Život.

Josef Gabriel Rheinberger se narodil 17. března 1839 ve Vaduzu v Lichtenštejnsku. Jeho otec byl pokladníkem Aloise II. knížete z Lichtenštejna. Od dětství projevoval mimořádné hudební nadání. V sedmi letech byl varhaníkem v kostele sv. Florina a o rok později již byly provedeny jeho první skladby. Od roku 1849 studoval u skladatele Philippa M. Schmutzera (pocházejícího z Čech) ve Feldkirchu  Skladatelův otec nejprve nepřál synově hudební kariéře, ale v roce 1851 jej přece jen nechal zapsat na mnichovskou konzervatoř. Krátce po absolvování se Rheinberger stal na téže škole profesorem kompozice a hry na klavír. Když byla konzervatoř uzavřena působil až do roku 1867 jako korepetitor dvorního divadla. V roce 1867 se oženil s básnířkou Franziskou "Fanny" von Hoffnaass. Ačkoliv neměli děti, bylo jejich manželství šťastné. Franziska napsala většinu textů k manželovým vokálním skladbám.  V roce 1877 byl jmenován dvorním dirigentem odpovědným za hudbu v královské kapli. Obdržel čestný doktorát Mnichovské univerzity ("Ludwig-Maxmilians-Universität München"). Po obnovení konzervatoře se Rheinberger stal profesorem skladby a hry na varhany Toto postavení si podržel až do konce svého života. Jako hudební pedagog vychoval mnoho významných dirigentů a skladatelů. Mezi jinými to byli např. Ermanno Wolf-Ferrari, Engelbert Humperdinck, Wilhelm Furtwängler, George Whitefield Chadwick, Hans von Koessler či Horatio Parker.  31. prosince 1892 po dlouhé nemoci zemřela Rheinbergova žena Franziska. I skladatel kvůli nemoci se o dva roky později vzdal místa dvorního hudebního ředitele. Zemřel v Mnichově 25. listopadu 1901 a byl pohřben na hřbitově "Alter Südfriedhof". Jeho hrob byl za Druhé světová války zničen. V roce 1950 byly jeho ostatky i sotatky jeho ženy převezeny do Vaduzu.

Dílo.

Rheinberger byl velmi plodný skladatel. Jeho chrámové skladby zahrnují mše, Requiem, Stabat Mater i moteta a hymny. Mezi jeho světskými skladbami je několik oper, symfonií, mnoho komorní hudby a sborových skladeb. Zvláště jsou ceněny jeho skladby pro varhany. Kromě dvou koncertů zkomponoval 20 sonát v různých tóninách. Plánovanou úplnou serii 24 skladeb již nedokončil. Kromě toho zkomponoval 22 trií a 36 dalších sólových skladeb. Úplný seznam Rheinbergerových skladeb je dostupný např. ZDE

Josef Gabriel Rheinberger (17. března 1839 ve Vaduzu, Lichtenštejnsko – 25. listopadu 1901 v Mnichově) byl původem lichtenštejnský a později německý hudební skladatel, klavírista, varhaník a hudební pedagog z období hudebního romantismu.


Život.

Eliza se narodila jako dcera knížete Antonína Radziwiłła a jeho manželky Luisy Pruské, neteře pruského krále Fridricha Velikého. Princ Vilém, s nímž se do sebe zamilovali, byl její vzdálený bratranec a předpokládaný dědic pruského trůnu.  Očekávalo se, že se Vilém ožení a zplodí další dědice trůnu. Jeho otec a její příbuzný, král Fridrich Vilém III., měl z Vilémova vztahu s Elizou radost, ale u pruského dvora se objevila tvrzení, že její rodina si knížecí titul zakoupila od císaře Maxmiliána I. Habsburského. V očích některých lidí nebyla Eliza považována za dostatečně urozenou, aby se mohla provdat za dědice pruského trůnu. Vilémův starší bratr Fridrich Vilém IV. se oženil s Alžbětou Ludovikou Bavorskou, která byla potomkem jak velmože Bohuslava Radziwiłła, tak knížete Janusze Radziwiłła.  A tak se pruský král v roce 1824 obrátil na bezdětného ruského cara Alexandra I., aby Elizu adoptoval, to však ruský vládce odmítl. Druhý plán adopce byl s Eliziným strýcem princem Augustem Pruským, plán však selhal, když příslušná komise rozhodla, ze adopce "nemění krev". Dalším faktorem nezdaru meklenburští příbuzní zesnulé královny Luisy, kteří neměli rádi Elizina otce a byli proti tomuto sňatku, ovlivnili proto ruský a německý dvůr, aby žádost pruského krále odmítli.  Nakonec byl v červnu 1826 Vilémův otec nucen požádat o zřeknutí se možného manželství s Elizou. Několik následujících měsíců strávil Vilém hledáním vhodnější nevěsty, svých citů k Elize se však nevzdal. Nakonec požádal Vilém 29. srpna 1826 o ruku o čtrnáct let mladší Augustu Sasko-Výmarskou (písemně a se zásahem jeho otce). Vilém svou sestřenici Elizu naposledy spatřil v roce 1829.  Eliza se později zasnoubila s knížetem Bedřichem Schwarzenbergem, ze zásnub však sešlo. Eliza zemřela svobodná v roce 1834 v ozdravných lázních na tuberkulózu.  Vilém napsal své sestře Alexandře Fjodorovně, manželce cara Mikuláše I., že "člověk může opravdu milovat jen jednou v životě", ale přiznal, že pokud jde o Augustu, "princezna je milá a chytrá, ale nechává mě chladným". Přestože Augusta svého manžela milovala a doufala ve šťastné manželství, byl jejich vztah nespokojený; Eliza to věděla a věřila, že ona sama by byla Vilémovi lepší manželkou.

Eliza Radziwiłłovna ("Eliza Frederika Luisa Marta;" 28. října 1803, Berlín – 27. srpna 1834, Bad Freienwalde) byla členkou polské šlechty (Radziwiłłové patřili mezi přední velmože) s královskými předky a touženou nevěstou pruského prince Viléma, budoucího císaře Viléma I.; sňatek jim však nikdy nebyl umožněn.


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda V. a jeho manželky Konstancie, dcery francouzského krále Ludvíka VI. Vládu převzal po smrti otce roku 1194 a ihned se mu podařilo zničením kláštera Saint-Gilles popudit proti sobě papeže Celestýna III., který jej exkomunikoval. Celestýnův nástupce Inocenc III. přislíbil Raimundovi zrušení exkomunikace, pokud podpoří křížovou výpravu do Svaté země a boj proti herezi.  Od roku 1204 tak přicházeli do země papežští legáti v podobě cisterciáků a španělských kleriků a snažili se kázáním přesvědčit obyvatelstvo k návratu k víře pravé. V roce 1207 hrabě dostal od papeže výtku, že nedodržuje přísahu, nadržuje herezi a neposlouchá svatého otce. Nad jeho zeměmi byl vyhlášen interdikt, kdy nemohly probíhat bohoslužby a být udělovány svátosti. 14. ledna 1208 byl zabit papežský legát Petr z Castelnau. Vražda se stala důvodem k nové exkomunikaci hraběte a jeho obvinění z hereze, což by znamenalo konfiskaci jeho obrovského majetku pro něj i jeho dědice. Hrabě se pokusil s kurií vyjednat smír a vydal sedm vyžádaných strategicky položených hradů.  Zatímco se chystal na veřejné pokání v Saint-Gilles, tak k papežským výzvám dosud vlažný francouzský král Filip II. dal svolení svým vazalům, aby se zúčastnili křížové výpravy na jih. 18. června 1208 se Raimund veřejně kál, nechal se před opatstvím jen v košili zbičovat a následně byl donucen přislíbit poslušnost vůdcům kruciáty.  Během června 1208 se shromáždilo křižácké vojsko živené přísliby o odpustkách a majetku nevěřích v Lyonu. Raimond se k vojsku připojil ve Valence a vydal jako rukojmího svého syna. Následoval masakr v Béziers a obléhání Carcassonne, jehož kapitulace vyústila ve volbu nového pána zabraného panství, jímž se stal Šimon z Montfortu. Místní vikomt Raimond Roger Trencavel zemřel v listopadu téhož roku ve vězení. Zdá se, že Raimond z Toulouse se během těchto událostí v křižáckém táboře zdržoval, ale aktivně se neúčastnil, což vedlo k jeho dalšímu obvinění, že neplní dané sliby. Marně se pokusil získat na svou stranu krále Filipa II. a při osobní audienci u papeže se dočkal příslibu soudního procesu. Příští dva roky se vyjednávalo a 27. ledna 1211 na koncilu v Montpellieru dostal Raimond od papežských legátů seznam požadavků, které rozhodně nemohl přijmout. Měl se vzdát vlády, vstoupit do rytířského řádu a povinně se zúčastnit kruciát do Svaté země. 15. dubna 1211 byl papežem opět exkomunikován, stáhl se do Toulouse a chystal se na válku, která byla již od počátku křížové výpravy vedena s nevídanou krutostí. Kataři byli hromadně upalováni, mnohá obléhání končila maskarem poražených a to na obou stranách.  V září 1211 byl Montfortem poražen u Castelnaudary. Rok 1213 mu přinesl dočasnou naději, když papež na základě diplomatického umění aragonského krále Petra II. nařídil Montfortovi, aby vrátil Raimondovi jeho území. Po nátlaku papežských legátů svá nařízení odvolal a Petra II. si v bitvě u Muretu našla smrt. Raimond se spasil útěkem a vyhledal azyl na anglickém dvoře. Papežský legát Petr z Beneventa sice zařídil Raimondovi po návratu roku 1214 zproštění viny, ale země hraběte byly nadále pod nadvládou Šimona z Montfortu a to po lateránském koncilu se souhlasem papeže.  Do následné vzpoury se zapojil i Raimondův syn a podařilo se mu dobýt Beaucaire. Začal vydávat listiny s tituly, které mu měly náležet. 13. září 1217 Raimond VI. v čele okcitánského vojska hladce vtáhl do svého bývalého města Toulouse a začala horečná výstavba křižáky zbořených hradeb, na níž se podílely všechny vrstvy obyvatelstva. Následovalo dlouhé obléhání. Na začátku června přijel do města Raimond VII. s posilami. 25. června 1218 byl Montfort příhodně zabit kamenem z katapultu. O rok později město marně obléhal francouzský princ Ludvík.  Raimond VI. získal díky oslabení křižáků až do své smrti většinu svého původního území. Zemřel exkomunikovaný v srpnu 1222 přikryt řádovým pláštěm johanitů a byl pohřben do prostého hrobu mimo posvěcenou půdu na pozemku johanitského konventu a ani snaha jeho syna o zproštění klatby nepřinesla žádaný výsledek.

Rodina.

Raimond byl ženatý mnohokrát a zdá se, že své manželky týral. Beatrix z Béziers, která byla v kontaktu s katarským učením, Raimond zapudil, čímž proti sobě popudil Trencavely, své vazaly. Sňatkem s Johanou byl sice zažehnán vleklý konflikt jeho rodu s vládci Akvitánie, ale manželství se stejně jako ta předchozí nepovedlo. Však ještě v době Janina sňatku dvě z jejích předchůdkyň žily, první v klášteře v Albi a druhá zapuzena. Poslední manželkou byla Eleonora, sestra aragonského krále Petra a přestože byla zřejmě neplodná, nebyla svým chotěm zapuzena a zemřela po únoru 1226 jako vdova.

Raimond VI. z Toulouse ( "Ramon VI de Tolosa", "Raymond VI de Toulouse", 27. října 1156, Saint-Gilles – 2. srpna 1222, Toulouse) byl hrabě z Toulouse, Saint-Gilles, Rouergue a markýz provensálský. Na svém území nechal Raimund stejně jako jeho otec volně praktikovat příznivce katarské církve, což se mu stalo osudným.


Život.

