a samozřejmě to byla paralela ke Kristu pokoušenému na poušti. "[...]" Cirkus je jakoby synonymem světa. Showman "[principál]" synonymem pro věci spojené se Satanem.“

The Last Temptation je dvacáté studiové album rockera Alice Coopera. Vyšlo u vydavatelství Epic Records v červenci 1994. Jedná se o první nahrávku po Cooperově konverzi ke křesťanství a jeho první konceptuální album od vydání "DaDa". Je pojato jako temná mravoučná bajka, popisující příběh chlapce Stevena pokoušeného přízračným principálem, aby se připojil k jeho snovému divadlu a zůstal v něm navždy. Ke skladbám „Lost in America“ a „It's Me“ vznikl videoklip.


Pozadí.

Na počátku rusko-japonské války byla hlavní část ruského tichooceánského loďstva blokována japonským námořnictvem v Port Arthuru. Vzdálenější od centra bojů a rozsahem méně významná námořní základna ve Vladivostoku přestála v březnu 1904 ostřelování eskadrou pod velením viceadmirála Shigetō a bez významnějších ztrát zachovala akceschopnost. Na základně kotvil chráněný křižník "Bogatyr", pomocný křižník "Lena" a samostatná eskadra tvořená zastaralými obrněnými křižníky "Rossija", "Rjurik" a "Gromoboj" pod velením viceadmirála Karla Jessena, baltského Němce.  Navzdory malé síle se eskadra v prvních měsících konfliktu vydala na moře a provedla útoky na zásobovací linky. Znepokojila nepřátelskou stranu, která se obávala, že by eskadra mohla zaútočit na japonské ostrovy nebo by mohla přispět koordinovanému útoku cílícímu k prolomení blokády Port Arthuru. Japonci museli vyčlenit značnou sílu pod velením viceadmirála Hikonojō, aby eliminovali válečné lodě ve Vladivostoku.

Nájezd v Cušimském průlivu.

Viceadmirál Pjotr Bezobrazov vyplul 12. června 1904 s křižníky "Rossija", "Rjurik", "Gromoboj" s rozkazem vplout Korejským průlivem do Cušimského průlivu a odtud, po dvou dnech plavby, obrátit se na západ a připojit se k flotile blokované v Port Arthuru. Na cestě spatřil vojenské transporty "Hitači Maru" a "Sado Maru" mířící do přístavu Dalnyj.  "Hitači Maru" převážel 1 238 mužů, z toho 727 mužů náhradního praporu Císařské gardy a 359 mužů 10. divize. "Sado Maru" transportoval 1 258 mužů, mezi nimi bylo 867 ženistů, železničních specialistů. Oba transporty vezly nezbytnou výzbroj pro jedenáctipalcové Armstrongovy houfnice, užívané při dobývání opevněného Port Arthuru.  Opačným směrem plula malá neozbrojená nemocniční loď "Izumi Maru", která, neoznačená, přepravovala nemocné a zraněné vojáky do Japonska. Pro ochranu zásobovací trasy vyčlenilo velení japonského námořnictva jen chráněný křižník "Cušima", který v kritickém čase (0715) plul zhruba v polovině průlivu. Námořníci "Cušimy" spatřili ruskou eskadru, ale kvůli malému dosahu bezdrátové sítě a špatným atmosférickým podmínkám nedokázali vyslat varování. Pokusili se alespoň přiblížit ostrovu Cušima, kde byly podmínky lepší. Ruská eskadra nepřítele spatřila, ale nepronásledovala. Z "Cušimy" se zdařilo předat v 0815 varování a pak zamířila zpět k ruské eskadře. Admirál Kamimura, sídlící na základně Takečiki na Cušimě, poslal do Šimonoseki příkaz zastavit veškerou plavbu průlivem a nařídil svým lodím, aby následovaly "Cušimu".  Ruská eskadra si však v 0900 všimla "Izumi Maru" a Bezobrazov poslal "Gromoboj", aby loď pronásledoval. "Gromoboj" zahájil palbu, zabil nebo zranil více než 30 mužů, pak se japonská transportní loď zastavila a vzdala. Asi stovku nemocných a zraněných se podařilo zachránit a pak byla potopena západně od Okinošimy i s těmi, kteří se odmítli vzdát a zůstali na palubě. Asi v 1000 ruská eskadra spatřila "Sado Maru" a zhruba ve stejnou dobu se objevila v dohledu japonská flotila. Přesto, že dal japonskému transportu lhůtu 40 minut ke kapitulaci a opuštění lodi, "Rurik" vypálil dvě torpéda na "Sado Maru", která explodovala a zabila 239 cestujících a posádky, ale loď nepotopila. "Sado Maru" byla nakonec unášena dalších 30 hodin, až na Okinošimě najela na břeh.  Když se "Gromoboj" obrátil k "Hitači Maru", nic nenasvědčovalo tomu, že by se chtěla vzdát. "Gromoboj" zahájil palbu ze všech hlavní, na palubě zabil spoustu mužů včetně britského kapitána a vrchního strojníka a loď potopil. Zhoršující se viditelnost zabránila japonské flotile se přiblížit ruské eskadře a tak ve 1330 zachránila 152 trosečníků z "Hitači Maru".

Důsledky.

Rusové v nájezdu pokračovali 16. června, kdy blízko Maizuru zajali britský parník "Allanton". Také potopili dvě plachetnice "Seijei Maru" (114 gt) a "Hačiman Maru" (škuner).  Japonská morálka dostala těžkou ránu. Kamimura dostal četné výhrůžky smrtí a ocitl se pod extrémním tlakem, aby dostihl ruskou eskadru, což se mu podařilo 14. srpna 1904, kdy svedl bitvu u Ulsanu.  V parku Čidorigafuči v Tokiu byl postaven pomník a na hřbitově Aojama byl zřízen společný hrob vojáků Císařské gardy. Památník "Sado Maru" byl vztyčen v parku Šiba (v roce 1964 byl přesunut do svatyně Jasukuni).

Bitva o konvoj Hitači Maru (, ) bylo námořní střetnutí, ke kterému došlo během rusko-japonské války. Tři chráněné křižníky ruského námořnictva provedly z Vladivostoku výpad, při kterém potopily tři japonské transportní lodě.


Rané dětství.

Daisy Jazz Isobel Ridley se narodila 10. dubna 1992 v londýnském Westminsteru, a vyrostla v Maida Vale, jako nejmladší ze tří sester v rodině bankéřky Louise Fawknerové-Corbettové a fotografa Chrise Ridleyho. Její prastrýc byl herec a dramatik Arnold Ridley, který hrál roli vojína Godfreyho v sitcomu "Dad's Army". Studovala na nezávislé škole Tring Park School for the Performing Arts v Hertfordshire, kterou ukončila v roce 2010.

Herecká kariéra.

Začátky.

Daisy Ridley se objevila v televizních seriálech "Youngers", "Silent Witness", "Pan Selfridge" a "Casualty". Také si zahrála v krátkém snímku "Blue Season", který byl uveden na Sci-Fi-London, 48hodinové filmové soutěži. Hlavní roli ztvárnila ve třetím filmu o "Lifesaver", interaktivním projektu, jenž byl nominován na cenu BAFTA. Objevila se v hudebním videu pro Wileyho píseň „Lights On“.

Star Wars.

V dubnu 2014 bylo oznámeno, že bude hrát roli Rey, jednu z hlavních postav v "". Pro sequelovou trilogii byla vybrána v únoru 2014. Její obsazení bylo přijímáno jako krok, kterým chtěl režisér J. J. Abrams zopakovat obsazení relativně neznámých herců do hlavních rolí, stejně jako to udělal George Lucas v v roce 1977. V době jejího obsazení byla, podle magazínu "Rolling Stone", „zcela neznámá“, a podle magazínu "Inc.", neměla životopis na portálu IMDb ani článek na Wikipedii, pouze několik set sledujících na Instagramu. V říjnu 2015 se objevila na zahajovací sérii poštovních známek se "Star Wars", které vydala britská poštovní služba Royal Mail, kde se objevila se svou postavou Rey na známce společně s droidem BB-8. Brian Viner z "The Daily Mail" záhy po zhlédnutí filmu označil Daisy Ridley „za opravdovou hvězdu této show“ a dodal, že její herecký výkon v roli Rey by měl „vystřelit její kariéru až na oběžnou dráhu“. Následně si zahrála ve druhé části trilogie "", jejíž premiéra proběhla v roce 2017.

Další herecká dráha.

V srpnu 2015 bylo ohlášeno, že by měla nadabovat hlavní roli Taeko animovaného filmu z roku 1991 "Vzpomínky jako kapky deště", který byl uveden v roce 2016.  V březnu 2019 by měl mít premiéru film natočený dle knížky "Hlas nože", prvního dílu Trilogie Chaos; v hlavní roli obsadí Violu Eade.

Daisy Jazz Isobel Ridley (* 10. dubna 1992 Londýn) je anglická herečka, která ztvárnila hlavní roli Rey v sequelové trilogii Star Wars, v jejímž rámci byly k roku 2019 natočeny snímky "" (2015) a "" (2017) a "" (2019). Postavu Mary Debenhamové si zahrála v adaptaci detektivního románu Agathy Christie "Vražda v Orient expresu" (2017).


Život.

Mládí.

Narodil se v Marfě ve státě Texas 16. ledna 1953, jako nejmladší ze tří chlapců Johnnyho a Uny Mathews. Jeho otec, skotského původu, byl starostou města a presidentem obchodní komory a rovněž podnikatelem a vůdcem místní metodistické církve. Jeho matka byla vedoucí městského skautského oddílu.  Rodina se přestěhovala do Phoenixu. Přestože na základní škole byl spíše průměrným studentem, velice se zajímal o historii a politiku. V jedenáctí letech vstoupil do Společnosti Johna Birche. Pokřtěn byl na mormonskou víru jako vyšší učeň.  Zformoval „Syny svobody“, antikomunistickou milici, tvořenou převážně mormonskými survivalisty. Na svém vrcholu měla přibližně třicet členů. Poté, co ve formuláři W-4 vyplnil, že má deset rodinných příslušníků (údajně jako akt daňového odporu) byl zatčen za krácení daní, souzen a propuštěn s podmínkou na 6 měsíců. Po hádce mezi mormonskými a nemormonskými členy, byly "Synové svobody" odsouzeni k zániku a Mathews odstoupil.  Po skončení podmínky v roce 1974 se rozhodl přestěhovat do Metaline Falls. Mathews a jeho otec zakoupili 60 akrů zalesněného prostoru pro jejich nový domov.  V roce 1976 si vzal Debbie McGarrity, s níž v roce 1981 adoptoval syna. Později měl dceru s Zillah Craig.

Řád.