Narodil se jako syn toulouského hraběte Raimonda VI. a jeho manželky Jany, dcery anglického krále Jindřicha II. a Eleonory Akvitánské.  V roce 1216 vedl vzpouru v toulouském hrabství proti Šimonovi z Monfortu. Spolu se svým otcem se mu postupně podařilo obnovit svou mocenskou přítomnost v hrabství. V září 1217 tak Raimond VII. znovu získal Toulouse. Při jeho opětovném obléhání křižáky byl 25. června 1218 Šimon z Montfortu zabit kamenem vystřeleným z praku. Po jeho smrti přešel Raimond do úspěšné protiofenzivy a do roku 1222 získal jeho zásluhou jeho otec nazpět většinu svých území.  V letech 1227–1229 pokračovala královská armáda pod vedením Humberta z Beaujeu v křížové výpravě proti albigenským zahájené Ludvíkem VIII. Sám král Ludvík IX. se tažení nezúčastnil. Výprava byla ukončena pařížskou smlouvou podepsanou 12. dubna 1229. Raimondu VII. se sice podařilo udržet většinu svých území, ale jeho dcera a jediná dědička Jana se měla provdat za jednoho z Ludvíkových bratrů a přinést mu věnem hrabství Toulouse. Pokud by Raimond neměl další potomky, měla Jana zdědit i ostatní jeho panství. Kdyby se Jana se svým manželem nedočkala potomků, mělo se celé jejich panství stát součástí francouzské koruny. Ludvík smlouvou získal severní část albigenského kraje včetně města Albi. Získal také do zástavy sedm hradů včetně citadely v Toulouse.  Roku 1241 se Raimond v marné touze po synovi, jehož narozením by zvrátil situaci ve svůj prospěch, rozvedl se svou ženou Sanchou, dcerou aragonského krále Alfonse II. Poté začal jednat o manželském sňatku se Sanchou, dcerou provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Ke sňatku bylo zapotřebí papežského dispenzu. Papež Celestýn IV. právě zemřel a volba nového se v dohledné době nekonala. Raimond se tedy roku 1243 oženil s Markétou, dcerou Huga z Lusignanu. Neplodný svazek byl zrušen z důvodu blízkého příbuzenství v září 1245. Raimond se syna nedočkal a zemřel v září 1249. K poslednímu odpočinku byl uložen vedle své matky v klášteře Fontevrault.

Raimond VII. z Toulouse též Raimond VII. ze Saint-Gilles ( "Ramon VII de Tolosa", "Raymond VII de Toulouse", červenec 1197, Beaucaire – 27. září 1249, Millau) byl hrabě z Toulouse, vévoda z Narbonne a markýz z Provence od roku 1222 až do své smrti.


Popis.

Tělo je poměrně vysoké. Na hřbetě se nacházejí dvě samostatné hřbetní ploutve. V první se nachází 23–17 tvrdých paprsků, ve druhé 1–2 tvrdé a 13–16 měkkých paprsků. Břišní, řitní a ocasní ploutve mají obvykle načervenalý nádech. Ústa jsou tzv. koncová. Šupiny jsou drobné, ostré a ktenoidní. Na bocích jsou výrazné tmavé příčné pruhy. Dorůstá do maximální délky okolo 50 cm (velmi výjimečně může dorůst až přes 60 cm a hmotností okolo 6 kg), tam kde se mu nedaří dobře třít nebo je na něj silný proud nebo velký tlak ostatních dravců a nedostatek přirozených úkrytů, obvykle tvoří zakrslé formy. Nejvyšší uváděná hmotnost činí 4,820 kg.

Výskyt.

Obývá stojaté i tekoucí vody. Je rozšířen prakticky v celém mírném pásu Evropy, vyskytuje se i v Asii. Tento okoun se aklimatizoval například i v Austrálii, Jižní Africe či na Novém Zélandu.

Potrava.

Okoun patří mezi říční dravce. Tvoří hejna, v nichž napadá menší, či nemocné ryby, někdy taky stejného druhu. Jeho hlavní potravu tvoří živočišná složka, zejména žížaly, bezobratlí a rybí potěr.  Sportovní rybáři loví tradičně okouny na dešťovky, moučné, či bílé červy. Velice oblíben je pak také lov na přívlač (tj. na woblery, třpytky, twistery, či gumové nástrahy). Jeho záběry bývají velice prudké.

Rozmnožování.

Tření probíhá od března do června, při teplotě vody okolo 8 °C. Samice klade jikry na vodní rostliny nebo jiné potopené předměty. Jikry jsou spojeny do větších provazcovitých útvarů. Okoun říční stejně jako jeho poddruh okoun žlutý má jikry spojené v dlouhých pásech, které se snadno zachytí na kamenech a spadaných větvích v mělkých a pomalu tekoucích vodách.

Okoun říční ("Perca fluviatilis"; Linné, 1758) je sladkovodní paprskoploutvá ryba z čeledi okounovitých (Percidae), V ČR má od roku 2017 dobu hájení. Lov je povolen od 16. 6. do 31. 12. V České republice je tento druh velice hojně rozšířen.


Příklady.

Všechny monosacharidy jsou redukující, neboť mají aldehydovou (a patří tedy mezi aldózy) skupinu, nebo mají ketonovou skupinu a mohou se tautomerizovat. Patří sem například galaktóza, glukóza, glyceraldehyd, fruktóza a ribóza.  Mnoho disacharidů jako celobióza, laktóza a maltóza jsou také redukující, protože jedna ze dvou jednotek může otevřít řetězec a vytvořit necyklickou aldehydovou formu.  Sacharóza a trehalóza jsou neredukující, protože jsou v nich vazbou spojeny oba anomerické uhlíky, takže se žádný z cyklů nemůže otevřít. U polymerů glukózy jako jsou škrob a jeho deriváty, například maltodextrin a dextrin, makromolekula začíná redukujícím sacharidem s volnou aldehydovou skupinou. Produkty jejich hydrolýzy obsahují více redukujících sacharidů, zastoupení redukujících sacharidů v těchto produktech se nazývá dextrózový ekvivalent (DE).  Glykogen je velmi rozvětvený polymer glukózy, jenž je zásobním sacharidem živočichů. Je to redukující polysacharid s pouze jedním redukujícím koncem, každá větev má neredukující konec. Při rozkladu za účelem získávání energie jsou jednotlivé glukózy odštěpovány od neredukujících konců.

Důkazy redukujících sacharidů.

K důkazu přítomnosti redukujících sacharidů se používá několik látek. Dva z nich spočívají ve využití měďnatých kationtů: Benedictovo činidlo (Cu ve vodném roztoku citronanu sodného) a Fehlingovo činidlo (Cu ve vodném roztoku vinanu draselno-sodného), které se smíchají s roztokem hydroxidu sodného. Redukující sacharid způsobí redukci měďnatých kationtů na měďné, čímž vznikne sraženina oxidu měďného. Citronan či vinan zabraňují reakci Cu s hydroxidovými anionty, kdy by se vytvořil nerozpustný hydroxid měďnatý a reakce by neproběhla.  Další možností je Tollensovo činidlo, připravované z dusičnanu stříbrného rozpouštěním ve vodném roztoku amoniaku. Při jeho přidání do roztoku aldehydu se vysráží stříbrné „zrcátko“  Kyselina 3,5-dinitrosalicylová umožňuje i kvantitativní stanovení. S redukujícím sacharidem reaguje za vzniku kyseliny 3-amino-5-nitrosalicylové, jejíž koncentraci, závislou na původní koncentraci redukujícího sacharidu, lze zjistit pomocí spektrofotometrie.

Význam v lékařství.

Fehlingovo činidlo se dlouhou dobu používalo k diagnostice diabetu, při němž prudce roste glykemie (obsah glukózy v krvi) z důvodu nedostatečné produkce inzulinu (diabetes 1. typu) nebo neschopnosti buněk na něj reagovat (diabetes 2. typu) Měřením množství oxidačního činidla redukovaného glukózou lze stanovit obsah glukózy v krvi nebo moči, což umožňuje určit správnou dávku inzulinu, čímž se glykemie dostane na normální hodnoty.

Význam v potravinářské chemii.

Maillardova reakce.

<br> Karbonylové skupiny redukujících sacharidů reagují s aminoskupinami aminokyselin za vzniku různých, zdraví prospěšných i škodlivých, látek. Tento soubor reakcí, jež snižují celkovou kvalitu potravin, se nazývá Maillardova reakce. Jedním z jejích produktů je akrylamid, neurotoxin a možný karcinogen, jenž vzniká z asparaginu a redukujících sacharidů při zahřátí na vysoké teploty (nad 120 °C).

Kvalita potravin.

Obsah redukujících sacharidů ve víně, džusech a cukrové třtině je ukazatelem kvality těchto produktů a sledováním úrovně redukujících sacharidů během výroby potravin se dosahuje jejich zkvalitnění. Nejčastěji se používá Lane-Eynonova metoda, která spočívá v titraci redukujících sacharidů s Cu z Fehlingova činidla za přítomnosti methylenové modře, což je běžný redoxní indikátor. Metoda je ovšem nepřesná, nákladná a citlivá na nečistoty.

Redukující sacharidy jsou sacharidy, které mohou fungovat jako redukční činidla, protože mají volnou aldehydovou nebo ketonovou funkční skupinu. Ketózy se musí tautomerizovat na aldózy, aby mohly mít redukční účinky.


Život.

Pierre-Ambroise-François Choderlos de Laclos [šoderlo de laklo] se narodil jako druhý syn do rodiny právníka a správního úředníka, povýšeného do šlechtického stavu až roku 1750; otec si přál, aby se věnoval vojenské dráze. Zvolil dělostřelectvo, přestože možnosti postupu měl omezené kvůli svému původu, technická povaha tohoto vojska však vyhovovala jeho matematickému nadání. V roce 1760 byl přijat do Královské dělostřelecké školy v La Fère. Roku 1761 byl povýšen na podporučíka, o rok později na poručíka druhé třídy. V touze po výbojích a slávě se dal přidělit ke koloniální brigádě, posádkou v La Rochelle. Pařížský mír však ukončil sedmiletou válku a mladý poručík musel krotit svoji ctižádost ve všednosti posádkového života u 7. dělostřeleckého pluku roku 1763 v Toul, kde se stal svobodným zednářem v lóži L'Union, a poté ve Štrasburku (1765-1769), Grenoble (1769-1775) a v Besançonu (1775-1776). Toho roku byl přijat do pařížské zednářské lóže Jindřicha IV. a stal se tam Ctihodným mistrem. O rok později pronesl ve Velkém Orientu Francie řeč, v níž navrhl přijímat i ženy.  Roku 1771 byl po výsluze let povýšen na kapitána, a tím měl zůstat sedmnáct let, skoro až do revoluce. Tento chladný a logický dělostřelec jemných způsobů se mezi drsnými vojáky nudil. Aby se zaměstnal, studoval literaturu a začal psát. První veršovaná dílka otiskl v "Almanachu múz". Inspirován románem Marie-Jeanne Riccoboniové (1713-1792), napsal komickou operu "Ernestine", k níž složil hudbu rytíř de Saint-Georges. Dílo, provedené pouze 19. července 1777 před královnou Marií Antoinettou, zcela propadlo.  Téhož roku byl pověřen založením nové dělostřelecké školy ve Valence, kam byl později přijat mj. mladý Napoléon Bonaparte. Po návratu do Besançonu následujícího roku byl de Laclos povýšen na ženijního kapitána druhé třídy. V četných volných chvílích napsal řadu děl, v nichž se jevil jako nadšený ctitel Jeana-Jacquesa Rousseaua a jeho románu "Nová Heloisa". V roce 1778 začal psát "Nebezpečné známosti".

Nebezpečné známosti.

V roce 1779 byl vyslán na ostrov Aix, aby tam spolupracoval s markýzem de Montalembert při řízení výstavby opevnění proti Britům. V té době se věnoval psaní "Nebezpečných známostí", a to jak za svých cest na ostrov, tak i v Paříži. Koncem téhož roku byl také povýšen do hodnosti kapitána bombardýrů a požádal o půlroční dovolenou, kterou strávil v hlavním městě psaním; od té chvíle věděl, že jeho literární ambice jsou silnější, než jeho vojenská ctižádost, která neměla velké uplatnění. Jeho vznikající román odráží jeho vojenská zklamání (nikdy nemohl ověřit svoje kvality v boji), ale také četná ponížení, jichž se mu podle něho dostávalo po celý jeho život od "opravdové" šlechty a od žen, které mu připadaly nedosažitelné. "Nebezpečné známosti" lze tedy také považovat za jistý druh pomsty a terapie. V roce 1781 s povýšením na kapitána-majora kanonýrů získal další půlroční volno, během něhož svoje životní dílo dokončil. Nakladatel Durand Neveu dostal za úkol vydat jej ve čtyřech svazcích, které šly do prodeje 23. března 1782. Úspěch byl okamžitý a oslnivý: dva tisíce výtisků prvního vydání se prodalo během jednoho měsíce, což samo bylo v té době značně neobvyklé, a v následujících dvou letech vyšlo dalších deset vydání. Román byl také v roce 1784 přeložen do angličtiny.  Vydání tohoto díla, vnímaného jako útok na šlechtu, považovala vojenská hierarchie za prohřešek. De Laclos byl odvelen k okamžitému nástupu u své posádky v Bretani, poté (1783) byl vyslán do La Rochelle k výstavbě zbrojnice. Tam se seznámil s Marie-Soulange Duperréovou (nar. 1759), která jej svedla a s níž měl zakrátko dítě. Jemu bylo 42 let, jí pouhých 24, byl však opravdu zamilován: v roce 1786 si ji vzal a uznal dítě za své. Marie-Soulange se stala jeho životní láskou a dala mu dvě další děti.  Choderlos de Laclos v ničem nepřipomínal Valmonta, příkladného svůdce jeho románu v dopisech, a neměl žádnou z jeho vad: je popisován jako "hubený a žlutavý pán", hovořící "chladně a metodicky" jako "muž ducha, velmi chladný." Jeho citový život byl poznamenán rousseauovstvím a omezoval se na jeho ženu, jíž byl věrný, a pozorné otcovství.  V roce 1783 se zúčastnil soutěže akademie v Châlons-sur-Marne na téma "Jaké jsou nejvhodnější prostředky zdokonalení výchovy žen?" Ve svém nedokončeném pojednání "O výchově žen" našel příležitost rozvinout svoje dosti feministické názory na rovnost pohlaví a výchovu dívek, která podle něho usiluje pouze o to, "aby přivykly područí byly v něm drženy." Téma ženské emancipace mělo významné místo již v "Nebezpečných známostech".