Rád četl knihy o historii a politice. Kniha Williama G. Simpsona "Which Way Western Man?" ho velmi ovlivnila. Věřil, že je bílá rasa v ohrožení, a proto v roce 1982 podnikl kroky k přilákaní bílých rodin na americký severozápad - baštu bílých Američanů. Mnohokrát navštívil tábor Árijských národů, začal získávat přátele a následovníky.  V roce 1983 měl projev na sjezdu Národní aliance, což bylo výsledkem jeho snah o nábor mezi členy Národní aliance, zvláště mezi svobodnými zemědělci a „nezávislými řidiči kamionů“. Jako jedinému mluvčímu na sjezdu se mu dostalo potlesku ve stoje, při kterém volal po akci. Mathews si vzal k srdci román "Turnerovy deníky" z roku 1978 od zakladatele Národní aliance Williama Pierce.  Na konci září téhož roku, v kasárnách, které vybudoval na svém pozemku v Metaline, založil spolu s dalšími osmi muži skupinu, která bude známá jako Řád, neboli „Tiché bratrstvo“. Členy byli jeho přítel a soused Ken Loff, členové Árijských národů Dan Bauer, Randy Duey, Denver Parmenter a Bruce Pierce, David Lane a členové Národní aliance Richie Kemp a Bill Soderquist. Ke skupině se pak přidali noví členové. Nikdo z nich nikdy nespáchal násilný zločin ani nestrávil čas ve vězení.  První na řadě bylo, podle jeho plánu, obstarání financí pro podporu bílého separatismu. Jejich aktivita začala podobně jako v románu "Turnerovy deníky". Vykradli sexshop ve Spokane, což vyneslo 369,10 dolarů. Souhlasili, že to bylo příliš riskantní a rozhodli se přepadávat obrněná vozidla a padělat peníze. Vytiskli několik falešných padesátidolarovek a 28letý Pierce byl krátce po udání několika zatčen.  Aby mohl zaplatit kauci za Pierce, jednal sám. Vyloupil banku pouze kousek severně od města Seattle. Ukradl kolem 26 000 dolarů. Někteří členové Řádu, společně s novým rekrutem, Gary Yarboroughem, provedli několik přepadení a loupeží, což jim vyneslo přes 43 000 dolarů. Následující loupeže vynesly několik stovek tisíc dolarů. Jiný rekrut, Tom Martinez, byl chycen a souzen za pokus o udání dalších padělaných peněz. Poté, v červenci 1984, nasadili odhadem tucet mužů do úspěšného pokusu o přepadení nákladního auta společnosti Brink's převážející 3 600 000 dolarů. Lupiči poslali nějaké peníze Straně bílých patriotů v Severní Karolíně a dalším organizacím prosazující bílý nacionalismus.

Konec.

Těsně před svou smrtí napsal dlouhý dopis, ve kterém vyhlašoval válku Federální vládě a ospravedlňoval činy své skupiny. Popisuje v něm vyhrožování členům jeho rodiny federálními agenty FBI, včetně výhrůžek jeho mladému synovi v době, kdy byl daleko od domova, stejně jako pokusy o jeho zavraždění jinými vládními agenty. Vysvětluje důvody svého rozhodnutí jako „přestat být loven a stát se lovcem“ a uzavírá prohlášením „Nechystám se skrývat, to raději zatlačím na FBI, aby poznali jaké to je stát se loveným. Je to jediné logické, co můžu dělat, vzhledem k tomu, že mé dny na této planetě se velmi rychle blíží svému konci. Přesto nemám strach. Realitou mého života je smrt a nejhorší co mi může nepřítel udělat je, že mi zkrátí mou cestu povinnosti na tomto světě. Odejdu s vědomím, že jsem učinil nejvyšší oběť pro zajištění budoucnosti mých dětí.“  Společně s ostatními členy Řádu byli nakonec vydání Martinezem, který podlehl tlaku po zatčení za padělání. Poté, co FBI odhalila informace ohledně jeho aktivit, se jej agenti vydali zajmout společně s jeho společníky, což vedlo k jednomu z největších stíhání v dějinách FBI. Mezitím, co připravovali operaci, se mu všichni jeho komplicové a přátelé rozhodli přesunout na bezpečnější místa. Vládní agenti jej obklíčili dne 8. prosince 1984 v domě poblíž Freelandu na Whidbeyho ostrově. Po silné přestřelce odmítl vyjít ven. FBI vypálila tucet kouřových granátů při pokusech donutit jej, aby opustil dům. To ale nevyšlo, neboť měl na sobě plynovou masku. Poté, co do domu vypálili několik světlicových granátů, čímž zapálili bedny s ručními granáty a municí. On sám pokračoval v palbě na agenty zatímco dům hořel, ale pak náhle přestal. Poté, co ohořelé trosky vychladly natolik, aby mohli být prohledány, byly nalezeny ohořelé ostatky jednatřicetiletého Mathewse vedle spálené vany, s pistolí stále v ruce.  Nakonec bylo ze zločinů spojených se Řádem obviněno přes 75 lidí. V osmi soudních procesech byli obžalováni z vydírání, spiknutí, padělání, převozu kradených peněz, přepadení obrněného auta a porušení občanských práv. Později bylo deset lidí spojených s případem, včetně Butlera, Lanea a Pierce, souzeno za protistátní činnost, kde byli zproštěni obvinění.

Robert Jay Mathews (16. ledna 1953, Marfa, Texas, USA – 8. prosince 1984, Whidbeyho ostrov, USA) byl vůdce řádu The Order, militantní skupiny amerických bílých nacionalistů.


Fungování systému.

Při tomto způsobu napájení je mezi oběma standardními kolejnicemi, po kterých běží kola, uložena třetí, napájecí kolejnice. Ta přivádí stejnosměrné napájecí napětí 750 V. Napájecí kolejnice je rozdělena na samostatné sekce. Každá sekce je složena z osmimetrového napájecího úseku a třímetrového izolovaného úseku. Napájecí kolejnice je za obvyklých okolností odpojena a bez napětí, takže chodci nejsou ohroženi. Teprve když tramvaj přejíždí nad napájecí sekcí, vyšle kódovaný rádiový signál do ovládacího boxu zabudovaného v trati. Z ovládacího boxu se připojí napájecí napětí do té napájecí sekce, která je celá skrytá pod tramvají. Pod napětím mohou být nejvýše dvě napájecí sekce současně, to je 22 metrů trati. Ještě než tramvaj napájecí sekci opustí, ovládací box napájení vypne a napájecí kolejnici uzemní. Tramvaje používají dva proudové sběrače, takže vždy alespoň jeden je pod napětím, i když se druhý právě nachází v odpojeném nebo izolovaném úseku. Dále se nachází v prostoru každé zastávky kontrolní zařízení, které sleduje provozní stav napájecího systému. Jestliže zůstane pod napětím napájecí úsek, nad kterým není žádná tramvaj, je tato sekce do 0,2 s odpojena. Následně je vadný díl identifikován, odpojen a ostatní díly opět zapojeny. Celá akce netrvá déle, než dvě sekundy. Není-li možné vadný úsek znovu zapojit, přepínají tramvaje automaticky při průjezdu nad ním na bateriový provoz. Tramvaje mohou ujet až 150 metrů rychlostí 3 km/h.

Situace v Bordeaux.

Aby nebyl narušen vzhled města, jezdí tramvaje v Bordeaux v městském centru a některých předměstích bez vrchního vedení. Dohromady je systémem APS vybaveno 10 850 metrů trati. Na předměstích Bordeaux jsou tramvaje napájeny konvenčním způsobem přes pantograf z vrchního vedení. Přepínání mezi oběma druhy napájení probíhá během stanicování v určených zastávkách. Přepnutí je iniciováno řidičem, trvá 20 sekund a neprodlužuje pobyt v zastávce. Dodavatel systému, firma Alstom, byl schopen zkonstruovat napájecí systém tak, že přepínání mezi oběma způsoby napájení by probíhalo automaticky v plné rychlosti. Kvůli úspoře nákladů ale byla povinnost přepnout napájení přenesena na řidiče. Kdyby řidič opomněl přepnout, upozorní ho zvukový signál. Systém APS působí jako výjimečně moderní, bojoval ale s počátečními těžkostmi při zavádění. Provozní potíže byly při zahájení provozu na denním pořádku. Často musela být zavedena náhradní autobusová doprava, což stálo ročně 500 000 euro dodatečných nákladů. Mezitím dosáhl systém uspokojivé provozní spolehlivosti, ačkoli ojedinělé poruchy se stále vyskytují. Největším problémem je stojící voda po silných deštích, což způsobuje elektrické poruchy. To bylo od počátku silně kritizováno obyvateli Bordeaux i místním tiskem. Napájecí systém APS byl při výstavbě přibližně trojnásobně dražší, než konvenční tramvajová trať a také jeho provoz vyžaduje zvýšené náklady. Podle vyjádření projektantů stála ale tramvaj v Bordeaux i se systémem APS čtvrtinu toho, kolik by stálo metro.

Využití v jiných městech.

Potom, co se výhody systému APS plně projevily, začalo několik měst plánovat jeho zavedení. V Remeši byl na jaře 2011 uveden do provozu dvoukilometrový úsek tramvajové trati s napájením systémem APS. Také v Angers byly v roce 2011 vybudovány dva, celkem 1,5 km dlouhé úseky tramvajové trati bez vrchního vedení. V tramvajové síti města Orléans byl v červnu 2012 zprovozněn úsek trati na lince B. Dalšími místy, která se rozhodla zavést tramvaje s napájením systémem APS jsou Dubaj a francouzské Tours.

Ostatní koncepty.

Také další výrobci vyvíjejí vlastní systémy napájení bez troleje. Do stadia funkčních prototypů došel systém Primove firmy Bombardier s indukčním přenosem energie a systém Tramwave firmy Ansaldo s kontaktním přenosem energie a napájecími úseky spínanými permanentním magnetem umístěným na vozidle. Další výrobci spoléhají pro provoz bez trolejí (krátké úseky v centrech měst) na akumulátory dobíjené během jízdy pod trolejí. Příkladem jsou tramvaje ForCity Classic Konya firmy Škoda pro turecké město Konya.

Alimentation Par Sol (ve zkratce APS) je napájecí systém tramvají z řady Citadis, vyvinutý dceřinou společností firmy Alstom. Vozidla nejsou napájena z troleje, ale ze třetí kolejnice, uložené v jízdní dráze mezi kolejnicemi normálního rozchodu. Napájecí systém byl poprvé použit v listopadu 2003 u nově budované trasy tramvají v Bordeaux (Francie). Po odstranění počátečních problémů byl systém uveden do běžného provozu.


Život a kariéra.

Abubakar Shekau se podle některých zpráv narodil v Nigeru, podle jiných ve vesnici Shekau na severovýchodě Nigérie, ve federálním státě Jobe. Přesné datum jeho narození není známé, ví se jen, že to bylo mezi lety 1965 a 1975. Vyrůstal v chudinské čtvrti v Maiduguri na severovýchodě Nigérie. Pochází ze kmene Kanuri, mluví rodnou hauštinou, arabsky a anglicky. Krátce po útocích na WTC se setkal s kazatelem Mohamedem Yusufem, který roku 2002 založil islámské hnutí Boko Haram. Shekau se k jeho skupině připojil, začal vést ozbrojený boj, organizuje teroristické akce, a tak si postupně vydobude popularitu a uznání.  Poté, co je během rozsáhlého vládního útoku zabit zakladatel hnutí Yusuf, objeví se Shekau v červenci 2010 ve videozáznamu, v němž se prohlašuje za nového vůdce Boko Haram a slibuje, že bude pokračovat v bojích proti vládě. Boko Haram se pod jeho vedením mění na profesionální teroristickou organizaci.  Od dubna 2011 znásobuje počet svých útoků proti křesťanským kostelům, vlakovým nádražím, hotelům, restauracím, kde se prodávají alkoholické nápoje (islám vyžaduje prohibici), veřejným a vládním budovám. Cílem je sesadit křesťanského prezidenta Nigérie Goodluck Jonathana. V červnu 2012 vypisují Spojené státy na hlavu Abubakara Shekau odměnu ve výši 7 milionů amerických dolarů. Menší odměnu vypíše i nigerijská armáda. Avšak Abubakar Shekau se dodnes úspěšně vyhýbá všem pokusům o atentát. Nigerijská armáda ho dvakrát prohlásila za mrtvého (20.8.2013 a 19.9.2014), avšak Shekau tyto informace vždy vyvrátil novou videonahrávkou. Boko Haram se pod jeho vedením stala nejsmrtonosnější teroristickou organizací na světě, ročně má na svědomí přes 3 000 mrtvých. Využívá chaosu a korupce v nigerijské společnosti. Zbraně získává přepadáváním kasáren, útočí na věznice, ve kterých jsou drženi jejich sympatizanti, vypaluje celá města (lze rozpoznat i na satelitních snímcích), útočí na pracovníky WHO, kteří chtějí tamější populaci proočkovat proti dětské obrně. Kvůli bojům v severní Nigérii již muselo uprchnout na jeden a půl milionu lidí, zbytek žije ve strachu, chaosu a stále se prohlubující chudobě. Protože brání ženám ve vzdělání, vytváří se začarovaný kruh chudoby i do budoucna.

Abubakar Shekau, též zvaný « Darul Tawhid », « Abacha Abdullahi Geidam » nebo « Damasack », narozený mezi lety 1965 a 1975 v Nigeru nebo severní Nigérii, je šéfem džihádistického uskupení Boko Haram, hlásící se k Al-Káidě.


Právní základ a historie portálu.

Portál byl spuštěn v prosinci roku 2012. Formálně byl zřízen rozhodnutím Komise č. 2011/833/EU ze dne 12. prosince 2011 o opakovaném použití dokumentů Komise, s cílem podporovat přístup k datům a jejich využívání.  Na základě tohoto rozhodnutí se orgány EU vyzývají, aby kdykoli je to možné zveřejňovaly informace typu "open data" a zpřístupňovaly je veřejnosti.  Za provozní řízení portálu odpovídá Úřad pro publikace Evropské unie. Provádění politiky volného přístupu k údajům jako takové spadá do působnosti Generálního ředitelství pro komunikační sítě, obsah a technologie (GŘ CONNECT) Evropské komise.

Co portál nabízí.

Portál uživatelům umožňuje data vyhledávat, stahovat a analyzovat, odkazovat na ně a snadno je dále využívat pro komerční i nekomerční účely, a to prostřednictvím katalogu jednotných metadat. Přes portál mají uživatelé přístup k datům zveřejňovaným na internetových stránkách jednotlivých orgánů, agentur a dalších subjektů EU.  Sémantické technologie nabízí nové funkce. Katalog metadat lze prohledávat interaktivním vyhledávačem (část „Data“) a pomocí dotazů ve formátu SPARQL (část „Propojená data“).  Uživatelé se mohou vyjadřovat k tomu, která data podle nich na portálu chybí, a poskytovat zpětnou vazbu ohledně kvality dat, které jsou již zveřejněna.  Rozhraní je k dispozici ve 24 úředních jazycích EU. Data samotná jsou momentálně dostupná v omezeném počtu jazyků (angličtině, francouzštině a němčině). Některá metadata (např. jména poskytovatelů údajů a zeměpisné pokrytí) jsou uváděna ve všech 24 jazycích.

Podmínky používání.

Na většinu údajů přístupných přes Portál veřejně přístupných dat EU se vztahuje všeobecné právní upozornění portálu Europa. Obecně platí, že údaje mohou být používány zdarma pro komerční i nekomerční účely pod podmínkou, že je uveden zdroj. Na menší část dat se vztahují zvláštní podmínky týkající se dalšího využití, většinou spojené s ochranou osobních údajů a duševního vlastnictví. Odkaz na tyto podmínky je uveden u každé datové sady zvlášť.

Zveřejňovaná data.

Portál obsahuje velmi širokou škálu vysoce hodnotných veřejně přístupných údajů ze všech oblastí politiky EU, včetně hospodářství, zaměstnanosti, životního prostředí a vzdělávání. Jejich význam potvrdila Charta skupiny G8 o veřejně přístupných datech. Do databáze portálu doposud přispělo asi 70 institucí, orgánů a útvarů EU (například Eurostat, Evropská agentura pro životní prostředí, Společné výzkumné středisko a další generální ředitelství Evropské komise a agentury EU). Celkem je k dispozici přes 11 700 souborů dat.  Na portálu najdete také galerii aplikací a katalog vizualizací (zařazen v březnu 2018).  V galerii aplikací najdou uživatelé aplikace, které vznikly na základě dat pocházejících od orgánů, agentur a dalších subjektů EU a třetích stran. Aplikace uvádíme jednak kvůli jejich informační hodnotě a jednak jako příklad toho, jak lze data z portálu využít.  Katalog vizualizací nabízí soubor nástrojů sloužících k vizualizaci dat, školicí materiál a dál využitelné vizualizace pro uživatele všech úrovní pokročilosti, od začátečníků po odborníky.

Architektura portálu.

Portál byl vytvořen pomocí open source prvků, jako je systému řízení obsahu Drupal a softwaru k vytváření datových katalogů CKAN nadace „Open Knowledge Foundation“. Jako databázi RDF používá Virtuoso a obsahuje rozhraní SPARQL.  Katalog metadat uplatňuje mezinárodní normy, jako jsou: Dublin Core, slovník DCAT-AP a schéma ADMS (Asset Description Metadata Schem).

Evropský portál veřejně přístupných dat umožňuje přístup k různorodým datům, jež zveřejňují evropské instituce, agentury a další subjekty EU. Tato data mohou být dále využívána ke komerčním i nekomerčním účelům.


Průběh soutěže.

Švýcarské spolkové dráhy (SBB) vypsaly v roce 2012 v rámci projektu «BeNe» (Beschaffung Neue internationale Züge – Pořízení nových mezinárodních vlaků) soutěž na dodávku 29 jednotek pro dopravu v severo-jižním směru. Jednotky měly být jednopodlažní, bez naklápění skříní, na rozdíl od jednotek pro dopravu ve směru východ-západ, pro kterou byly v roce 2010 objednány jednotky Twindexx Swiss Express firmy Bombardier Transportation. Vedle etablovaných dodavatelů jednotek pro dálkovou dopravu – firem Alstom, Siemens Rail Systems a Patentes Talgo se do soutěže přihlásil i švýcarský výrobce Stadler, který dosud dodával jednotky pro regionální dopravu, nejvýše pouze upravené pro potřeby dálkové dopravy. Poté, co žádný z dodavatelů nepředložil nabídku splňující požadavky, bylo vyhlášeno druhé kolo soutěže, kterého se již Siemens neúčastnil. Dne 9. května 2014 bylo zveřejněno, že SBB vybraly nabídku Stadler v hodnotě 980 mil. CHF. Navíc přibyl požadavek opce na dodávku dalších 92 jednotek. Vítězem druhého kola se stala firma Stadler Rail.  Výsledky obou soutěží ovšem vyvolaly žaloby, které zprvu neumožnily SBB podepsat smlouvu s firmou Stadler Rail. Alstom sice již v září 2014 svoji žalobu stáhnul, ale výsledek soutěže byl nadále zablokovaný až do doby, kdy v říjnu 2014 spolkový správní soud označil ve svém předběžném rozhodnutí žalobu Talgo za «zjevně zdaleka neopodstatněnou». Smlouva mezi SBB a Stadlerem byla podepsána 30. října. Společnost Talgo si stěžovala, že nabídka společnosti Stadler Rail, která byla dražší než její vlastní, byla považována společností SBB za ekonomicky nejvýhodnější. Soud potvrdil, že do výpočtů mohou být zahrnuty nejen náklady na pořízení, ale i budoucí náklady na provoz a údržbu. Od roku 2015 nese tento projekt SBB jméno «Giruno».

Jednotka EC250 s obchodním označením Giruno (rétorománsky "káně"), od srpna 2017 nově SMILE, je první vysokorychlostní jednotkou vyprodukovanou švýcarskou firmou firmy Stadler Rail


Životopis.

Stevens se vyrostla v Middlebury v Connecticutu Markovi a Claře Stevens. V červnu 2010 odmaturovala na Pomperaugh High School. Na škole byla členkou plaveckého týmu po čtyři roky. Má portugalské kořeny z matčiny strany. Hovoří portugalsky. Poprvé vystupovala před publikem v pěti letech, když zpívala národní hymnu na politické akci ve svém městě. V sedmi letech zpívala „From This Moment On“ na svatbě své tety. Dlouho spolupracovala s místní divadelní komunitou. Hrála Dorothy v produkci "The Wizard of Oz" v BSS Children Theatre a v Main Street Theater. Také hrála roli Sharpey v produkci "Muzikálu ze střední" a roli Kočky v produkci "Honk". Ve třinácti letech vystoupila v Carnegie Hall.

Kariéra.

2009–10: "American Idol".

13. srpna 2009 se zúčasnila Bostonského konkurzu do soutěže "American Idol" s písničkou „At Last“, kde se všichni čtyři porotci, včetně hostující porotkyně Victorie Beckham shodli, že by měla postoupit do dalšího kola - Hollywood. Porotkyně Kara DioGuardi ji nazvala jednou z nejvíce talentovaných šestnáctiletých, které kdy viděla. Během vyřazovaícho večera 24. března 2010 skončila mezi třemi posledními, společně s Paige Miles a Timem Urbanem. Postoupila však do dalšího kola a získala tak místo při letním turné "American Idol". Ze show byla vyřazena 14. dubna 2014, společně s Andrewem Garciou. Od 1. července do 31. srpna 2010 se zúčastnila letního turné American Idols LIVE! Tour 2010. Na turné zpívala písničky „Here We Go Again“ a „Fighter“.