Revoluce.

V roce 1788 odešel z armády. Po období hledání vhodné cesty k uplatnění své ctižádosti a různých pokusech dostat se do blízkosti nějaké významné osobnosti vstoupil do služeb Ludvíka Filipa, vévody Orléanského, s nímž sdílel názory na další vývoj monarchie.  Výbuch revoluce mu konečně poskytl příležitost k intenzivnímu životu; zapojil se do Ligy aristokratů, skupinky drobných šlechticů, kterou později rozehnal Robespierre. Od počátku vedl intriky ve prospěch svého pána a organizoval různé pikle a manévry. Údajně také zorganizoval v říjnu 1789 pochod žen do Versailles, aby se dožadovaly chleba. V říjnu 1790 založil "Časopis Společností přátel ústavy", vydávaný jakobínským klubem.  V roce 1791 se přiklonil k myšlence republiky a opustil londýnský exil, který sdílel s vévodou Orleanským, aby přijal místo komisaře v ministerstvu války s úkolem organizovat vojsko mladé republiky. Funkce ministerského komisaře odpovídala hodnosti brigádního generála. Díky svým výsledkům byl v září 1792 pověřen organizací ležení v Chalons a rozhodující měrou se zasloužil o vítězství v bitvě u Valmy.  Podílel se na vývoji dělových koulí naplněných střelným prachem, které vybuchovaly při dopadu. Ministerstvo námořnictva jej jmenovalo vrchním komisařem výzkumu; 4. listopadu 1793 se usídlil na zámku Meudon, vzápětí byl však zatčen na základě zákona o podezřelých. Po zradě generála Dumourieze byl uvězněn jako orleanista; gilotině unikl díky známostem a 1. prosince 1794 jej thermidorský konvent osvobodil. V roce 1795, zatímco očekával opětné přijetí do armády, napsal paměti s názvem "O válce a míru", které bez úspěchu adresoval Výboru veřejného blaha. Bez úspěchu se také pokusil vstoupit do diplomacie a založit banku.  Konečně se seznámil s mladým generálem Napoleonem Bonapartem, novým prvním konzulem a rovněž dělostřelcem, a nadchl se pro bonapartismus. 16. ledna 1800 je opět aktivován jako brigádní generál dělostřelectva a přidělen k rýnské armádě, kde kde přijal křest ohněm v bitvě u Biberachu. Když byl jako velitel dělostřeleckých rezerv přidělen do italské armády, nalezl 5. září 1803 smrt v Tarantu, ne však v boji, nýbrž vyčerpán úplavicí a malárií. Tam byl také pohřben. Po návratu Bourbonů v roce 1815 byl jeho hrob znesvěcen a zničen.

Pierre Ambroise Choderlos de Laclos (8. října 1741 Amiens – 5. září 1803 v Taranto), francouzský důstojník z povolání a plodný spisovatel různých žánrů a témat, proslulý především svým románem v dopisech "Nebezpečné známosti" (Les Liaisons dangereuses).


Historie.

Fosilie tohoto dinosaura poprvé objevil roku 1912 rodák z Čech, rakouský amatérský paleontolog Richard Markgraf. Formálně byl pak popsán německým paleontologem Ernstem Stromerem (mj. autorem popisu spinosaura) v roce 1931, avšak první popis zkamenělin tohoto rodu měli na svědomí vědci Charles Depéret a J. Savornin již v roce 1927. Ti však nový druh teropoda chybně přiřadili k rodovému názvu "Megalosaurus" (jako druh "Megalosaurus saharicus"). Jedná se o obřího teropoda z čeledi Carcharodontosauridae, tedy blízkého příbuzného jihoamerických gigantů - giganotosaura, tyranotitana a mapusaura. Pozůstatky holotypu (originálu) byly zničeny během 2. světové války v roce 1944, neboť se tehdy nacházely v bombardovaném mnichovském muzeu. Až v roce 1996 pak objevil vědecký tým pod vedením známého amerického paleontologa Paula Serena pozůstatky dalšího jedince tohoto druhu.

Naleziště.

Druh "Carcharodontosaurus saharicus" je podle fosilních pozůstatků znám z geologických souvrství Baharíja, Tegana a Čenini (státy Egypt, Maroko, Tunisko, Alžírsko, Libye a Niger). Jednalo se tedy o obřího severoafrického teropoda s velkým zeměpisným rozšířením.

Období.

"C. saharicus" žil v období přelomu spodní a svrchní křídy (stupně apt, alb, cenoman), před přibližně 100 až 93 Ma (Ma = Mega annum; miliony let).

Rozměry.

"Carcharodontosaurus" byl kolosální dravec, dosahující délky asi 11-13,5 m a hmotnosti od pouhých 3 až do 8 metrických tun, což z něj dělá jednoho z největších suchozemských dravců všech dob (pro srovnání lze uvést, že největší dochovaná kostra tyranosaura zvaná "Sue", měří na délku 12,3 m a zaživa vážil tento jedinec asi 6 - 9 tun). Největší odhadované údaje pro exemplář druhu "C. saharicus" mlaví o délce 13,28 metru a hmotnosti kolem 15 125 kilogramů. Jen samotná lebka karcharodontosaura měřila kolem 1,6 metru na délku.  Druh "C. saharicus" tak patří mezi pět v současnosti největších známých teropodních dinosaurů.

Nový druh.

Již v roce 2005 publikovali paleontologové Paul Sereno a Steve Brusatte objev nového druhu tohoto rodu obřího teropoda. O dva roky později popsal Brusatte na základě fosílií lebky a cervikálních obratlů nový druh karcharodontosaura - "C. iguidensis". Tento druh byl podle autorů studie stejně velký, nebo dokonce ještě větší než "C. saharicus" (délka je odhadována až na 14 metrů, samotná lebka měří asi 175 cm). Podle jiných odhadů byl však naopak menší, a to s délkou asi 10 metrů a hmotností kolem 4000 kg.

V populární kultuře.

"Carcharodontosaurus" se objevil v dokumentu Planet Dinosaur. Největší pozornost mu byla věnována v prvním díle (Ztracený svět), kde byl spolu s dalším obřím teropodem spinosaurem hlavním tématem epizody. Objeví se také v pátém díle, kde loví mládě obřího sauropoda paralititana.

Síla stisku.

Studie z roku 2015 určuje sílu čelistního stisku karcharodontosaura na 28200 newtonů. Čelistní a krční svaly dinosaura byly schopny uzvednout závaží až o hmotnosti 424 kilogramů, což je nejspíš o trochu méně než u tyranosaura.

Rod Carcharodontosaurus („Ještěr se žraločími zuby“) byl rod obřího dravého (teropodního) dinosaura, žijícího v období počínající pozdní křídy (věk cenoman) asi před 100 až 93 miliony let na severu Afriky.


Technika.

Vozy spadají do technické specifikace S2000 a S2000D (pro vozy poháněné naftovým motorem). Jsou přípustné vozy, které mají homologaci jako čtyřmístné a automobilka jich ročně vyrobí alespoň 2500 (určené do běžného prodeje). Obsah motoru je 2000cc, od sezony 2011 budou povoleny i 1600cc turbo. Od sezony 2012 budou povoleny pouze benzínové motory 1600cc turbo, stejné motory jako ve WRC. Jsou zakázány systémy ovládání ventilů (jako VTEC u Hondy nebo Valvetronic u BMW). Na vozech je zakázáno používat materiály jako je titan, keramické materiály a materiály z uhlíkových vláken v případě, že jejích použití není již zavedeno do sériové výroby daného vozu. Dále jsou zakázány systémy pomáhající pilotovi (ABS, ESP, kontrola trakce...).

Pravidla.

Každý mezinárodní podnik sestává ze dvou závodů (závod 1 a závod 2), každý o vzdálenosti cca 50km. V každém z obou závodů jsou udělovány body pro prvních osm v cíli: 10 pro prvního, 8 pro druhého, 6 pro třetího a dále 5, 4, 3, 2 a 1. O postavení na startu do druhého závodu rozhoduje pořadí v cíli z prvního závodu, jen prvních osm v cíli v opačném pořadí (vítěz startuje jako osmý a osmý v cíli z pole position, další startuji dle pořadí to je 9. ze závodu 9, 10.-10). První čtyři piloti, kteří získali během závodního víkendu nejvíc bodů (součet z obou závodů), dostávají do svého vozu zátěž 40, 30, 20 a 10 kg. Pátý váhu svého vozu nemění. Piloti, kteří v součtu bodů z obou závodů obsadili šesté až osmé místo mohou ze svého vozu odebrat zátěž 5, 10 a 15kg.

Mistrovství světa cestovních vozů (WTCC, : "World Touring Car Championship") je mistrovství automobilů vycházející ze sériové produkce. Šampionát je pod patronátem Mezinárodní automobilová federace (FIA) a po prvním ročníku v roce 1987, znovu povstal v roce 2005, téměř z popela evropského šampionátu. Mistrovství se účastní nebo účastnili i piloti, kteří jsou známí z jiných motoristických disciplín jako je například Formule 1 nebo Champ Car: Alex Zanardi, Augusto Farfus Jr., Fabrizio Giovanardi, Gabriele Tarquini, Alain Menu, Nicola Larini, Dirk Muller, Jorg Muller, Gianni Morbidelli a mnoho dalších. Ale opravdovým matadorem celé série je Andy Priaulx, vítěz Mistrovství Evropy cestovních vozů (ETCC) 2004 a vítěz WTCC z let 2005 a 2006.


Rozšíření.

Místem původního rozšíření komule Davidovy je jihovýchodní Čína (především provincie Če-ťiang, Chu-nan, Chu-pej, Jün-nan, Kan-su, Kuang-si, Kuang-tung, Kuej-čou, S’-čchuan, Šen-si, Ťiang-si, Ťiang-su) a Tibet. Objevena byla na hranicích Číny s Tibetem v roce 1887 a semena poprvé přivezli do Evropy roku 1893. Vypěstované rostliny se ukázaly vhodné pro zahradnictví, proto začalo jejich množení a rozšiřování. V Česku roste komule Davidova od roku 1911; první keř vysadili v zámeckém parku v Průhonicích.  Komule se postupně rozšířila téměř po celé Evropě, roste od Středozemního moře na jihu po severní Norsko a od západního Španělska po Bulharsko na východě. Druh byl zaznamenán také na jihu Afriky, v Zambii, Zimbabwe a Jihoafrické republice. V Severní Americe roste na východním a západním pobřeží Kanady i Spojených států, téměř po celé Střední Americe a na severu Ameriky Jižní. Vyskytuje se skoro ve všech státech Austrálie, na Novém Zélandu i na Havaji. Ve většině těchto zemí se integrovala do tamní přírody.  V Česku se časem stala oblíbenou okrasnou dřevinou mnoha botanických zahrad, parků i zahrad soukromých, odkud má tendenci se šířit do volné přírody, kde zplaňuje; v roce 2000 byl zjištěn její nekontrolovaný růst též v české krajině.

Ekologie.

V místě svého původu, v Číně, roste na horských křovinatých svazích v nadmořské výšce od 800 do 3000 m. Rostlina je tolerantní k širokému spektru podmínek, daří se jí v pásmu mírném i subtropickém. Nejlépe prospívá na slunném a výhřevném stanovišti s dostatečně vlhkou a propustnou půdou zásobenou vápníkem, například na skládkách stavebního odpadu; nevadí jí ani znečištěné ovzduší. Je-li rostlina v polostínu, málo kvete a následně v zimním období snáze namrzá. S příchodem jara obvykle dobře regeneruje a mívá roční přírůstky větví až 2 m dlouhé. Obvykle začíná kvést ve věku dvou let. Ploidie druhu je 4x = 2n = 76. Tento fanerofyt raší poměrně pozdě, obvykle až v květnu, a kvete od července do září.

Popis.

Keř vysoký 2 až 5 m s mírně čtyřhrannými letorosty, které jsou na koncích porostlé krátkými, šedoplstnatými, hvězdovitými chlupy, vyrůstá z bohatě větvených, ale nepříliš hlubokých kořenů. Kůra je brázditá, vláknitá, šedavě hnědá až načernalá. Listy s krátkými řapíky vyrůstají vstřícně, jejich čepele jsou vejčitě kopinaté, dlouhé 8 až 18 cm a široké 5 až 8 cm, na bázi jsou klínovité, na konci zašpičatělé, po okraji hustě pilovité, na líci tmavě zelené a lysé, na rubu šedavě plstnaté a mají 9 až 14 párů žilek.  Květy jsou oboupohlavné a vytvářejí úzká hroznovitá květenství vyrůstající na koncích letorostů, vonné květy mají krátké stopky s čárkovitými listenci. Květenství je válcovité, přímé nebo na konci převislé, dlouhé 10 až 30 cm a široké 3 až 5 cm. Zvonkovitý kalich je asi 3 mm dlouhý a jeho čtyři zelené, špičaté cípy jsou hustě chlupaté. Řepicovitá koruna má úzkou trubku asi 10 mm dlouhou, na konci s lemem rozšířeným do čtyř laloků, u botanického druhu mají korunní lístky barvu lila (pastelově fialovou). Čtyři tyčinky s drobnými prašníky jsou kratší než korunní trubka, dvoudílný semeník je protáhle vejčitý, čnělka nese kyjovitou bliznu. Rostlina není samosprašná a tvorba semen je závislá na opylovačích. Květy produkují hodně nektaru a proto mají opylovačů dostatek, jsou to hlavně včely, motýli (denní i noční), sršně a v Americe i kolibříci.  Plod je hnědá, úzce vejčitá, dvoupouzdrá, vícesemenná tobolka, asi 7 mm dlouhá a na vrcholu zašpičatělá. Otevírá se dvěma chlopněmi a obsahuje asi 3 mm velká, nahnědlá semena s křidélky. Rozložitý keř vyprodukuje za sezónu několik miliónů semen, která jsou zralá již asi tři týdny po opylení, zimu však přečkávají v uzavřených tobolkách na rostlině a jsou uvolňována až s příchodem jara. Více než 95 % semen je rozptýleno dále než 10 m od rostliny, mohou také být po dopadu roznášena vodou. V půdě si zachovávají vysokou životnost asi 2,5 roku, poté rychle klesá. Nemají vrozenou dormanci a pro klíčení potřebují světlo, teplotu od +6 do +25 °C a vlhkost. Rostliny se velice snadno reprodukují též bylinnými nebo dřevitými řízky z větví nebo odkopky z kořenů. Kvete na letošních výhonech a proto je doporučen každoroční jarní řez, po kterém dobře regeneruje, pozdější má negativní vliv na kvetení následného roku.

Invazní schopnosti.

Komule Davidova má potenciál pro rychlou expanzi na nová území. Pravidelně uzrávají velká množství semen, jejich rozptylování větrem a vysoká míra klíčivosti pozitivně přispívají k šíření. Vytvářejí houštiny na neobhospodařovaných plochách podél železnic i silnic a lehká semena se úspěšně šíří podél dopravních koridorů. Jsou rozvážena společně s nákladem nebo prostě rozfoukávána prouděním vzduchu jedoucích vozidel. Po dopadu na místa s narušenou půdou jsou ochotná tolerovat širokou škálu fyzických podmínek, vyklíčit a brzy vykvést. Je za invazní druh považována hlavně v Austrálii a na Novém Zélandu, kde silně konkurují původní vegetaci, brání ji v růstu i rozmnožování. Na severním novozélandském ostrově bylo v národním parku Urewara shledáno až 2500 rostlin na ploše 1 hektaru (jedna rostlina na 4 m2).

Význam.

Jelikož komule Davidova v současné době patří mezi nejoblíbenější zahradní rostliny a je hojně vysazována, stala se pro zahradnický průmysl hospodářsky významnou rostlinou. Oblibu si získala kvůli nenáročnosti pěstování, dlouhé době kvetení, barevným a vonným květům a atraktivitě pro motýly. Bylo vyšlechtěno přes devadesát kultivarů s rozdílnými tvary a barvou květů či listů, odlišnou morfologií či odolností vůči chladu. Nyní existují i rostliny s neplodnými semeny. Květenství tak mohou být tvořena květy s barvou od bílé po tmavě fialovou, případně jsou dvoubarevná; některé kultivary mají panašované listy. U některých odrůd dosahují květenství délky až 80 cm.  Listy keřům okusuje skot i kozy, na rozdíl od jelení zvěře. Jsou ožírány slimáky a vysávány mšicemi, molicemi a roztoči. Pokud jde o hmyz, napadají je nosatci rodů "Cleopus", "Gymnaetron", "Merus" a klopušky rodu "Campylomma".

Možnost záměny.

Druhou komulí, v české krajině vysazovanou jen vzácně, je komule střídavolistá. Ta se odlišuje, jak již druhové jméno napovídá, především střídavě vyrůstajícími listy, nižším a rozložitějším růstem keře a růžově purpurovými květy sestavenými do hustých, kulovitých svazečků na větvích z předešlého roku. Ploidie tohoto druhu je 2n = 38.

Komule Davidova ("Buddleja davidii") je opadavý, nepravidelně stavěný keř s dlouhými letorosty, který v létě kvete mnoha drobnými, nafialovělými květy. Ty přitahují velké množství motýlů; odtud pochází jedno z jeho lidových jmen - motýlí keř. Je jedním ze dvou druhů rodu komule, které se v České republice pěstují jako okrasné rostliny. Dřevina dostala rodové jméno na počest anglického klerika a botanika Adama Buddlea a druhové jméno podle svého objevitele, francouzského misionáře a botanika Armanda Davida.


Pravidla.

Blokus se hraje na čtvercové desce rozdělené na 20×20 polí. Ve hře čtyř hráčů má každý hráč k dispozici 21 hracích dílů své barvy (červená, modrá, žlutá, zelená), které jsou tvořeny jedním až pěti čtverečky o velikosti jednoho pole (tzv. polyomina, podobné např. dílům z počítačové hry "Tetris"). V každé barvě jsou všechny díly, které lze z tohoto počtu čtverečků vytvořit.  Hráči v pořadí modrý, žlutý, červený a zelený střídavě pokládají vždy jeden díl na hrací plochu podle následujících pravidel:  Nemůže-li hráč položit žádný svůj díl, odstupuje ze hry (protože se položené díly během hry nepřemisťují ani neodstraňují, nebude již v této hře moci žádný svůj díl položit). Hra pokračuje, dokud aspoň jeden hráč může pokládat díly. Po skončení hry každý hráč ztrácí tolik bodů, kolik mu zbylo čtverečků v jeho nepoložených dílech. Jestliže některý hráč položil všechny své díly, dostává bonus 20 bodů, pokud jako poslední svůj díl položil díl tvořený jediným čtverečkem, jinak dostává 15 bodů.  Vítězem je hráč s nejvíce body (resp. nejméně ztracenými body). Vítězem tedy nemusí být hráč, který zůstal ve hře jako poslední.

Hra pro dva nebo tři hráče.

Ve hře dvou hráčů má každý hráč dvě barvy a začíná ve dvou rozích (obvykle protilehlých). Díly těchto dvou barev spolu mohou sousedit libovolně, i když patří stejnému hráči.  Ve hře tří hráčů hrají za čtvrtou barvu střídavě všichni hráči. Její závěrečné skóre se ignoruje. Tato varianta je však někdy pokládána za nespravedlivou, protože v ní má výhodu hráč, který začínal v rohu ležícím proti rohu, v němž začínala čtvrtá barva.

Hra v týmech.

Čtyři hráči mohou hrát ve dvou dvojicích proti sobě. Jedna dvojice má modrou a červenou, druhá žlutou a zelenou. Pořadí barev zůstává stejné, takže hráči obou dvojic se v tazích střídají. Hráči stejné dvojice začínají v protilehlých rozích.

Varianty.

Blokus Duo.

Blokus Duo je verze určená pro dva hráče. Obsahuje jen dvě barvy (oranžovou a fialovou, začíná oranžová, díly jsou v obou barvách stejné jako v základní verzi) a hraje se na desce o velikosti 14×14 polí. První díl nemusí překrývat rohové pole, ale pole ležící na diagonále jako páté od rohového. Pravidlo pro dotýkání dílů stejné barvy se nemění.

Blokus Trigon.

Blokus Trigon se hraje na šestiúhelníkové desce rozdělené na 486 trojúhelníčků. Každý hráč má 22 dílů tvořených jedním až šesti trojúhelníčky. Opět platí, že nově položený díl se musí dotýkat jiného dílu stejné barvy rohem a žádného hranou. Varianta pro pokročilejší hráče zakazuje, aby se díl dotýkal svým rohem hrany jiného dílu stejné barvy (oba se musejí dotýkat pouze rohy).  Tuto variantu mohou hrát 2 až 4 hráči a považuje se za vhodnější pro 3 hráče než klasický Blokus.

Blokus Giant.

Blokus Giant je základní Blokus ve větším provedení (deska má rozměry 57×57 cm). Pravidla jsou stejná jako v základní verzi.

Blokus 3D.

Blokus 3D je nové vydání hry Rumis, jejímž autorem je Stefan Kögl. Přináší do hry třetí rozměr a s ním významnou změnu pravidla pro dotýkání dílů stejné barvy.  Každý hráč má 11 dílů, tvořených dvěma až čtyřmi krychličkami. Hráči si před zahájením hry vyberou jednu ze čtyř šablon, na níž je zobrazena hrací plocha. Každý hráč musí položit svůj díl tak, aby se dotýkal aspoň jednoho dílu stejné barvy "stěnou". Výjimkou je první kolo, v němž první hráč položí svůj díl na šablonu libovolně a ostatní hráči tak, aby se dotýkal stěnou aspoň jednoho již položeného dílu. Položené díly navíc nesmějí překročit půdorys šablony ani povolenou výšku a nikde nesmí vzniknout prázdné místo pod krychličkou.  Nemůže-li hráč položit svůj díl, odstupuje ze hry (v této variantě by se teoreticky mohlo stát, že by v některém dalším tahu mohl některý díl položit, pravidla to však neumožňují).  Na konci hry každý hráč získá tolik bodů, kolik stěn jeho barvy je vidět při pohledu na plochu seshora, minus tolik bodů, kolik neumístěných dílů (tentokrát bez ohledu na počet jejich krychliček) mu zbylo. Hráč s největším počtem bodů vítězí.

Blokus jako hlavolam.

Samotný hráč může využít Blokus jako hlavolam. Úkolem je položit všech 84 dílů ve všech barvách na hrací desku při dodržení všech pravidel hry. Obtížnější varianta vyžaduje, aby byly díly pokládány v sestupném pořadí podle počtu čtverečků (napřed se musejí položit všechny díly složené z 5 čtverečků, pak ze 4, 3 atd.).  Další možností je pokusit se položit všech 20 dílů složených ze 4 čtverečků do obdélníku o rozměrech 8×10 nebo všech 48 dílů složených z 5 čtverečků do obdélníku o rozměrech 15×16 (v obtížnějších variantách tak, aby se žádné dva díly stejné barvy nedotýkaly hranou).

Blokus je abstraktní desková hra pro 2 až 4 hráče, založená na pokládání hracích dílků na hrací plochu tak, aby se dílky stejné barvy dotýkaly pouze rohem. Jejím autorem je Bernard Tavitian a poprvé ji v roce 2000 vydala francouzská firma Sekkoia. Blokus získal řadu ocenění a v současnosti je to jedna z nejčastěji oceňovaných her.


Kariéra.

V polovině 60. let hrál na session singlu Arthura Browna "Devil's Grip". V roce 1966 nahradil Ginger Bakera ve skupině Graham Bond Organisation a krátce nato hrál se skupinou Georgie Fame and the Blue Flames. V roce 1968 se připojil ke skupině John Mayall & the Bluesbreakers a hrál na jejich ikonickém albu 'Bare Wires'. V dubnu 1968 odešel, aby založil jazz rockovou/progressive rockovou skupinu, Colosseum. Po rozpadu skupiny Colosseum v listopadu 1971, později, v roce 1975, založil Colosseum II s Donem Aireym a Gary Moorem.  V období mezi těmito dvěma verzemi Colossea, založil skupinu Tempest s Allanem Holdsworthem, Paulem Williamsem a spoluhráčem z Colossea Markem Clarkem. Hiseman současně hrával v jazzových skupinách, zejména se svou ženou, saxofonistkou Barbarou Thompsonovou, s kterou nahrál a vydal patnáct alb.  V roce 1982 Hiseman vybudoval blízko svého domu nahrávací studio a společně s Barbarou Thompsonovou složil a produkoval mnoho nahrávek pro film a televizi.  Je zakládajícím členem United Jazz and Rock Ensemble.  Colosseum bylo znovu založeno v červnu 1994 s tou samou sestavou jaká se rozpadla 23 let předtím. Hráli na Zelt Musik Festival ve Freiburgu a následně v říjnu v německé televizi WDR Cologne. Tento koncert byl nahrán a vydán na CD a VHS, DVD verze následovala v roce 2003. Vydal několik nových studiových nahrávek, stejně jako rozšířené vydání "Valentyne Suite" a "Colosseum Live" plus několik kompilací.  Hisemanova žena, saxofonistka Barbara Thompson, hrála se skupinou při různých příležitostech, a po smrti Dicka Heckstall-Smithe v roce 2004, se stala stálou členkou skupiny, pokračovala v nahrávání a koncertních turné po německy mluvících zemích.  V říjnu 2010 byla vydána Hisemanova biografie "Playing the Band", kterou napsal Martyn Hanson a upravil původní manager skupiny Colosseum, Colin Richardson.