2010–dosud: Po "American Idol", herecká kariéra.

Po vyřazení se objevila v několika televizních show, včetně show Ellen DeGeneresové, kde vystoupila s písní „Over the Rainbow“. V televizní show Wendy Williams vystoupila s písní „Big Girls Don't Cry“. Na začátku roku 2010 napsala 9 písniček. 12. prosince 2010 vystoupila v portugalské verzi American Idol "Ídolos Portugal," kde zazpívala písničku „All I Want for Christmas Is You“ od Mariah Carey. V červnu rok 2012 si zahrála hlavní roli ve videu Todricka Halla „Beauty and the Beat“.  V roce 2014 měl premiéru seriál stanice MTV "Předstírání", ve kterém hrála hlavní roli Karmy Ashcroft. V roce 2015 byla obsazena do role Lindsay Willows v filmu "Immortality," který sloužil jako závěrečný díl seriálu Kriminálka Las Vegas. V roce 2017 získala roli v seriálu stanice Freeform "The Bold Type".

Osobní život.

Dne 24. ledna 2018 herečka na svém instagramovém účtu prozradila, že se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem Paulem DiGiovannim.

Katherine Mari „Katie“ Stevens (* 8. prosince 1992, Southbury, Connecticut, Spojené státy americké) je americká herečka a zpěvačka. V soutěži "American Idol" se v deváté řadě umístila na osmém místě. Jako herečka se proslavila díky roli Karmy Ashcroft v seriálu "Předstírání" a role Jane Sloan v seriálu "The Bold Type."


Biografie.

The Rev dostal svůj první pár paliček ve 4 letech a jeho první buben v 11. Ve skupinách začal hrát na střední škole. Než přišel do skupiny Avenged Sevenfold jako jeden z jejích zakládajících členů,byl bubeníkem ve skupině třetí vlny hrající ska, Suburban Legends. V 18 letech nahrál spolu se svojí skupinou (Avenged Sevenfold) první album s názvem "Sounding the Seventh Trumpet".Zajímali ho Frank Zappa a King Crimson. The Rev řekl v interview časopisu Moderm Drummer: „Byl jsem vychován v rocku a metalu“.  Později zaujal bubeníky Vinnieho Paula, Mika Portnoye, Dava Lombarda, Larse Ulricha, a Terryho Bozzia. Dokonce zaujal na pohled i Tommy Leeho, o čemž prohlásil „Nikdy jsem si nemyslel, že budu zajímat někoho jako on“. Sullivan své bubnování nazýval 'double-ride',protože tehdy nikdo na světě tuto techniku neovládal) je technika, kterou můžete slyšet v písních jako „Almost Easy“, „Critical Acclaim“ a „Crossroads“, ve kterých Sullivan zrychlí tempo, když začne hrát dvoj kopák a bouchat na ride.  Skupina vyhrála hudební cenu MTV za nejlepší skladby v roce 2006, čímž předběhla Rihannu, Panic! at the Disco, Angels & Airwaves, Jamese Blunta i Chrise Browna.  The Rev byl také zpěvák, skladatel textů a pianista v Avenged Sevenfold. Jeho hru na piáno můžete slyšet ve skladbách jako „Warmness on the Soul“, a „Fiction“. Zpíval ve skladbách „A Little Piece of Heaven“, „Brompton Cocktail“, „Critical Acclaim“, „Crossroads“, „Gunslinger“, „Lost“, „Scream“, „Afterlife“ a „Fiction“. Použil své umění hrát na kytaru a piáno, aby napsal skladby: „Almost Easy“, „A Little Piece of Heaven“, „Afterlife“ a „Brompton Cocktail“,a „Fiction“. Také přispěl k tvorbě „Critical Acclaim“ a „Lost“.  Avenged Sevenfold také zveřejnili, že budou natáčet demoverzi „Nightmare“, ve které hraje The Rev na elektrické bicí a zpívá.  Na druhoročním Revolver Golden God Awards vyhrál The Rev cenu za nejlepšího bubeníka, čímž porazil i bubeníky jako Chrise Adlera ze skupiny Lamb of God, Branna Dailora ze skupiny Mastodon, Dava Grohla ze skupiny Them Crooked Vultures i Dava Lombarda ze skupiny Slayer. Cena byla udělena Joeym Jordisonem ze skupiny Slipknot a Vinniem Paulem ze skupiny Pantera,později vyhrál cenu předchoziho roku.Členům jeho rodiny a Avenged Sevenfold se dostalo cti jeho jménem.

Smrt.

Sullivanovo tělo bylo nalezeno v jeho domě 28. prosince 2009; bylo mu tou dobou 28 let. Jeho smrt byla označena jako přirozená. Výsledky pitvy provedené 30. prosince 2009 byly nejasné.  5. ledna 2010 byl soukromý pohřeb Jamese Owena Sullivana a o den později byl pohřben v Huntington Beach v Kalifornii.

James Owen Sullivan (9. únor 1981 – 28. prosinec 2009), jinak znám jako The Reverend Tholomew Plague, často zkracováno na The Rev, byl americký hudebník, nejznámější jako bubeník americké metalové skupiny Avenged Sevenfold. Byl také hlavním zpěvákem ve skupině Pinkly Smooth - vedlejším projektu a tou dobou byl znám jako "Rat Head" (Krysí hlava). James vyrůstal s nynějším spoluhráčem z kapely Avenged Sevenfold, Synysterem Gatesem a žil v Huntington Beach, v Kalifornii. The Rev byl nalezen mrtvý 28. prosince 2009 ve věku 28 let.


Historie.

V Bulgaru byly objeveny archeologické vykopávky z období neolitu, doby bronzové a železné, které evidentně souvisí s výhodnou polohou místa u řeky Volhy. První opevněné osídlení zde bylo vystavěno na vyvýšeném pahorku u řeky někdy v 4. - 7. století n. l.

Volžské Bulharsko.

Název "Bulgar" souvisí s etnonymem "Bulhaři". Nejstarší bulharská osídlení na území současného Bolgaru vznikla na přelomu 9. a 10. století. Nejstarší opevnění bylo vybudováno na místě současného hradiště již v 10. století.Předpokládá se, že vznik opevněného bulharského sídla na vysokém břehu Volhy poblíž ústí Kamy souvisí s výhodnou pozicí, která umožňovala kontrolovat rozsáhlá území. Výrazným podnětem pro vznik hradiště v těchto místech byla také skutečnost, že přes místo vedla důležitá obchodní trasa. Podle názoru ruského historika V. L. Janina "„po celé období od konce 8. až do začátku 11. století byl jedinou branou, přes kterou probíhal obchod Rusi s Východem, právě Bulgar“".  Roku 920 arabský geograf Abú Zaíd al-Balchí poprvé zmiňuje Bulgar. Tehdy zde působili vyhlášení mistři - klenotníci, kameníci, kožišníci a kováři. Bulgarské výrobky jako kůže, kožichy, med či drátěné košile byly známy v mnohých zemích a byla po nich velká poptávka. Bulgarští kupci čile obchodovali s mnohými zeměmi Evropy i Asie. Na výroční jarmark sem přijížděli kupci z Číny, Bagdádu, Damašku, Hispánie a Skandinávie. Mnozí zahraniční obchodníci měli ve městě své čtvrtě a ulice. Al-Balchí píše: "„Co se týče vzhledu, Bulgar je malé město, není nijak rozlehlý, známý je pouze tím, že je hlavním obchodním místem tohoto státu.“"  Arabský cestovatel Ibn Haukal potom píše: "„Bulgar je neveliké město, nemající mnoho majetku, známý byl proto, že byl přístavem těch států.“"  Geograf Al-Idrísí na své mapě podrobně zmapoval Volžské Bulharsko i sám Bulgar.  Do dobytí Mongoly v roce 1236 bylo město jedním z center zahraničního obchodu Volžského Bulharska. Podle tatarského historika F. Š. Chuzina dosahovala rozloha města včetně předměstí až 12 ha, avšak v 10. - 13. století stál Bulgar ve stínu Biläru a Suvaru. Rozkvět Bulgaru přišel až pod nadvládou Zlaté hordy, kdy se jeho území téměř zdesetinásobilo a objevily se monumentální stavby.

Mongolská nadvláda.

Na přelomu roku 1223-1224 (konec roku 620 podle islámského kalendáře) mongolská vojska pod vedením generálů Džebeje a Sübeteje, která prošla přes Írán a Kavkaz, rozbila ruská a kumánská vojska v bitvě na řece Kalce, porážku utrpěla až od Bulharů. Nicméně roku 1229 uspořádali Mongolové nové tažení, obsadili město Saksin v dolním Povolží a napadli strážné osady na řece Ural. V témže roce Bulhaři prodloužili mírovou smlouvu s Vladimirským knížectvím.  Bulgar byl dobyt a vypálen roku 1236 v rámci mongolského vpádu do Evropy, vedeného druhým panovníkem Zlaté hordy Bátúem.  Do vybudování hlavního města Saraj-Batu se hlavní stan Bátúa nacházel právě v Bulgaru. Za vlády muslimského panovníka Berke se stal Bulgar centrem zemí bývalého Volžského Bulharska. Právě v tomto období vznikly v Bulgaru stavby, které se částečně dochovaly dodnes.  Roku 1361 vypálil Bulgar v rámci bojů o následnictví ve Zlaté hordě emír Bulat-Timur, město však bylo znovu obnoveno. Po bitvě na Kondurče (1395) byl Bulgar, stejně jako jiná bulharská města, zničen vojsky emíra Timura. Záhy byl zase obnoven, avšak roku 1431 ho definitivně zničil Fjodor Pjostryj, vévoda velkoknížete Vasilije II., což definitivně ukončilo veškeré naděje na obnovení Volžského Bulharska. Novým centrem oblasti se stala Kazaň a Bulgar zůstal opuštěn.

Novověk.

V bezprostřední blízkosti trosek Chrámové mešity vyrostl na počátku 18. století pravoslavný Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.  Roku 1722 navštívil Bulgar Petr I. Veliký, který nařídil místní správě provést obnovu dochovaných staveb, kterých zde tehdy údajně stálo ještě 70. Jeho příkazu však bylo uposlechnuto velmi vlažně (byl např. opraven Velký minaret), a tak v době návštěvy Kateřiny II. Veliké bylo zaznamenáno už jen 44 staveb, na konci 19. století 6.  Památkově chráněným se stalo bulgarské hradiště roku 1969, tehdy také začaly práce na obnově a konzervaci dochovaných památek. Intenzivní renovátorské práce se rozeběhly roku 1998 v souvislosti s kandidaturou památky na zápis do seznamu UNESCO. Roku 2000 byl podle starých náčrtů obnoven Velký minaret. V roce 2010 začal být na území hradiště a přilehlého města Bolgar realizován velkolepý projekt renovace památek starého Bulgaru a výstavby nové infrastruktury, podporující rozvoj turismu. U jižní brány Bulgaru tak vznikla nová Bílá mešita s turistickým zázemím na břehu hradiště nový říční přístav pro výletní lodě z Kazaně, dále informační centrum, nové expozice aj.  Roku 2014 byl bulgarský historický a archeologický komplex zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.