Jon Hiseman, rodným jménem Philip John Hiseman, (* 21. června 1944, Londýn, Spojené království - 12. června 2018) byl anglický hudebník, hráč na bicí nástroje, zvukový technik, a hudební publicista.


Popis.

Rozhraní programu zobrazuje seznam adresářů v levém panelu a obsah aktuálně otevřeného adresáře v pravém panelu. Správce souborů umožňuje uživateli vytvářet, přejmenovávat, přesouvat, tisknout, kopírovat, vyhledávat a mazat soubory a složky, nastavovat jim oprávnění (atributy) jako archivovaný, pouze pro čtení, skrytý nebo systémový a asociovat typy souborů s programy. Dostupné jsou také nástroje na přejmenovávání a formátování disků, správu adresářů pro sdílení souborů a připojení a odpojení síťových jednotek. Na operačních systémech rodiny Windows NT je také možné nastavovat souborům a složkám ACL, pokud se nachází na NTFS disku, prostřednictvím dialogu pro konfiguraci zabezpečení ze souboru shell32.dll (používaný také Průzkumníkem a ostatními správci souborů pro Windows). Na jednotkách se souborovým systémem NTFS lze jednotlivé soubory či celé složky komprimovat a dekomprimovat.  Správce souborů ve verzi z Windows NT je schopen měnit oprávnění adresáře, souboru, místního počítače, sítě a uživatele.  Počínaje systémy Windows 95 a Windows NT 4.0 je Správce souborů nahrazen Průzkumníkem Windows. I přesto je ale soubor codice_1 zahrnut ve Windows 95, Windows 98, Windows ME (16bitová varianta) a Windows NT 4.0 (32bitová varianta). Poslední 32bitové sestavení codice_1 (4.0.1381.318) je obsažené jako součást Windows NT 4.0 Service Pack 6a (SP6a) a poslední 16bitové sestavení codice_1 (4.90.3000) je obsaženo v operačním systému Windows ME.  Chris Guzak byl vývojářem zodpovědným za Správce souborů v týmu Windows 3.1.  Zdrojový kód programu byl uvolněn Microsoftem na GitHubu v roce 2018 pod MIT licencí.

Verze.

16bitová.

Původní verze Správce souborů byla 16bitovým programem, který podporoval jména ve formátu 8.3, jenž byly v té době standardně používány.  Program nepodporoval delší názvy souborů, které byly představeny ve Windows 95 – včetně dlouhých jmen a jmen obsahujících mezery. Místo toho zobrazoval pouze prvních 6 znaků, které byly následovány vlnovkou („~“) a číslem, většinou 1. Další čísla (2, 3, atd.) byly přidány za vlnovku v případě, že více než jeden soubor se stejnými šesti počátečními písmeny existoval ve stejném adresáři.  16bitová verze distibuovaná s instalacemi Windows 3.1x a Windows for Workgroups 3.1x trpěla Y2K chybou způsobenou lexografickou korelací data a znakové sady ASCII, kde dvojtečky a středníky nahrazovaly to, co mělo být zobrazeno jako '2000'. Microsoft vydal opravenou verzi pro všechny systémy z rodiny Windows 3.1x.

Windows NT.

Správce souborů byl přepsán do 32bitové verze pro Windows NT. Tato nová verze správně pracovala s dlouhými názvy souborů a souborovým systémem NTFS. Tato verze byla obsažena ve Windows NT 3.1, 3.5, 3.51 a 4.0.

Windows 10.

Dne 6. dubna 2018 vydal Microsoft zkompilované binární soubory a zdrojový kód pod MIT licencí vylepšené verze Správce souborů, která je schopna běžet pod Windows 10. Tuto verzi je možné zkompilovat v moderních verzích Visual Studia i jako 64bitový binární soubor. Obsahuje také mnoho vylepšení použitelnosti. Microsoft tuto verzi také vydal v lednu 2019 zdarma ke stažení v Microsoft Storu.

Správce souborů (anglicky File Manager) je program zahrnutý ve verzích Microsoft Windows vydaných mezi lety 1990 a 1999 a volitelně dostupný ke stažení od 6. dubna 2018 pro veškeré moderní verze systému Windows, včetně Windows 10.


Život.

Narodil v roce 1953, má dvanáct nevlastních sourozenců pocházejících od různých žen. Jeho otcem je Norodom Sihanuk, kambodžský monarcha, který měl řadu manželek a partnerek. Jediným Sihamoniho bratrem, který má stejné oba rodiče, byl Norodom Narindrapong. V roce 1962 byl poslán studovat do Prahy. V květnu 1962 napsal jeho otec princ Norodom Sihanuk dopis prezidentu Antonínu Novotnému a požádal ho, zda by jeho syn, princ Sihamoni, nemohl pokračovat ve svém vzdělávání v Československu. Prezident Novotný souhlasil a princ Sihamoni obdržel vládní stipendium. Československé velvyslanectví bylo prý jediné, které zareagovalo na Sihanukovu žádost o zprostředkování tanečního vzdělání.  Mladý princ přijel do Československa v červnu 1962. Zpočátku bydlel na kambodžském velvyslanectví. Dne 31. srpna 1962 byl zapsán do 3. třídy základní devítileté školy v Majakovského ulici (dnešní Peléova), později do základní devítileté školy v Ostrovní ulici s rozšířenou výukou jazyků. Ministerstvo školství ČSSR mu zajistilo preceptora, který se zabýval Sihamoniho přípravou do školy a pokračoval s ním podle Sihanukova přání ve studiu francouzštiny. Doprovázel jej také na kulturní podniky. Sihamoni měl velké pohybové nadání a miloval balet, z toho důvodu mu byly umožněny návštěvy sobotních baletních představení v Národním divadle a Stavovském divadle.  Od roku 1967 studoval na Pražské konzervatoři. Se svými spolužáky se zúčastnil demonstrací proti okupaci Československa zeměmi Varšavské smlouvy v roce 1968. Po Lon Nolově převratu, kdy byl jeho otec Norodom Sihanuk svržen, již nemohl pobývat na kambodžské ambasádě, a proto se přestěhoval do rodiny ředitelky své první základní devítileté školy.  Od roku 1971 studoval tanec, hudbu a divadlo na Akademii múzických umění (AMU) v Praze. Chtěl se po studiích vrátit do Kambodže, kde chtěl pracovat v baletním oboru a zároveň jako pedagog. Čáru přes rozpočet mu způsobilo vítězství ultrakomunistických Rudých Khmérů v Kambodži. V Praze žil do roku 1975, kdy ukončil svá studia na AMU.  V září 1975 byl jeden měsíc na návštěvě v polpotovské Kambodži. Kambodžská města již v té době byla vylidněna a Sihamoni byl záhy zařazen do skupiny určené k práci na rýžových polích. Oblečený v černých kalhotách a haleně těžce pracoval, spal v provizorních přístřešcích na polích a skromné jídlo dostával pouze dvakrát denně. S obtížemi a pouze na rozhodné naléhání jeho otce se mu podařilo získat povolení k zpětné návštěvě Československa na slavnostní promoci konanou v září 1975. Jeho matce princezně Monineath, která ho chtěla doprovodit, už Rudí Khmerové povolení neudělili.  Z Prahy odcestoval do KLDR, kde žil jeho otec na pozvání Kim Ir-sena. V letech 1975–1976 studoval kinematografii v severokorejském Pchjongjangu. Jeho otec mezitím odjel do Kambodži, kde byl jednak hlavou státu Rudých Khmérů a současně jejich vězněm.  V březnu 1976 vedení Rudých Khmerů rozhodlo Sihamoniho přilákat zpět do Kambodže. Obdržel zfalšovaný telegram podepsaný jménem jeho otce prince Sihanuka. Přikazoval mu vrátit se zpět do vlasti na oslavy Nového roku a Dne nezávislosti. Sihamoni byl ihned po příletu do Phnompenhu obstoupen vojáky Rudých Khmérů a eskortován přímo do královského paláce, kde se ocitnul společně s otcem Norodomem Sihanukem a svojí matkou Monineath v domácím vězení. Zde prožili období vlády Rudých Khmerů. Po osvobození Kambodži Vietnamem se podařilo královské rodině odletět do Číny. Později se usadil v Paříži. Před tím musel dle tradic královské rodiny strávit půl roku jako řadový buddhistický mnich v klášteře. V Paříži založil taneční školu a stal se profesorem tance. Od srpna 1993 pracoval jako velvyslanec Kambodže při UNESCO v Paříži. Roku 1994 ho král Norodom Sihanuk obdařil titulem Velký princ. 14. října 2004 byl po abdikaci otce Sihanuka zvolen králem Kambodže, korunován byl 29. října 2004 v královském paláci v Phnompenhu. Jako panovník nemá výrazné politické pravomoci a reprezentuje především jednotu země.  Českou republiku znovu navštívil v roce 2006, kdy jako jediný král obdržel čestné občanství hlavního města Prahy. Zatím poslední jeho návštěva se uskutečnila v březnu 2010 a Norodom Sihamoni během ní obdržel čestný doktorát na pražské Akademii múzických umění.

Ohlas.

V roce 1967 natočil český režisér Vladimír Sís o Sihamonim dokumentární film „Jiný malý princ“, jehož název parafrázoval název slavné knihy Antoine de Saint-Exupéryho.

Norodom Sihamoni, oficiálním titulem Preah Karuna Preah Bat Samdech Preah Baromneath Norodom Sihamoni, (* 14. května 1953 Phnompenh) je současný kambodžský král a jediný monarcha, který hovoří plynně česky. Kromě češtiny a khmérštiny hovoří dále plynně francouzsky, a dobře též anglicky a rusky.


Stereochemie.

Teoreticky jsou možné čtyři stereoizomery. Struktury (1) a (2) jsou známy jako cis- a trans-paraldehyd. Struktury (3) a (4) z prostorových důvodů neexistují.

Reakce.

Při zahřívání s katalytickým množstvím kyseliny paraldehyd depolymerizuje zpět na acetaldehyd:  Protože se s paraldehydem lépe zachází, lze ho použít nepřímo či přímo jako syntetický ekvivalent bezvodého acetaldehydu (bod varu 20 °C). Například se dá použít přímo v původní podobě pro syntézu bromalu (tribromacetaldehydu):

Použití v lékařství.

Paraldehyd byl zaveden do klinické praxe ve Velké Británii italským lékařem Vincenzem Cervellem v roce 1882.  Má tlumivé účinky na CNS a byl brzy shledán jako účinné antikonvulzivum, hypnotikum a sedativum. Stal se součástí některých expektorancií, přestože není znám mechanismus účinku, kromě placebo efektu.  Paraldehyd byl poslední injekcí podanou Edith Alice Morrell v roce 1950 Johnem Bodkinem Adamsem, podezřelým ze sériových vražd. Byl za její vraždu souzen, nicméně osvobozen.

Hypnotikum/sedativum.

Paraldehyd se běžně používal k vyvolání spánku u osob trpících deliriem tremens, byl však pro tyto účely nahrazen jinými léčivy. Je jedním z nejbezpečnějších hypnotik a do 60. let 20. století se normálně podával večer v psychiatrických a geriatrických léčebnách. Až 30 % dávky se vyloučí plícemi, zbytek je metabolizován v játrech. To přispívá k silnému nepříjemnému zápachu dechu.

Antikonvulzivum.

Paraldehyd se používá při léčbě křečí. V dnešní době se s ním někdy léčí status epilepticus. Na rozdíl od diazepamu a jiných benzodiazepinů v terapeutických dávkách nepotlačuje dýchání a je proto bezpečnější, pokud nejsou k dispozici prostředky k resuscitaci nebo pokud je už pacientovo dýchání zhoršeno. To z něj činí užitečné nouzové léčivo pro rodiče a jiné osoby pečující o děti s epilepsií. Protože rozdíl mezi antikonvulzivní a hypnotickou dávkou je malý, léčba paraldehydem obvykle vyvolává spánek.

Paraldehyd (systematický název "2,4,6-trimethyl-1,3,5-trioxan") je cyklický trimer acetaldehydových molekul. Formálně se jedná o derivát 1,3,5-trioxanu. Příslušným tetramerem je metaldehyd. Paraldehyd je bezbarvá kapalina, špatně rozpustná ve vodě, dobře v ethanolu. Na vzduchu pomalu oxiduje, hnědne a páchne po kyselině octové. Silně reaguje s většinou plastů a pryží.


Vzhled a pěstování.

Rostlina je poléhavá, s hranatým průřezem stonku, výhony mohou dorůstat až 150 cm. Na listu lze rozpoznat 3-5 laloků, vzhledem jsou podobné listům okurky, jsou však menší. Stonek i listy jsou chloupkaté.  Vzhled plodů se liší v závislosti na kultivaru, slupka je v odstínech žluté či zelené barvy a může být buď úplně hladká, nebo síťovitě rozpraskaná a hrbolovitá. Dužnina zralých plodů je žlutá. Plody obsahují průměrně 6-8 % cukru (převážně sacharózy), podíl vody v plodech je oproti melounu vodnímu o cca 10 % nižší. Plody nejčastěji váží 1-3 kg.  Rostlina je jednodomá, přičemž samičích květů se objevuje na rostlině až 10x více než květů samičích. Na samičích květech je nápadný velký semeník s malým plůdkem. Vegetační doba je v podmínkách ČR 110 – 120 dnů.  Rostlina je značně teplomilná, zničí ji už první mrazy a pokud dojde k poklesu pod 10 °C, rostlina zastavuje asimilaci živin. Rostliny se dříve při pěstování zaštipovaly kvůli většímu rozvětvení výhonů, v současné době jsou vypěstovány i odrůdy, které toto nevyžadují. Přestože má rostlina mohutný kořenový systém, je možno je pro zvýšení výnosu plodů naroubovat na tykev.

Původ a rozšíření.

Hlavním centrem původu melounu cukrového jsou území Íránu, Arménie a přilehlá území na západě a východě. Za druhé, menší, centrum původu se považuje Pákistán a severozápadní provincie Indie a Afghánistánu. Přestože pravá divoká forma melounu cukrového nebyla objevena, vyskytuje se ve výše zmíněných oblastech několik příbuzných divokých druhů.

Využití plodů.

Dužnina plodů se nejčastěji konzumuje samotná syrová, lze je však i vařit či její plátky sušit. Plody kultivaru honeydew se často podávají s parmskou šunkou, lososem nebo se sladkým vínem. Některé odrůdy se pěstují pro semena, ze kterých se získává melounový olej, některé pouze pro svou příjemnou vůni. V Japonsku se vyrábí alkoholický nápoj "midori" s příchutí cukrového melounu.  Plody kultivaru kantalupe jsou dobrým zdrojem draslíku, vitamínu A a kyseliny listové.

Arménská okurka.

Arménská okurka ("Cucumis melo" var. "flexuosus") je zvláštní odrůda melounu cukrového. Rostlina dorůstá délky 76 - 90 cm, plody (30 - 38 cm) mají podlouhlý tvar jako okurka slupka je velmi tenká a bez hrbolků. Plody nejsou hořké a téměř nikdy se neloupou. Na Středním východě je známá jako „divoká okurka“ a nakládaná se prodává na trzích.

Meloun cukrový ("Cucumis melo") je druh melounu, pěstovaný v mnoha kultivarech. Od melounu vodního se liší velikostí, barvou a chutí plodu i vzhledem rostliny. Jde o jednoletou plodovou zeleninu, která patří do stejného rodu jako okurka.


Předchozí pokusy.

Vrtulový pohon nebyl použit pro pohon kolejového vozidla poprvé. Již v roce 1909 byl předveden na letecké výstavě ve Frankfurtu vůz s vrtulovým pohonem a v listopadu 1916 byl podobný vůz vyzkoušen na pruské vojenské dráze Zossen – Jüterborg. V obou případech se jednalo především o bezpečnější, pozemní zkoušky nových leteckých motorů. Teprve v roce 1918 v Palestině a o rok později v Berlíně byly předvedeny vozy s vrtulovým pohonem, které byly zamýšleny pro přepravu cestujících. V obou případech se jednalo o umístění vrtulového pohonu na vůz klasické stavby, což nebyla příliš vhodná kombinace, zejména z důvodu poměrně vysoké hmotnosti. V Rusku v roce 1921 zkonstruoval konstruktér-samouk V. I. Abakovskij vrtulí poháněný Aerovagon, který dosáhl rychlosti 140 km/h na trati Tula – Moskva. Došlo však k tragédii a všech šest účastníků zkušební jízdy, včetně konstruktéra, zahynulo v jeho troskách.

Konstrukce.

Experimentální vozidlo bylo postaveno s využitím řady konstrukčních prvků z letecké techniky. Stroj vážil 18,6 tuny a byl poháněn dvanáctiválcovým leteckým motorem BMW-VI o výkonu 600 koní. Motor nepoháněl dvojkolí vozu, ale tlačnou vrtuli, skloněnou pod úhlem 7° směrem nahoru. Spotřeba paliva byla uváděna 71,5 litrů benzínu na 100 km. Ačkoliv celková délka vozu činila 25,85 m, jednalo se o vozidlo dvounápravové, s rozvorem 19,6 m. Aerodynamicky tvarované těleso vozu s kostrou z vylehčených hliníkových nosníků, potah z impregnovaného plátna, vrtulový pohon – to vše nápadně připomínalo ztuženou vzducholoď, tzv. zepelín. Proto se vozu záhy začalo říkat Schienenzeppelin – kolejový zepelín.

Rychlostní rekord.

Po řadě úspěšných zkoušek dne 21. června 1931 dosáhl vůz řízený samotným Kruckenbergem na trati Hamburk–Berlín v úseku Karstädt - Dergenthin rekordní rychlosti 230 km/h. Cestovní rychlost v celé trati Hamburk - Berlín (konkrétně Bergedorf - Spandau) byla 157,3 km/h.

Rekonstrukce a zánik.

Vrtulový pohon však dosahoval přijatelné účinnosti až při rychlostech nad 200 km/h, což vylučovalo nasazení vozu do běžného provozu na stávající síti. Proto Kruckenberg již v roce 1930 oslovil svého bývalého učitele, profesora Hermanna Föttingera, vynálezce hydrodynamické spojky a měniče, a požádal ho o spolupráci na změně pohonu svého vozu na hydrodynamický. Z vozu byla odříznuta přední část i s první nápravou a bylo dosazeno nové čelo s dvounápravovým podvozkem osazeným párem hydrodynamických měničů na každé nápravě – jeden pro každý směr jízdy. Vůz dosáhl při zkušebních jízdách v roce 1933 maximální rychlost 180 km/h. Na počátku roku 1934 mu byl ještě dosazen nový motor Maybach GO 5. V červenci 1934 naposledy projel trať z Berlína do Hamburku a v listopadu jej za 10 000 říšských marek odkoupily DR. Žádné další jízdy s ním již ale neuskutečnily a vůz byl odstaven v železničních dílnách Berlin – Tempelhof, kde chátral. 21. března 1939 rozhodlo železniční oddělení říšského ministerstva dopravy o jeho vyřazení a sešrotování.

Kolejový zepelín (německy "Schienenzeppelin") je přezdívka kolejového vozidla konstruktéra Franze Kruckenberga, které bylo netradičně poháněno vrtulí. Dne 21. června 1931 dosáhlo rekordní rychlosti 230 km/h.


Panská nosítka.

Nosítka k dopravě osob, buď mocných či zámožných, nebo nemohoucích, se používala nejen v kulturách, které neznaly kolo na hřídeli nebo měly nedostatek tažných zvířat (mayská civilizace, atd.).  Nosítky se s oblibou dopravovali zámožní občané Starověkého Říma, kteří bydleli ve svých vilách daleko od měst a občas se tam potřebovali kvůli obchodu pohodlně přenést, v čemž jim pomáhali otroci.  V evropské společnosti 17., 18. a 19. století byla nosítka užívána k přepravě osob na kratší vzdálenosti, zejména po městech. Například v Brně fungovala v letech 1708–1776 nosítková doprava jako veřejná služba, což položilo základy dnešním taxislužbám.

Nákladní nosítka.

Nosítka se používala také k nákladní dopravě, a to různými způsoby. Například aztécká nákladní nosítka měla podobu pytle, zavěšeného za čelo a opřeného o záda nosiče. Tak dokázali Aztékové dopravit kamení a další materiál na stavbu pyramidy bez vozů a tažných zvířat.

Zdravotnická nosítka.

Ve zdravotnictví (nejčastěji v záchranářství) se nosítka používají k přenášení zraněných nebo jinak nemohoucích osob, především je-li třeba fixovat jejich polohu. Moderní kvalitní nosítka bývají kovová a mívají skládací nohy s kolečky. Také bývají vybavena polohovatelným podhlavníkem.

Nakládání nemocného na nosítka.

Nakládání na nosítka vyžaduje nácvik, při nakládání velí vždy zachránce u hlavy poraněného. Provádí se třemi způsoby:

Dětská nosítka.

Na nošení dětí se používají dětská, ideálně ergonomická nosítka.  Nošení dětí bylo tradičním způsobem transportu dětí na českých vesnicích užívaný ještě před 2.světovou válkou, místy dokonce i po ní. Děti se nosily v prostěradlech, nebo i ve velkých pruzích látky či pytloviny používaných k odnášení sena z polí a jinému transportu objemných nákladů,v tzv. loktuších. Dnes je nošení dětí poměrně populární, jelikož velmi usnadňuje soužití rodičů s miminkem. Stále se nosí v šátcích, nosítka jsou ale stále oblíbenější.

Nosítka jsou zařízení určená k ručnímu a pěšímu přenášení osob nebo věcí. Nejvýznamnějšího využití dnes nacházejí ve zdravotnictví, ale dříve se používala i k dopravě zdravých (zejména bohatších) osob na krátké vzdálenosti jakožto klasický dopravní prostředek.


Rozšíření.

Zmijovce jsou teplomilné rostliny původem z tropických deštných pralesů Asie. Ve volné přírodě jsou rozšířeny v tropických oblastech od západní Afriky přes Asii a Austrálii až do Polynésie. Jsou to rostliny nížin, kde se nejčastěji vyskytují na slunných okrajích primárních lesů nebo v řídkých sekundárních lesích po bývalých plantážích. Nevyskytují se v Novém světě.

Popis.

Jsou to rostliny s podzemními hlízami, které jim slouží jako zásobárna látek nutných pro růst květenství. Jsou, až na výjimky, sezónními rostlinami. Nejdříve z hlízy vyroste část listu a mohutné květenství. Po uvadnutí a opadnutí květenství vyroste list do plné velikosti. Ten po určité době zaschne a rostlina se dostane do období vegetačního klidu, které trvá 3 až 7 měsíců. Období růstu trvá půl až jeden rok. Není-li v hlíze nashromážděno dostatek živin, květenství nevyroste, vyroste jen list.

Květenství.

Kvetení většinou přichází těsně před obdobím dešťů. Při kvetení, které trvá několik týdnů, nejdříve z hlízy vyraší zárodek řapíku listu a tlustá protáhlá květní palice – spadix, která je obalena do ochranného listenu – toulce, ten se po dozrání květů rozvine. Vrchol řapíkatého listu různě zbarveného je mnohdy ohrnutý a vytváří pro květní palici jakousi manžetu nebo kalich. Květenství u nejmohutnějšího druhu zmijovce titánského bývá vysoké průměrně 1,5 m, byla zaznamenána výška i 2,94 m.  Jednotlivé květy jsou maličké a silně redukované. Samičí květy mají jen pestíky a jsou přisedlé ve spodní části květní palice. O něco výše jsou na květní palici umístěny samčí květy, tvořené pouze 1 až 8 tyčinkami s prašníky. Část spadixu nad samčími květy je neplodná. Samčí ani samičí květy nemají žádné nápadné korunní nebo kališní lístky pro přivábení opylujícího hmyzu.

Opylení.

Jsou to cizosprašné rostliny, u nichž je k opylení nutný přenos pylu z jiné rostliny. Nejdřív v jeden den dozrají samičí květy ve spodní části palice a přilákají opylující hmyz dovnitř toulce silným pachem, který většinou lidé vnímají jako nesnesitelný zápach. Hmyz sestoupí do spodní části a předá přinesený pyl na pestíky samičích květů. Samčí květy v horní části ještě pyl neprodukují, ten dozraje až následující den. Hmyz po opylení samičích květů nemůže toulec opustit, ten se stáhl a uzavřel mu cestu. Aby přežil v toulci do dalšího dne, má rostlina ve dně toulce speciální žlázy nebo některé modifikované samčí květy mají patyčinky, obojí produkují látky bohaté na proteiny.  Další den se samčí květy otevřou a uvězněný hmyz zasypou sprchou lepkavého pylu. Toulec se otevře a hmyz může odletět opylit další rostlinu. Po dokončení opylení toulec i horní část spadixu, tj. neplodné a samčí květy odpadnou. Zůstanou pouze spodní opylené samičí květy, které dozrají v obvykle červené (nebo jinak zbarvené) bobule, které sezobají ptáci a roznesou semena.