Příčiny zápisu na seznam UNESCO.

Bulgarský historický a archeologický komplex naplňuje následující kritéria světového dědictví UNESCO:  Kritérium II: Historický a archeologický komplex Bulgaru dokládá vzájemné ovlivňování a reintegraci několika po sobě jdoucích kulturních tradic a různých vládců, které se odráží v architektuře, urbanismu a tvorbě krajiny. Zdejší stavby ilustrují kulturní výměny mezi turkickými, ugrofinskými, slovanskými a jinými tradicemi. Tento vzájemní kulturní vliv se týká dřevostaveb (region je bohatý na dřevo), přínosu stepních turkických kmenů, orientálního vlivu spojeného s přijetím islámu i evropsko-ruských slohů, které dominovaly po přičlenění této oblasti k ruskému státu.  Kritérium VI: Bulgar zůstává místní připomínkou tatarských muslimů a pravděpodobně také dalších muslimských skupin širšího regionu Eurasie. Jeho prostřednictvím dochází k propojování náboženství a duchovních hodnot, což dokládá především každoroční náboženská pouť. Bulgar poskytuje důkazy o existenci nejsevernější rané muslimské enklávy, etablované v souvislosti s oficiálním přijetím islámu Volžskými Bulhary za státní náboženství roku 922, což mělo trvalý dopad na kulturní a architektonický rozvoj širšího geografického regionu.

Nevýznamnější památky Bulgaru.

Chrámová mešita a Velký minaret.

Stavba Chrámové mešity byla započata po dobytí města mongoly a dokončeno bylo v 60. letech 13. století. Byla dominantou města, měla vyjadřovat moc vládců, nadvládu islámu a udivovat svými rozměry a svou nádherou cizince. Tato stavba zbudovaná z bílého vápence na vyvýšenině jednoznačně dominovala okolní zástavbě a z jejích věží byl výhled na kilometry daleko.  Chrám měl původně 32x34 m, strop neslo 20 čtverhranných sloupů. Stěny chrámu byly zpevněny vnějšími podpěrami. Výraznou přestavbou prošla mešita na přelomu 13. a 14. století, když byly odstraňovány následky poničení. Čtyřhranné sloupy byly nahrazeny osmihrannými, z nichž se jeden dochoval dodnes. Po poničení města Bulat-Timurem došlo k další přestavbě, při které byly mj. přistavěny čtyři rohové pevnostní věže. Hlavní chrám totiž plnil v případě ohrožení města také obranné funkce, jak to bylo ve středověku u východních muslimů běžné.  V 60. letech byly provedeny rozsáhlé archeologické vykopávky a ruiny mešity byly očištěny od pozdějších nánosů. Nyní je na místě k vidění kromě původně zachovaných elementů také několik kopií vytvořených na základě nálezů, např. kopie sloupu a kamenného rámu okna s původními dekoracemi.  U severní stěny Chrámové mešity se dochovaly základy Velkého minaretu, jehož podoba se dochovala na starých vyobrazeních a byla i poměrně podrobně popsána. Víme tak, že dosahoval výšky 24 m. Ačkoli byl na příkaz Petra I. opraven, do našich dob se nezachoval (zřítil se roku 1841). Jeho replika byla na základě náčrtů vystavěna roku 2000.

Severní mauzoleum.

Proti hlavnímu vchodu Chrámové mešity bylo v 30. letech 14. století postaveno Severní mauzoleum pro uchovávání ostatků význačných lidí, jak to bylo tehdy v muslimském světě běžné. Po příchodu křesťanů sloužilo jednu dobu jako sklad potravin. Z původní stavby se zachovaly pouze základy a zbytky zdí. Při restaurátorských pracích v 60. letech byla na mauzoleum usazena železobetonová kupole obložená kamenem.  V mauzoleu se dochovala také řada náhrobních desek, které jsou důležitým svědectvím o jazyce, sociálních vztazích a náboženských zvyklostech povolžských Bulharů. Nápisy na náhrobcích mají v souladu s tradicemi 8-12 řádků. První řádek je vždy citát z koránu, nejčastěji: "„On je živý, který neumírá.“" Následuje jméno zemřelého, specifikace předků do několika pokolení a datum smrti, mnohdy s přesností na den. Končí opět citátem z koránu: "„Smrt je branou a všichni lidé do ní vejdou.“"

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice.

Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice (nebo též Uspenský chrám) byl vystavěn v letech 1732-1734 na náklady kazaňského kupce Michljajeva. Stavba byla založena nejspíše na troskách někdejšího chánského paláce, přičemž při stavbě byl evidentně použit materiál z okolních bulharských staveb, včetně hrobek. Výstavba tohoto chrámu je považována za projev carské politiky rusifikace. To potvrzuje i skutečnost, že v době výstavby chrámu v bezprostřední blízkosti stále ještě stál minaret někdejší mešity, který se zřítil až roku 1841, přičemž vážně poškodil věž kostela.  Po vzniku SSSR byl chrám zrušen, od 60. letech funguje jako výstavní síň. Jsou v něm vystaveny předměty objevené při vykopávkách v Bulgaru, zejména keramika a různé nástroje.

Východní mauzoleum.

Tato hrobka bulgarské šlechty se nachází na východ od Chrámové mešity. Vznikla na počátku 14. století. Základ stavby je čtvercový, výše stavba plynule přechází do osmiúhelníku, chráněná je jehlanovitou střechou. Velmi cenná je dochovaná klenba. Stejně jako ostatní bulgarské stavby, i Východní mauzoleum je zhotoveno z bílého a šedého vápence a z lehkého volžského pěnovce.  Na počátku 18. století byla stavba přeměněna v pravoslavný chrám. Ventilační štěrbiny byly rozšířeny na okna, byl vybudován nový vchod, provedena štukatura stěn, zbudováno vytápění, položena podezdívka pod ikonostas a zhotovena nová podlaha.  Při rekonstrukci v 90. letech 19. století byl nalezen vzácný náhrobní kámen datovaný 4. června 1291.  V 60. letech bylo mauzoleum očištěno od většiny zásahů souvisejících s přeměnou na křesťanský chrám a zbudována byla jehlanovitá střecha, na niž byl v 90. letech usazen islámský půlměsíc. V současnosti se zde nachází expozice provedených vykopávek.

Chánská lázeň.

Roku 1984 byly v centrální části hradiště nalezeny pozůstatky další kamenné stavby. Po provedení archeologického průzkumu byly objeveny zbytky pece a kanálků k vyhřívání lázně. Nalezena byla také celá řada předmětů jako keramika, mince, vodovodní trubky či fragmenty architektonických detailů. Kulturní vrstva zde dosahuje tloušťky více než 3 metrů a obsahuje pozůstatky od předbulharské éry (do 10. století) až po nánosy z ruské vesnice 17. - 19. století.

Malý minaret a Chánská hrobka.

V druhé polovině 14. století byla ta část hradiště poblíž Malého minaretu vylidněna, což souvisí nejspíše s důsledky vypálení města Bulak-Timurem roku 1361. Nejspíš proto právě zde vzniklo pohřebiště místní šlechty, z kterého se dochovalo několik hrobek a pahorků, skrývajících ruiny dalších kamenných staveb.  Na sever od Malého minaretu na území bývalého hřbitova se nachází ruiny čtyř hrobek ze 14. století, z nichž ta nejzachovalejší nese název Chánská hrobka. Z ní se dochovaly téměř kompletně dvě stěny, proto byo možno provést věrnou rekonstrukci do předpokládané původní podoby.

Bílý palác.

Jedná se o pozůstatky lázně z 14. století, tedy zařízení, které hrálo na východě tradičně důležitou roli nejen při vykonávání hygieny, ale i ve společenském životě jakožto místo setkávání a trávení volného času. Bílý palác zahrnoval převlékárnu, síň se studenou lázní, síň s teplou lázní a technické zázemí. Kromě společných místností zde byly také oddělené pokoje s koupelemi a fontánami.

Černý palác.

Ze všech památek bulgarské architektury je právě tzv. Černý palác nejlépe dochovaný.  Název Černý palác je spojen s legendou, podle které se stala tato budova posledním útočištěm místního chána Abdulláha, když město dobývala vojska emíra Timura. Emír proto rozkázal, aby budovu obložili dřevem a zapálili. Dobyvatelé předpokládali, že všichni uvnitř zahynou od ohně či dýmu. K jejich překvapení však po pohasnutí ohně zůstala na střeše živá dívka v bílém, chánova dcera. Emír Timur byl učarován její statečností i krásou, a tak jí nabídl sňatek. Zoufalá dívka souhlasila, avšak pod podmínkou, že její dva bratři, lapení a odsouzení k smrti, budou před jejími zraky propuštěni na svobodu. Emír tedy vydal patřičný rozkaz, a když se bratři uchýlili do bezpečí, ukončila dívka svůj život skokem do žhavého spáleniště. Od té doby se paláci říká Černý, neboť jeho ohořelé zdi zůstaly ještě dlouho zbarvené sazemi.  Pravděpodobnější však je, že název získala budova podle udírny, jež zde byla zřízena v 19. století.  Černý palác má čtvercový základ, na nějž je postaven osmiúhelník zakončený kupolovitou střechou. Budova je dvoupatrová, v patře byl prostorný světlý a bohatě dekorovaný sál. Účel budovy není zcela jasný. Podle dochovaného ústního podání se jednalo o soud, s čímž se někteří badatelé ztotožňují. Jiní hovoří o mešitě či dervišské chanace. Podle nejnovjěších výzkumů byla budova součástí většího komplexu - okolo se našly základy dalších sedmi staveb.  Díky své zachovalosti zde kazaňská univerzita otevřela muzeum již v 70. letech 19. století.

Malé městečko.

Tzv. Malé městečko představuje architektonický komplex, rozkládající se za hlavní obrannou linií hradiště u jeho jižní brány. Byly zde odhaleny zbytky dvou věží a několika dalších staveb, z nichž některé jsou evidentně nedokončené. Předpokládá se, že záměry stavitelů zhatil vpád emíra Timura. Dochoval se zde také příkop, který měl tento komplex staveb chránit. Funkce Malého městečka není úplně jasná. Existují tři teorie - mohlo se jednat o předsunutou pevnost, mimoměstskou rezidenci chána, nebo zázemí pro obchodní karavany.

Zbytky opevnění.