List.

Po ovadnutí květního stvolu doroste jediný list se silným, často skvrnitým řapíkem do plné výše, kde se téměř vodorovně rozloží. Bývá rozdělen na několik různě tvarovaných lístků pestře zbarvených. Po ukončení sezony list uschne.

Rozmnožování.

Vegetativní rozmnožování se uskutečňuje dceřinými hlízkami, které vyrůstají na výběžcích z mateřské hlízy, od které se mají oddělovat až před výsadbou. Tyto hlízky mnohdy nevyklíčí hned prvý rok, ale až druhý nebo třetí. Při množení ze semen se nesmí nechat semena přeschnout, neobsahují endosperm.

Použití.

Zmijovce se mimo oblast přirozeného výskytu většinou pěstují jako okrasné rostliny, nejčastěji zmijovec indický ("Amorphophallus konjac"). Ve svém domácím prostředí se zmijovec pěstuje jako užitková polní plodina, jeho hlízy obsahují škrob a jsou po uvaření jedlé, používají se jako naše brambory. V Indii se plátky hlíz "Amorphophallus campanulatus" suší a nahrazují náš chléb, v Japonsku se hlízy zmijovce indického suší a melou na mouku, ze které vyrábějí nudle a speciální pečivo.

Druhy.

Zmijovce jsou velice variabilní rostliny. Je uznáváno přes 200 druhů. Jsou to v převážné většině endemity relativně nevelkých oblastí světa. Územně nejrozšířenějšími druhy jsou: "Amorphophallus abyssinicus", "Amorphophallus muelleri" a "Amorphophallus paeoniifolius".

Odkazy.

Externí odkazy.

Zmijovec ("Amorphophallus"), známý také pod jménem áronova hůl, je rod jednoděložných rostlin z čeledi árónovitých, kde je řazen do podčeledě "Aroideae".


Využití.

Schopnost reflexe je vhodná pro vzdálené zpracování, kdy jsou dva počítače a na jeden z nich přicházejí objekty z toho druhého a počítač, který objekty zpracovává, má možnost získat pomocí reflexe potřebné informace o daném typu objektu. Lze to využít v jakémkoli programu, který za běhu upravuje své chování vůči objektům, se kterými pracuje.

Reflexe v Javě.

Informace, které potřebujeme, můžeme získat z instance třídy java.lang.Class. Tento class-objekt mají jak třídy, tak rozhraní i primitivní typy. Při zavádění daného typu do paměti je pomocí instance třídy ClassLoader vytvořen class-objekt, který lze využít při získávání informací o daném typu objektu. Pokud je nutné zajistit dynamické chování programu, v tomto případě je vhodnější využít jazyky jako Groovy, Jython, JRuby, jejichž překladače řeší dynamičnost pomocí reflexe. V případě, že se liší jednotlivé verze JVM svými knihovnami, pak je možné přizpůsobit chování programu verzi virtuálního stroje, na kterém aktuálně program běží.  Za běhu programu je možné získat:  S těmito informacemi získanými za běhu programu je následně možné například volat konstruktory, metody nebo zjišťovat a přiřazovat hodnoty atributů. Lze také zjistit informace o nedostupných členech, ale v běžných situacích k nim není přístup.

Získání existujícího class-objektu.

Pokud je typ daného názvu již zaveden do paměti, tak je vrácen jeho class-objekt a nevytváří se nový.  Pokud známe typ objektu a nemáme jeho instanci, pak literálem Typ.class  U každého objektu lze volat metodu getClass(), díky čemuž jsme schopni zjistit, jaké třídy je objekt instancí.

Získání class-objektu datového typu zadaného svým názvem.

Pomocí statické metody codice_1 lze záskat class-objekt typu se zadaným úplným názvem, tj. včetně názvu balíčku. Při použití modulů lze volánímcodice_2 požádat o class-objekt zadaného typu v zadaném modulu. Rozšířené možnosti nabízí metoda codice_3, jejíž druhý parametr zadává, zda má být daný typ inicializován, a třetí parametru specifikuje codice_4, který má daný datový typ zavést.

Reflexní metody třídy Class v Javě.

Třída Class definuje 71 metod, z toho jen 3 statické (forName(?));

Metody pro získání konstruktorů.

Statický inicializátor (tj. konstruktor třídy) není možné získat. Získat lze pouze konstruktory instancí.

Metody pro získání polí.

U polí se zadává jenom název.

Metody pro získaní metod.

Method getMethod(String name,

Všechny veřejné metody včetně zděděných.

Method[] getMethods()

Všechny s výjimkou zděděných.

Method[] getDeclaredMethods()

Metody pro získání informací o daném druhu typu, reprezentovaném class-objektem.

isAnnotation(), isAnonymousClass(), isArray(), isEnum(), isInterface(), isLocalClass(), isMemberClass(), isPrimitive(), isSynthetic()

Ostatní informace o typu.

getPackage(), int getModifiers(), Class<? super T> getSuperclass(), Class<?> getComponentType()

Metody vracející reprezentanty veřejných členů.

Constructor<?>[] getConstructors()

Metody vracející reprezentanty deklarovaných členů.

Vrací soukromé členy, ale nevrací zděděné členy.

Reflexe v C#.

Jmenný prostor, který umožňuje v.NET používat reflexi se jmenuje System.Reflection. Základní cestou k metadatům typu v mechanismu reflexe je třída získat instanci třídy System.Type. Díky ní je možné získat rozličné informace o daném typu, včetně seznamu jeho členů. Může se tak udělat pomocí metody GetType() nebo pomocí operátoru typeof. Rozdíl mezi těmito dvěma druhy je v tom, že GetType() se vyhodnocuje za běhu, zatímco operátor typem v době kompilace. Máme-li instanci třídy Type, máme přístup k metadatům, atributům nebo vytvářet nové instance typů. Vztahy mezi dědičnosti mezi reflexními typy.NET  Ve chvíli, kdy máme odkaz na některý z těchto elementů, tak můžeme pohybovat se vztahy mezi daným elementem a souvisejícími prvky, jak je uvedeno na následujícím obrázku.  Nejzákladnějším typem reflexe je v.NET třída Type. Reprezentuje metadata pro jednotlivé deklarace typů v aplikaci. Typy obsahují členy. Ty zahrnují konstruktory, proměnné, vlastnosti, události a metody. Typy mohou navíc obsahovat vnořené typy, které se typicky používají jako pomocné třídy. Typy jsou seskupené do modulů a moduly jsou obsažené v sestavách.

Reflexe v PHP.

Od 5. verze tohoto jazyka, kdy se přišlo s objekty, má PHP základní schopnost reflexe, avšak ne dostatečnou, proto se různé frameworky snaží o její rozšíření. O reflexi v tomto jazyce se stará třída Reflection. V základním PHP například nemůžeme zjistit nic o anotacích daného objektu.

Nette.

Nette\Object usnadňuje i přístup k sebereflexi třídy pomocí metody getReflection(), která vrací objekt třídy ClassType.

Zend.

Zend_Reflection_Class dědí od základní třídy Reflection a přidává další funkčnost.

Reflexe v Objective-C.

// Foo třída

Reflexe v Ruby.

# bez reflexe

Reflexe v Perlu.

# bez reflexe

Reflexe ve Visual Basic.

'Využití GetType k získání informací o daném typu:

Odkazy.

Reference.

[[Kategorie:Programování]] [[Kategorie:Programovací konstrukce]]

Reflexe je v objektově orientovaném programování schopnost programovacího jazyka zjistit za běhu informace o určitém programovém objektu. Obecně v programování je reflexe schopnost zjistit informace o programu a jeho syntaktické struktuře.


Historie.

Město leží v historické oblasti Srem, kterou snad v 6. století osídlili Slované. Ve středověku zde vznikla uherská pevnost Karom, kterou roku 1521 dobyli Osmané a roku 1679 dobyli zpět Habsburkové. V období od 16. listopadu 1698 do 29. ledna 1699 se zde konal kongres, kde byl podepsán Karlovický mír mezi státy tzv. Svaté ligy (Rakousko, Polsko, Benátská republika a Rusko) a Osmanskou říší. V 18. století zde Habsburkové usazovali pravoslavné Srby z Chorvatska a v 18. století se město stalo ohniskem srbského národního hnutí. Roku 1713 bylo založeno pravoslavné arcibiskupství s patriarchou Srbské pravoslavné církve, do jehož jurisdikce patřili všichni pravoslavní v Rakousku.  Sremski Karlovci jsou sídlem prvního srbského gymnázia (1791) a druhého nejstaršího pravoslavného semináře (1794). Na zdejším gymnáziu studoval i romantický básník Branko Radičević. V květnu 1848 se ve Sremských Karlovcích konala tzv. "Májová demonstrace", která prosazovala větší autonomii Srbů v rámci Uher. V roce 1918 rozhodli poslanci většinové srbské národnosti o připojení Sremu k Chorvatsku, s nímž se roku 1929 stal součástí Jugoslávie. Po přepadení nacisty se oblast stala součástí loutkového Chorvatského království a roku 1944 dobyli Karlovice partyzáni.

Pamětihodnosti.

Historické jádro města má řadu barokních staveb z 18. století, zejména srbské pravoslavné kostely svatých Petra a Pavla (Dolní kostel, 1718), Horní kostel (1745), katedrála (1762) a Mírová kaple (1817) a katolický kostel Svaté Trojice (1765). Radnice je z roku 1811, pravoslavný seminář z roku 1891 a patriarchův palác z roku 1894. Vedle městského muzea je zde malé muzeum včelařství a národopisné muzeum německých kolonistů, banátských Sasů.

Doprava.

Město se nachází na břehu řeky Dunaje, na starém silničním tahu mezi Novým Sadem a Bělehradem. Silnice č. 100 prochází okrajem obce severo-jižním směrem z Petrovaradína přes Sremské Karlovce do obce Banstol a dále na jih. Veřejnou dopravu mezi městem a nedalekým Novým Sadem, resp. dalšími obcemi v okolí zajišťují autobusy.  Sremski Karlovci mají k dispozici vlastní přístav na řece Dunaji.  Městem prochází železniční trať Bělehrad–Subotica, v Sremských Karlovcích se nachází nádraží, které spolu s celou tratí procházelo kolem roku 2020 generální rekonstrukcí.

Etnické složení.

Podle sčítání v roce 2011 žilo v Karlovcích 6 820 Srbů, 576 Chorvatů, 182 Maďarů a řada dalších menšin.

Sremski Karlovci (česky též Sremské Karlovice, "Сремски Карловци", "Karlowitz", nebo "Carlowitz", "Srijemski Karlovci", "Karlóca", "Karlofça") je město a opština v autonomní provincii Vojvodina v Srbsku. Nachází se na pravém (jižním) břehu Dunaje, asi 70 km severozápadně od Bělehradu a 10 km jihovýchodně od Nového Sadu. V roce 2002 mělo město 8 839 obyvatel. Ve městě je několik škol a kostelů, palác patriarchy a několik muzejí. V jeho blízkosti se nachází nejvýchodnější cíp pohoří Fruška gora (Stražilovo).


Význam know-how pro zvýšení konkurenceschopnosti a zisku.

Know-how je obvykle zárukou rychlého vyřešení nějakého problému a získání konkurenční výhody. Nadto nelze některé vynálezy vůbec patentovat, takže poznatky toho druhu mohou být komercializovány jen v rámci know-how. Pokud nemusíte něco vymýšlet sami a někdo vám přinese know-how už hotové či vyžadující jen malé dotažení do prakticky uplatnitelné podoby, ušetříte nemalé peníze.  Vlastní výzkum a vývoj je v naprosté většině případů mnohem nákladnější než pořízení know-how. Navíc neriskujete plýtvání peněz na omyly a slepé uličky. Ušetříte i čas, protože dostanete hotový výsledek. Proti konkurentům jste nejen levnější díky nižším nákladům, ale také rychlejší. Získáváte tedy dvojnásobnou výhodu.

Know-how má mnohem větší hodnotu než cokoliv jiného..

Know-how je považováno za jednu z největších hodnot vytvářených podnikem, a to hned po výnosech z investovaného kapitálu. Platnost či doba trvání know-how je omezena pouze jeho technickým zastaráváním nebo ztrátou dostatečného utajení.

Dobrá ochrana know-how je nezbytná.