Zlatá horda nedovolovala porobeným městům budovat opevnění. Když však došlo v druhé polovině 14. století k vážným sporům o následnictví, využili bulgarští chánové oslabení moci a vystavěli okolo hradiště hradby. Ty obklopovaly město ze tří stran (ze čtvrté jej chránila řeka, viz plánek Bulgaru). Před hradbami byl vykopán 6-8 m široký a 2,5 m hluboký příkop, naplněný vodou. Přístup k němu na jihu a na západě omezovaly ještě čtyři řady nahoře zašpičatěných kůlů, které znemožňovaly pohodlný přístup válečným strojům. Na příkop navazoval val z navršené hlíny, vysoký 6 m, na kterém stála 2 m silná dřevěná hradba. Tu zpevňovaly bašty, rozmístěné ve vzdálenosti 25-30 m. Město mělo 3 brány - západní, jižní a východní.

Situační plán.

1 - Chrámová mešita a Velký minaret • 2 - Severní mauzoleum • 3 - Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice • 4 - Východní mauzoleum • 5 - Chánská lázeň • 6 - Chánská hrobka • 7 - Malý minaret • 8 - Bílý palác • 9 - Černý palác • 10 - Malé městečko • 11 - Západní brána • 12 - Jižní brána • 13 - Mauzolea • Černá linka - příkop a val

Bulgar (,, ) je zaniklé město někdejšího Volžského Bulharska, později jedno z největších měst Kazaňského knížectví Zlaté hordy. Hradiště se nachází v blízkosti nynějšího města Bolgar v ruské republice Tatarstán.


Klubová kariéra.

Laurent Ciman působil v R. Charleroi SC od roku 2004. Ve své premiérové sezóně odehrál 13 zápasů v lize. Celkem zde nastoupil k 85 zápasům, v nichž vstřelil 3 branky.  V létě 2008 podepsal tříletý kontrakt s Bruggami. Debutoval 29. srpna v utkání proti domácímu belgickému klubu AFC Tubize (výhra Brugg 4:1) a záhy se stal členem základní sestavy. Sezónu 2009/10 strávil na hostování v Kotrijku.  Od léta 2010 působí v popředním belgickém klubu Standard Lutych. V sezóně 2010/11 se umístil s klubem na druhé příčce ligové tabulky za vítězným KRC Genk, ale náladu si mohl spravit triumfem v belgickém fotbalovém poháru (Standard porazil ve finále KVC Westerlo 2:0).  V lednu 2015 odešel do kanadského klubu Montreal Impact hrajícího Major League Soccer. Ve své první sezóně byl vyhlášen nejlepším obráncem MLS za rok 2015 (MLS Defender of the Year).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Ciman hrál za belgický reprezentační výběr do 21 let, s nímž se dostal do semifinále Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007, kde Belgie podlehla Srbsku 0:2.  V roce 2008 se zúčastnil Letních olympijských her 2008 v Číně, kde belgický výběr do 23 let prohrál střetnutí o 3. místo s Brazílií 0:3. Ciman nastoupil pouze v jednom utkání, konkrétně v semifinále proti Nigérii a zaznamenal jediný gól svého mužstva při prohře 1:4.

A-mužstvo.

V reprezentačním A-mužstvu Belgie debutoval 19. května 2010 v přátelském utkání na stadionu krále Baudouina proti národnímu týmu Bulharska. Nastoupil na hřiště v 62. minutě, Belgie vyhrála 2:1.  Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Na šampionátu však neodehrál žádný zápas.  Marc Wilmots jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil pouze v prvním z pěti zápasů svého mužstva na šampionátu (v základní skupině E proti Itálii, prohra 0:2).

Laurent Franco Ciman (* 5. srpna 1985, Farciennes, Belgie) je belgický fotbalový obránce a reprezentant, který hraje od ledna 2019 v kanadském klubu Toronto FC. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.


Botanická charakteristika.

S kmenem dosahujícím u největších rostlin 5 m výšky. se řadí mezi středně velké cykasy. U mladších rostlin má podobu typické hnědé koule, ze které raší koruna „palmových“ listů, tak tvrdých, že si je nezkušené oko může splést s plastem. Kmen se může u starších rostlin větvit.  Samčí šišky dorůstají velikosti 30-60 cm, samičí do 20 cm. Rozeznat od sebe samce a samici cykasu bez šišek není možné, rostliny se vzhledově neliší.  Listy zpeřené, tvrdé, temně zelené a na koncích lehce podvinuté. To je také jeden ze znaků, který jej odlišuje od jiných cykasů, např. druhu "Cycas taitungensis".

Stanoviště a rozšíření.

Původní areál cykasu japonského je ostrov Kjúšú (Kyushu) v jižním Japonsku a ostrovech známých jako Jižní japonské souostroví. V poslední době se objevily i zprávy o jeho výskytu na jihovýchodě Číny v provincii Lianjiang. Cykas japonský roste na svazích s vápencovým podkladem, plně vystaven slunci. Občas se objevuje i v lesích, ale vždy na vápenci.  Převažující subtropické počasí má mírné léto s teplotami ve stínu 26-33 °C a chladné zimy od 7-20 °C. Podobné teploty jsou tedy doporučeny, pokud chceme, aby rostlina dobře rostla (nad topením).  Tyto rostliny jsou ovšem schopny přežít kratší snížení teploty až na -10 °C (některé zprávy mluví i o nižších teplotách). I proto je například v prodeji v Holandsku můžete najít v zimě vystavené venku. Nižším teplotám odolává především kmen, u listů může dojít k poškození mrazem. Ještě odolnější je podobný čínský druh cycas panzhihuaensis, který odolává těžkým mrazům a sněhu.

Pěstování.

Pěstování běžně dostupných cykasů je jednoduché, nicméně pro dosažení nejlepšího vzhledu je potřeba se s nimi naučit zacházet. Rostliny v našich domácích podmínkách vytvářejí obvykle jednou za rok vrh listů, které rostou ze středu a odvíjejí lístky podobně jako listy kapradin. Vzhledem k hlubokému a mohutnému hlavnímu kořenu jsou doporučovány vysoké květináče, které nemusí být příliš široké, musí ovšem zůstat prostor pro vystoupení korálovitých kořenů na povrch.  Absolutní podmínkou pro pěstování cykasů je prodyšná půda, kterou voda proteče, zůstane vlhká, ale nikoliv zbytečně dlouho mokrá. Škodí jim přílišné vlho a zcela zásadně nesnášejí mokro a chlad současně. Hlavní příčinou jejich úmrtí je proto uhnití kořene ve vlhkém prostředí, které ne vždy lze zpočátku poznat na samotné rostlině. Hlínu je tedy třeba namíchat s kaménky či jiným hrubým materiálem jako je pemza či perlit. Případně lze nouzově využít prodyšné směsi pro palmy nebo pro kaktusy. Naopak občasné úplné vyschnutí půdy po běžné dovolené rostlinám zásadně neuškodí, pokud se nejedná o úplně mladé exempláře. Rostliny dobře snášejí zanedbávání a nezalévání. Uškodit jim může přílišná péče spojená s přeléváním, přílišným hnojením a příliš výživnou hutnou půdou.  Problémy při pěstování doma:  Pro další růst jsou nicméně nutné další faktory – teplo a světlo – bez nich je obtížné dosáhnout vyrašení nových listů, typický problém v našich podmínkách. Na jaře (v březnu) se tedy doporučuje rostliny umístit na teplá a světlá místa, například k oknu nad topení a začít rostlinu více zalévat. To by mělo být dobrým popudem pro zahájení růstu. Teplo musí být zajištěno i v noci, což v ČR může být problémem obzvláště venku. Naopak, teplo by nemělo být v zimě (opět problém ve vytápěných bytech). Teplo totiž rostlinu donutí vyhnat nové listy příliš brzo (v lednu či únoru), kdy je nedostatek denního světla.  Cykasy držené v teple, ale v polostínu vytvářejí protáhlé nepěkné listy (podstatně delší než listy původní), které se po vyzrátí a zatvrdnutí již nikdy nezmění a je možné je tedy odstřihnout. V případě zahájeného rašení nového vrhu listů je proto potřeba rostlinu okamžitě umístit alespoň dočasně na velmi teplé a velmi světlé místo do doby než mladé měkké listy zatvrdnou, poté ji můžete vrátit zpět. Pokud je toto místo u okna s jedním směrem světla, je vhodné rostlinu otáčet, aby se vytvořily pravidelné listy. Bez tepla ovšem rostlina nemusí na jaře nasadit.  Tyto rostliny rostou velmi pomalu. Nejrychlejším růstem pozorovaným ve vynikajících podmínkách komerčního pěstování v jižním Texasu byl přírůstek kmene 3 cm za rok a tři vrhy listů ve stejném období. V domácích podmínkách se občas může dosáhnout dvou vrhů listů za rok a pomalejšího růstu. Zájemcům o větší rostliny je tedy doporučováno přímé zakoupení staršího cykasu. I z tohoto důvodu jsou v Japonsku z cykasů vytvářeny oblíbené bonsaje, sbírány jsou i vzácné odrůdy se zlatými novými listy případně odrůdy s tvarově odlišnými šiškami. Rostliny jsou především v Holandsku prodávány i bez listů a většiny kořenů, pouze jako „špalek“ – čistý kmen. Pro jejich zakořenění je potřeba držet rostlinu v teple.

Rozmnožování.

Cykasy jsou dvoudomé rostliny, které se rozmnožují semeny, případně i oddělením kmenových výhonků. Samčí rostlina kvete šiškami, samičí rostlina falešnými šiškami tvořenými zpeřenými listy držícími semena – tzv. megasporofyly. Opylování je v přírodě vázáno na specifický druh hmyzu, v zajetí je možné umělé opylování.  Cykas japonský se v domácnosti může množit postranními odnožemi, odebranými v období zimního odpočinku, které zakořeňují v půdě smíchané s hrubším pískem a ve velkém teple (kolem 30 °C). Toto množení není ovšem zcela jednoduché.

Jedovatost.

Kmen je zdrojem škrobovitého sága, které se používá k přípravě potravy. Škrob se také z cykasů v minulosti průmyslově vyráběl. V Japonsku se z něj na ostrově Rjúkjú vyrábí druh sake a pojídána byla v minulosti i semena po zpracování.  Části cykasů jsou ovšem jedovaté a před konzumací musí být speciálně proprány a dále upraveny. Nebezpečné je nicméně pouze přímé pojídání rostlin, zejména vnitřku semen po vypeckování. Známé otravy cykasy způsobují selhání jater a ledvin, ochrnutí a je studována jejich role v takzvané Guamské nemoci. Některé sloučeniny cykasů jsou rakovinotvorné.

Ochrana.

Stavy cykasu japonského ("C. revoluta") v přírodě stále klesají, jedná se o chráněnou rostlinu, řazenou na seznam ohrožených rostlin IUCN do kategorie „téměř ohrožený“. Je proto zařazen na seznam ohrožených druhů CITES II. Obchod s nimi je tedy kontrolován. Tento cykas se nicméně poměrně dobře pěstuje, rostliny z obchodů nejsou odebrány z přírody.

Cykas japonský ("Cycas revoluta" Thunb., 1782), je rostlina pocházející z jižního Japonska. Je nejznámějším druhem mezi třemi stovkami známých druhů cykasů. Ty patří k nejstarším rostlinám na světě a na zemi se objevily poprvé v době permu před 250 miliony let. Pro řadu prehistorických prvků bývají označovány jako živoucí fosílie. Cykas japonský je vzácnou rostlinou, chráněnou před mezinárodním obchodem zařazením na seznam CITES II.


Úvod.

Tento článek uvádí jednoduchý příklad šifrování textu vycházející z tzv. Hillovy šifry. Jeho hlavním cílem je poskytnout a demonstrovat praktickou aplikaci maticového počtu na úrovni vyšších ročníků středních škol a víceletých gymnázií. Text předpokládá základní orientaci v problematice maticového počtu (matice, inverzní matice, determinant matice, maticové násobení) a znalost modulární aritmetiky.

Abeceda.

Abecedou budeme rozumět písmena anglické abecedy od A do Z, přičemž každé z nich bude jednoznačně reprezentováno libovolným celým číslem od 0 do 25. Zvolme tedy např. takovéto přiřazení:

Zpráva.

Zprávou bude jakýkoliv text, který chceme šifrovat a poté dešifrovat. Zpráva smí být složena pouze ze znaků definované abecedy. Nechť námi zvolenou zprávou je slovo MATEMATIKA, čísly je (podle výše uvedené tabulky) tato zpráva reprezentována jako 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0.

Šifrovací a dešifrovací klíč.

Šifrovacím klíčem nazveme matici, kterou použijeme k zakódování zprávy. Je třeba, aby byly splněny následující podmínky: Dešifrovacím klíčem je potom matice inverzní k šifrovacímu klíči (proto je třeba splnit podmínku 3).  Zvolme tedy jako klíč např. matici. Lze snadno ověřit, že matice "K" splňuje podmínky a lze také snadno spočítat matici.

Šifrování.

Šifrování pomocí Hillovy šifry je reprezentováno maticovým násobením, a to tak, že zprávu rozdělíme na úseky délky "m" (proto musí platit výše uvedená podmínka 1), které vepíšeme do matice "Z" jako sloupce. Poté provedeme součin "K. Z ≡ S" mod "l" (kde "l" je počet znaků v abecedě). Sloupce matice "S" (tj. zašifrované matice) již jen přepíšeme do jednoho řádku a čísla nahradíme znaky podle naší abecedy. Získáme tak zašifrovanou zprávu.  V našem příkladu tedy máme zprávu zapsanou maticově jako,  potom,  Šifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20 a písmennou podobu MYXAMYBOKU.  Stojí za povšimnutí, že zatímco slabika MA byla v obou svých výskytech kódována jako MY, neznamená to, že např. A je v tomto algoritmu vždy nahrazeno hláskou Y (na konci slova místo A máme nikoliv Y ale U). Je to proto, že Hillova šifra převádí celé "m"-tice znaků a ne jen jednotlivé znaky. Díky tomu je velmi nesnadné prolomit tuto šifru použitím frekvenční analýzy.

Dešifrování.

Dešifrování kódovaného textu probíhá obdobně. Šifrovanou zprávu převedeme na čísla a rozdělíme na úseky o "m" znacích, ty vepíšeme do sloupců matice "S", kterou vynásobíme zleva maticí "K" a získáme tak původní zprávu zapsanou číselně ve sloupcích matice "Z ≡ K. S" mod "l". Písmenný tvar zprávy dostaneme opět pomocí tabulky s abecedou.  V našem příkladu tedy máme zprávu MYXAMYBOKU, číselně vyjádřenou jako 12 24 23 0 12 24 1 14 10 20, pak matice.  Dešifrovaná zpráva má tedy číselnou podobu 12 0 19 4 12 0 19 8 10 0 a písmennou podobu MATEMATIKA.

Problém s první podmínkou.

Podle podmínky 1 pro šifrovací matici, kterou jsme uvedli výše, bychom měli vždy tuto matici volit s ohledem na počet znaků zprávy tak, aby počet řádků matice dělil počet znaků zprávy beze zbytku. Co ale dělat v případě, kdy bychom potřebovali šifrovat zprávu délky např. 11 znaků? Číslo 11 je prvočíslo a nejmenší možná matice by tehdy musela být typu 11x11, pročež by ale bylo velmi obtížné byť jen ověřit, zda vyhovuje zbylým dvěma podmínkám.  Jednou z možností, jak tento problém jednoduše eliminovat je kupříkladu rozšíření abecedy o jeden či více speciálních znaků (mezera, interpunkce aj.). Zvolený znak bychom doplnili na konec zprávy a mohli poté šifrovat maticí typu 2x2 či 3x3. Vhodnou abecedou je tedy i jakákoliv znaková soustava se speciálními znaky.

Hillova šifra je polygrafická substituční šifra vycházející z lineární algebry a využívaná v klasické kryptografii. Vynalezena byla americkým matematikem Lesterem S. Hillem v roce 1929. Jedná se o první polygrafickou šifru, která umožňovala pracovat na více než třech symbolech zároveň.


Kariéra před Formulí 1.

Je synem podnikatele v oděvním průmyslu Lawrence Strolla, jednoho z nejbohatších Kanaďanů a automobilového nadšence. Vyrůstal v Ženevě, závodil v kartingu a roku 2010 vstoupil do Ferrari Driver Academy. V roce 2014 vyhrál italský šampionát Formule 4 pro tým Prema Powerteam, v jehož řadách také zvítězil v roce 2015 v novozélandské Toyota Racing Series. V roce 2016 se stal mistrem Evropy Formule 3.

Formule 1.

Williams (2017-2018).

2017.

Dne 3. listopadu 2016 oznámil tým Williams, že pro něj bude Stroll v sezóně 2017 jezdit. První tři závody v Austrálii, Číně a Bahrajnu nedokončil. Závod v Rusku dokončil těsně mimo body na jedenáctém místě. Ve Španělsku skončil na šestnáctém místě. V sedmdesátém prvním kole Velké ceny Monaka musel kvůli technickým problémům odstoupit. První body získal za deváté místo při domácí Velké ceně Kanady.  Při Velké ceně Ázerbájdžánu dokázal dojet na třetím místě. Stal se tak nejmladším nováčkem a druhým nejmladším jezdcem po Maxi Verstappenovi, který se ve věku 18 let a 239 dní dokázal postavit na pódium.  V mokré kvalifikaci na Velkou cenu Itálie dokázal zajet čtvrtý nejrychlejší čas a díky penalizaci jezdců Red Bullu se posunul na druhé místo. Stal se tak nejmladším jezdcem, který ve věku 18 let a 310 dní stál v první řadě na startovním roštu. Závod dokončil na sedmém místě.  Ve Velké ceně Mexika dokázal dojet na šestém místě po startu z jedenáctého místa. Celkově v sezóně skončil na 12. místě se ziskem čtyřiceti bodů.

2018.

V sezóně 2018 se Strollovi již tolik nedařilo. První body získal za osmé místo při Velké ceně Ázerbájdžánu. Domácí závod v Kanadě po kolizi s Brendonem Hartleym nedokončil. Další dva body získal za deváté místo v Itálii. V sezóně získal 6 bodů a skončil na celkovém 18. místě.

Racing Point (2019-dosud).

Dne 30. listopadu 2018 bylo oznámeno, že se Stroll v sezóně 2019 stane jezdcem týmu Racing Point. Nahradil tak Estebana Ocona. V prvním závodě v Austrálii dokázal dojet na bodovaném devátém místě. Z Velké ceny Španělska musel po kolizi s Landem Norrisem odstoupit. V domácí Velké ceně Kanady skončil na devátém místě. Po výborném strategickém tahu týmu, dojel ve Velké ceně Německa na čtvrtém místě. V Itálii startoval z devátého místa, ale po kolizi se Sebastianem Vettelem se propadl mimo body. Při Velké ceně Ruska dojel těsně mimo body na jedenáctém místě. V Japonsku se po diskvalifikaci jezdců týmu Renault posunul na bodované deváté místo. Závod v Brazílii kvůli problémům se zavěšením kola nedokončil. Ani poslední závod v Abú Zabí nedokončil. V sezóně obsadil celkové 15. místo se ziskem 21 bodů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Lance Stroll (* 29. října 1998 Montréal) je kanadský automobilový závodník židovského původu. V současnosti je jezdcem týmu Racing Point ve Formuli 1.


Pozadí problematiky.

Při trvalém špatném vytížení je známo, že většinou se požitkářský pocit z práce vytrácí. Může za to přetížení, a to může vést k "burnoutu" (vyhoření), nevytíženost může být základem a být příčinou k "boreoutu" (pro příklad: z důvodu nevhodné kariéry nebo nevhodného pracovního prostředí). Ukazatele nevytíženosti jsou podobné jako u přetíženosti – únava, apatie, podrážděnost a frustrace. Můžou vést až ke známkám patologické deprese. Více než jeden z deseti zaměstnanců trpí podle švýcarského obchodního poradce Philippe Rothlina a Peter Werdera na nudu v práci. Ve své knize „Diagnóza Boreout“ konstatují, že celkové hospodářské škody, vzniklé díky tomuto problému v Německu, dosahují více než 250 miliard eur.

Co je boreout.

Takzvaný "boreout" je popsaný jako protějšek k "burnoutu", s následujícím přiřazením: Skládá se z prvků – nevytíženost, nezájem a nuda, a k tomu se připojí ještě „Strategie chování“, která má pomoci působit při práci jako vytížení prací, i když to vůbec není tento případ. Osoby, které mají "boreout" jsou nespokojeni s jejich postavením v práci, paradoxně prodlužují tento stav nespokojenosti s výše uvedenou strategií. Místo toho, aby svoji situaci analyzovali a podnikli kroky ke zlepšení. "Boreout" není stejný jako lenost. Kdo má "boreout", chce pracovat, hledá výzvu a uznání. Uvnitř pracovní skupiny můžou být členové se syndromem "burnout", ale i "boreout", protože pokud část skupiny bere veškerou práci pro sebe a jsou přetíženi, cítí se ostatní členové skupiny nevytíženi.

Základní prvky boreoutu.

Nevytíženost: na jedné straně může být pracovník kvantitativně nevytížen – nemá dostatek práce. Na druhé straně může být kvalitativně nevytížen – nemá dostatek vzrušující a náročné práce (například pokud může dělat jenom jednoduché věci). Nevytíženost tak popisuje pocit, že jsou schopni udělat víc, než je po nich požadováno. Nezájem: člověk ztrácí zájem o úkoly a jeho povinnosti. Úkoly a problémy zaměstnavatele jsou mu zcela irelevantní a lhostejné. Nuda: u nudy se jedná o ztrátu chuti a stav bezradnosti, až po zoufalství. Protože člověk neví co dělat, a protože ani není co dělat.

Boreout – strategie.

Zaměstnanci, kteří trpí "boreout", nechtějí být v žádném případě odhaleni zaměstnavatelem nebo svými kolegy. Pro dosažení tohoto cíle existují různé strategie, které se používají. Strategie mají za cíl především držet si další práci od těla, získat v práci volný čas pro sebe a neztratit práci.  Příklady "boreout" strategie:

Boreout paradox.

Kdo má "boreout", je nespokojen se svou situací v práci, protože má malý výkon a nedostane se mu žádného uznání. Paradoxně si tento stav v životě udržuje, a protože časem ztrácí svou energii, nedokáže už tuto situaci změnit. S tím souvisí i populární názor, že volný čas v práci „stojí hodně úsilí“.

Flow-Model.

Flow-Model podle Csikszentmihalyi, rozšířen o pojmy "burnout" a "boreout". Na modelu lze vidět spojení mezi stimulací a schopnostmi ("Anxiety" – stres, "Boredom" – nuda).

Rozpoznat unuděné pracovníky.

Příznaky umožňují odhalit osoby trpící na "boreout". Nadřízení mohou své zaměstnance kontrolovat a analyzovat, jak dlouho a jak často zaměstnanec využívá internet, nebo kolik napsal soukromých e-mailů. Nicméně to zasahuje nejen do soukromého života, ale také poškozuje důvěru, co nezlepšuje pracovní podmínky osobám, které sledujeme kvůli "boreoutu". Všímavé pozorování je dovolené a nezbytné ke zjištění, zda je dotyčný zaměstnanec postižený. Je těžké přijít při pracovním pohovoru na to, zda tu "boreout" je. Zaměstnanec si musí nejprve sám uvědomit, že trpí na "boreout". Buď neví, co ho dělá tak nešťastným, anebo si to nechce připustit. Proto by měl nadřízený jako první své zaměstnance o "boreoutu" informovat, aby se pak mohl v rozhovoru s porozuměním zeptat, zda zaměstnanec má příznaky a zda také používá "boreout" strategii. Příznaky nebo ukazatele pro detekci "boreout" jsou:

Opatření, která pomohou u Boreout.

Musí se najít trvalé řešení základní příčiny problému "boreout". Snížení alternativních nabídek, například zákaz internetu, nepřináší moc, protože pak se začnou vyvíjet nové strategie pro obcházení těchto zákazů. Jestli zaměstnanec poznal, že trpí na "boreout" a už nezavírá oči před realitou, je to první krok ke zlepšení. A to zlepšení znamená – změnu. Chcete-li zjistit, jaké cesty vedou ven z "boreout", může pomoci analyzovat osoby, které na "boreout" netrpí, a proč tomu tak je. Nejsou totiž známé žádné „"boreout"“ mezi pracovně samostatnými a výkonnými jedinci. Protože:  „Podnikavý duch“ vytváří motivaci a zabraňuje nezájmu. Všichni pracovníci, kteří jsou pouze zaměstnanci firmy a necítí se její součástí, jsou potenciálními oběťmi "boreoutu". V boji proti tomu můžou podniky rovněž u svých zaměstnanců podporovat podnikatelského ducha, a to:  Ale zaměstnavatelům jsou dané hranice pomoci při odstraňování "boreoutu". Každý zaměstnanec si musí hlavně pomoct sám, vymanit se z tohoto bludného kruhu. Při tom se požaduje vlastní zodpovědnost zaměstnance, a on to musí i tak vnímat, tím že jedná. Pomoct by mohlo následující:  Jelikož se poslední bod nestane, zaměstnavatel má o jednoho kvalitního zaměstnance, který by mohl podávat mnohem větší výkon, než ho nechá vykonávat, méně. Proto by měly podniky své zaměstnance pozorovat a pomoct jim „vybřednout“ z "boreoutu".

"Diagnóza Boreout" je kniha, která se objevila v březnu 2007 a ve které autoři Philippe Rothlin a Peter R. Werder představili pod nově vytvořeným názvem teorii boreout k tématu – nespokojenost v práci s následkem nudy. V hromadných sdělovacích prostředcích a internetu se od té doby na toto téma široce diskutuje. Základy teorie jsou studie Dana Malachowskeho, The Gallup Organization a Kelly Services. Jeden z kritiků teorie ji označuje jako „hoax“ (podvod), jehož cílem je představit něco naprosto normálního jako chorobný jev.


Život.

Narodil se 8. února 1925 v Křeseticích poblíž Kutné Hory v rodině obchodníka. V Kutné Hoře vychodil obecnou i měšťanskou školu a v roce 1944 maturoval na tamní Vyšší průmyslové škole strojnické. Potom se aktivně účastnil odboje proti nacistické okupaci v organizaci Pěst, díky čemuž se stal později členem Českého svazu bojovníků za svobodu. Po válce se natrvalo přestěhoval do Prahy, kde rok působil v konstrukční kanceláři, a poté ve Svazu československého průmyslu. Od roku 1946 studoval na Pedagogické fakultě University Karlovy v Praze. Zde se také konečně sblížil s uměleckou tvorbou, zejména díky tamní Katedře výtvarné výchovy a deskriptivní geometrie, kde studoval profesuru. Učit se zde mohl mimo jiné i od slavných profesorů té doby, kterými byli např. Cyril Bouda, Martin Salcman, Karel Lidický či Josef Sejpka. Školu úspěšně dokončil v roce 1950, pak působil jako pedagog. Aprobaci navíc rozšířil ještě o zeměpis. Poté ještě v Praze vystudoval ekonomii, z níž roku 1966 získal inženýrský titul.  Malířství se ze začátku věnoval jen víceméně soukromě. Prosazovat se však začal poměrně rychle – v roce 1953 byl přijat do spolku Štursa, později do VI. střediska. Zúčastnil se dokonce i soutěže na úpravu prostoru Národního divadla a Jiráskovské soutěže. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců a o rok později se stal též profesorem na Střední uměleckoprůmyslové škole v Praze. Roku 1960 byl jedním ze zakladatelů Skupiny osmi výtvarníků, v níž působil jako vedoucí. Programem této skupiny bylo zejména pořádání výtvarně výchovných akcí mimo zavedená kulturní střediska, hlavně na vesnicích a v menších městech, a zároveň hledání nových možností pro pořádání výstav. V roce 1985 mu bylo navíc prezidentem republiky propůjčeno státní vyznamenání Za vynikající práci. Zemřel 2. října 2001 v Praze ve věku 76 let.

Dílo.

Oldřich Lajsek se ve své tvorbě vyznačoval poměrně velkou žánrovou všestranností. Rozsáhlá je např. jeho abstraktní tvorba, realismus nebo květinová zátiší. Surrealistické malbě či sakrálním motivům se už věnoval méně. Bezesporu nejvíce se však prosadil díky krajinomalbě, v níž dokonce patřil mezi nejvýznamnější tvůrce své doby. Maloval olejomalbou, grafikou, temperou i kombinovanou technikou, a to na plátno, dřevěné desky, i na papír. Mimoto se věnoval také užité grafice a designérské práci.

Krajinomalba.

Krajinomalba je nejvýznamnější a nejrozsáhlejší součástí Lajskovy tvorby. Inspiraci čerpal zejména ve Středočeském kraji – hlavně v rodném kutnohorském regionu. Dále maloval krajiny z okolí hory Říp, z Polabí a z Českého středohoří. Četná jsou i díla z pražského prostředí. Zajímavou součástí autorovy tvorby jsou také jeho obrazy ze zahraničních cest, zejména z Řecka, kde mu učarovaly např. architektonické vykopávky v okolí Delf, nebo scenérie z četných cest do Jugoslávie.  Tvorba Oldřicha Lajska je charakteristická díky osobitému uměleckému rukopisu. Typická je zejména pevná výstavba kompozice a zároveň i mírné abstrahování. Všímal si především geologického a tektonického utváření terénu a nalézal vnější vzhledovou charakteristiku i trvalou podstatu, současně se však nebránil ani volnějšímu koncepčnímu, kompozičnímu i rukopisnému rozletu se zřetelem na zákonitosti výtvarného projevu ve spojení rozmyslu, citu, představivosti a zvolené techniky, jež mu dávaly větší příležitost k rozvinutí vlastní fantazie při výtvarné výstavbě obrazu. Kromě svébytného pojetí a podání vlastních citových zážitků byl často ceněn i jeho vyzrálý umělecký profil a schopnost vyjádřit proměnlivou působivost okamžiku i vnitřní duchovní atmosféru. Na rozdíl od jeho abstraktní tvorby v krajinomalbě převažují spíše svěží barvy, jež přispívají k optimističtějšímu dojmu, což v konečném přednesu vede ke spíše poetickému ladění.  Autorovým častým námětem bylo zejména téma čtyř ročních období, neboť mu také velmi imponovala proměna krajiny v průběhu času. Nejznámějším dílem na toto téma je pravděpodobně čtveřice obrazů (Jaro, Léto, Podzim a Zima) z roku 1985.

Abstrakce.

Abstraktní malbě se věnoval hlavně v období 60. let. Převládají zde zejména deskové malby tmavých barev namodralých tónů, neurčitých kontur a meditativního ladění, které však mnohdy přecházejí k expresivní dramatičnosti. Najdeme však i četné obrazy, v nichž dominují světlejší odstíny. Díla z umělcova abstraktního období jsou vedle krajinomalby oblíbená zejména v porevoluční době.

Ostatní žánry.

Mezi rozsáhlejší žánry patří také realismus, pro který se inspiroval např. v pražských ulicích či ve venkovských obcích. Věnoval se též malbě květin a grafice. Autorova surrealistická tvorba je méně rozsáhlá. Často se v ní objevují sakrální motivy či výjevy ze snu. Mimo jiné se také krátce věnoval ikonomalbě. Lidi maloval jen zřídka.

Oldřich Lajsek (8. února 1925 Křesetice – 2. října 2001 Praha) byl český malíř, designér, grafik a pedagog. Věnoval se volné tvorbě (obrazy, grafika), užité grafice (plakáty, poutače, propagační katalogy, propagační brožury) a designu. Od roku 1954 byl členem Svazu československých výtvarných umělců. Byl vedoucím uměleckého seskupení Skupina osmi výtvarníků. V roce 1985 se stal nositelem státního vyznamenání Za vynikající práci. Za svůj život vytvořil přibližně 3000 děl, z nichž více než 1800 skončilo v soukromých sbírkách.