Podle převládajícího názoru právní nauky je součástí know-how prakticky vše, co není nebo nemůže být předmětem průmyslových nebo autorských práv, avšak pro podnik nebo firmu má tržní hodnotu a cenu a může se tak stát předmětem hospodářské a obchodní činnosti. Nejpodstatnější je, že know-how vždy představuje ekonomickou hodnotu, která náleží tomu, kdo je vyvinul nebo oprávněně získal.  A poněvadž know-how není předmětem průmyslového vlastnictví a nemůže být proto chráněno zvláštním zákonem ani patentově, ani jiným ochranným dokumentem, přichází v úvahu pouze ochrana jeho důsledným utajováním, nebo poměrně chatrná ochrana v rámci postihu nekalé soutěže, a to buď proti tzv. otrockému napodobení podle § 47 Obchodního zákoníku, nebo pro porušení obchodního tajemství podle § 17 a § 51 Obchodního zákoníku.  Vlastní ochrana know-how spočívá podle názoru převládající praxe především v trvalém, důkladném a důsledném utajování jeho předmětu na všech úrovních, od zaměstnanců a pracovníků po manažery firmy a všeobecně vůbec. Uznává se, že stupeň a úspěšnost utajení know-how ovlivňuje výši jeho ceny a představuje rovněž monopol pro svého majitele za podmínky, že se mu podařilo příslušné know-how utajit.

Know-how (anglicky "„vědět-jak“") je anglické sousloví, popisující technologické a informační předpoklady a znalosti pro určitou činnost - nejčastěji výrobu, případně pro provoz a jejich technické uskutečnění. Je to souhrn poznatků, výrobních a obchodních znalostí a postupů, návodů či receptur pro výrobu, získaných dlouholetou zkušeností. Týká se výroby produktů, které nepodléhají patentům a licencím, ale současně to znamená znalost výrobních postupů, návodů či receptur pro výrobu. Je součástí obchodních a licenčních smluv.


Historie.

Ve starověku zde bylo "Forum boarium" (dobytčí trh) a řada menších chrámů, oblastí procházaly i odpadní stoky, včetně té největší, Cloaca maxima. Usazovali se zde řečtí obchodníci a v 1. století n. l. byla postavena "Statio Annonae", sloupová hala, která sloužila jako sýpka a výdejna obilí pro chudé. V 6. století byla proměněna na kostel Panny Marie "in Schola Graeca" a roku 772 ji papež Hadrián I. dal rozšířit o presbytář s apsidami. Ty stojí na základech chrámu Herkula Pompeiana, které se zčásti zachovaly v kryptě. Roku 1118 dal papež Gelasius II. kostel, zpustošený Normany, obnovit a postavit věž, jednu z nejvyšších v Římě. Kolem roku 1200 vznikl portikus před průčelím a ve 13. století byl kostel vyzdoben mramorovou mozaikovou podlahou a dalšími plastikami slavné školy Cosmatů.

Popis.

V jinak téměř prázdném kostele bez nábytku působí hlavně bohatá mramorová dlažba. Ve vstupní části je dobře zachována starověká hala s mramorovými korintskými sloupy, v presbytáři jsou zdobené mramorové přepážky ze 13. století. Ve střední apsidě je biskupský trůn s patrně starověkými lvími hlavami, kdežto oltář stojí před apsidou, jak to bylo obvyklé v raně křesťanských bazilikách. Toto uspořádání, které opět doporučil Druhý vatikánský koncil, se zde zachovalo v původní podobě.

Bocca della Verità.

V portiku je na stěně velká kruhová mramorová deska s tváří říčního boha Tritona ze 4. stol. př. n. l. Původně patrně sloužila jako poklop stoky Cloaca maxima, ve středověku vznikla pověst, že člověk, který dá ruku do jeho „úst“ a zalže, už ji nikdy nevyndá. Odtud lidový název "Bocca della Verità" („ústa pravdy“).  U mramorové desky se odehrává scéna romantické komedie z roku 1953 Prázdniny v Římě. Americký novinář Joe (Gregory Peck) zneklidní princeznu Annu (Audrey Hepburnovou), když předstírá, že mu v "ústech pravdy" uvázla ruka.  Deska je přímou inspirací reliéfu Ústa pravdy Radomíra Dvořáka vytesaného v lomu nedaleko Lipnice nad Sázavou.

Santa Maria in Cosmedin je titulární bazilika v jižní části Říma, ve čtvrti Ripa, mezi Circus Maximus a řekou Tiberou. Kostel, vysvěcený v 6. století, stojí v místech starověkého "Forum boarium" a vznikl přestavbou a rozšířením starověké sýpky a výdejny obilí. Štíhlá věž vznikla ve 12. století a v portiku před průčelím je umístěna kruhová mramorová deska, lidově "Bocca della verità".


Název.

Příslušníci etnika si sami říkají "Luoravetlan" („opravdoví lidé“). Pojmenování "Čukča" vzniklo zkomolením výrazu "čauča" („ten, kdo má hodně sobů“). Čukotština nazývaná též čukština patří mezi paleosibiřské jazyky.

Historie.

Čukčové žijící ve vnitrozemí byli kočovnými pastevci sobů, přímořští Čukčové lovili velryby a mrože na lodích zvaných bajdarka pomocí harpun. Jako tažné zvíře vyšlechtili psí rasu sibiřský husky. Žili ve stanech z kůží nazývaných jaranga. Základem tradičního náboženství byl kult havrana ("kutch"). Žili v rodovém zřízení, běžnými jevy bylo mnohoženství, levirát a krevní msta. Vyskytovala se také senicida: staří lidé neschopní se o sebe postarat měli spáchat sebevraždu nebo požádali své příbuzné o rychlé usmrcení (bodnutím do srdce nebo udušením). Charakteristickým zvykem bylo tetování obličeje, rozšířené zejména u žen. Čukčové byli známi jako zruční řemeslníci, vynikali zejména v řezbářství z mrožích klů.  Od poloviny 17. století pronikali na území Čukčů Rusové, došlo k řadě ozbrojených srážek, po kterých si domorodci uchovali faktickou nezávislost až do konce 19. století. Tradiční život Čukčů popsali Vladimir Bogoraz a František Poledna Vlkovský. Po Říjnové revoluci se objevil tlak na začlenění Čukčů do sovětského plánovaného hospodářství, stáda sobů byla kolektivizována a tradiční elita byla podrobena rozsáhlým represím. Zároveň byly zbudovány školy, které odstranily negramotnost a naučily domorodce rusky. Po zhroucení Sovětského svazu sužovala Čukče nezaměstnanost a alkoholismus, bídu zmírnily až investice, kterými pozvedl chov sobů místní gubernátor Roman Abramovič. Nastala také renesance tradičního šamanského náboženství.

Kultura.

K zápisu čukčského jazyka se používá upravená azbuka. Ve dvacátých letech 20. století vytvořil pastevec Tenevil čukotské obrázkové písmo, které se však neujalo. Významným čukčským spisovatelem byl Jurij Rytcheu, jehož román "Magická čísla" vyšel i v češtině.

Zajímavost.

V ruském prostředí jsou rozšířeny anekdoty líčící Čukče jako necivilizované tupce. Skupina čukotských intelektuálů podala žalobu na autory slovníku, zmiňujícího tento význam slova Čukča.

Čukčové patří mezi původní malé národy Severu, Sibiře a Dálného východu Ruské federace a obývají převážně poloostrov Čukotka. K čukčské národnosti se hlásí více než patnáct tisíc lidí. Tří čtvrtiny z nich obývají Čukotský autonomní okruh, zbytek žije na zbytku ruského území (především Kamčatský kraj). Podle sčítání v roce 2001 žilo třicet Čukčů také na Ukrajině.


Celý příběh.

Jedná se o příběh ze severské mytologie. Byla bájnou tekutinou, která z jakékoliv osoby učinila jedním lokem skvělého básníka.  Příběh začíná na samotném počátku. Během uzavírání míru mezi Asy a Vány se dohodli na zpečetění míru napliváním do společného kotle. Po tomto činu se uspořádala hostina na oslavu míru mezi těmito frakcemi. Po ukončení hostiny bůh Ódin rozhodl, že by byla škoda nechat tento kotel opuštěný. Rozhodl se, že pro tento předmět symbolizující mír vymyslí nějaké využití. S Freyem a Freyou se rozhodli pro stvoření boha, který bude uchovávat moudrost obou skupin. Tak byl stvořen Kvasi. Po několika dnech odpočinku se vydal na cestování po osadách smrtelníků a radil jim s jejich strastmi. Po několika navštívených osadách, taktéž doputoval do osady, ve které žili dva skřítci, (v originálním díle se jedná o trpaslíky) Fjalar a Galar. Měli v úmyslu mu položit zákeřnou otázku v soukromí jejich sídla. Kvasi se tedy vydal do jejich sídla. V sídle se nacházel kotlík nazýval se Ódreri (dárce vytržení) a dva soudky jmenovali se Són a Bodn, vedle těchto nádob byl nasbíraný i med. Než se však stihl zeptat na to, jakou otázku pro něj mají, tak Galar podřízl Kvasimu hrdlo. S pomocí svého bratra Fjalara jej pověsil nad soudky a nechal ho viset do té doby dokud, všechna jeho krev nenatekla do soudků. Krev s medem lehce povařili, přidali pár bobulí a básnická medovina byla hotová.  Druhý den ráno navštívili skřítky bohové. Ti tvrdili, že jsou nevinní, a Kvasi se zadusil svojí moudrostí. Bohové jim uvěřili a odnesli si jeho vykrvené tělo. Rychle se roznesla zvěst o básnické medovině mezi osadami. Doneslo se to i k obrovi Gillingovi, kterému byli skřítci dlužni. Tohoto obra vylákali na loďku, která ho neunesla, a obr se utopil. O medovinu se nechtěli s nikým dělit. Přišla za skřítky i obrova manželka a té se také zbavili. Za nějaký čas se skřítci neprobudili v jejich sídle, jak bylo zvykem, ale na dně loďky a s cizím obrem, který o sobě tvrdil, že je syn Gillinga, a jmenoval, se Suttung. Obr se je snažil utopit a v poslední chvilce, aby si zachránili život, mu slíbili všechnu básnickou medovinu. co mají. Obr váhal a na jejich nabídku přistoupil. Skřítkům byl život ponechán a Suttung si odnášel dohromady tři nádoby básnické medoviny. Jak plynul čas, tak skřítci po osadách hlásili, jak s nimi Suttung naložil a tyto zvěsti se donesly až k samotnému Ódinovi. Rozkázal bohům, ať připraví tři dřevěné sudy, nejlepší brousek a nebozez zvaný Rati. Suttung daroval básnickou medovinu své dceři Gunnlöd, která jí střežila v nitru hory.  Ódin se vydal za Suttungovým bratrem Baugim. Před jeho sídlem pomocí lsti s brouskem zabil všechny jeho otroky a nastoupil na jejich místo. Baugim byl s Ódinem spokojený, ale netušil, že se jedná o Ódina, který se nazýval falešným jménem Bölverk. Bölverk tedy žádal za své služby ochutnat básnickou medovinu, kterou ukrývá jeho bratr. S Baugim se vydal na návštěvu Suttunga. Suttung prosbám bratra nevyhověl. Bölverk navrhl, že se vydají na horu Hnitbjörk (zde byla ukryta medovina). Bölverk propůjčil Baugimu nebozez, aby vyvrtal díru do hory, jelikož to byl silný obr, nebyl to pro něj problém. Jakmile byl otvor hotový, Bölverk se proměnil v hada a do nitra hory se doplazil. Zde se změnil v pohledného mládence a několikrát svedl Gunnlöd. Pomocí vydírání, o tom jak by rád popsal její rty a další překrásné věci na jejím těle, jej zavedla ke kotlům s medovinou. Každý kotel na jeden doušek vypil, proměnil se v orla a ulétěl pryč. Günnlod běžela za svým otcem a řekla mu, co se stalo. Ten se proměnil v orla a letěl za Ódinem. Jakmile se Ódin blížil k sídlu bohů tak, jej začal dohánět Suttung. Z úst naplnil 2 sudy medovinou, a když se chystal naplnit třetí, tak jej Suttung dostihl. Ódin neváhal a třetí sud nenaplnil, ale vypustil jej na Suttunga, kterého usmrtil.

Medovina básnictví (také "básnická medovina" či "Suttungova medovina") je bájnou tekutinou – medovinou dávající básnické schopnosti, pocházela z medu a z krve bytosti zvané Kvasi, vzniklé ze slin Ásů a Vanů, kterou posléze zabili skřítci jmény Fjalar a Galar. Po nějaké době pozvali ti samí skřítkové k sobě obra Gillinga i s jeho ženou a oba je zabili. To se dozvěděl jejich syn Suttung, který je přišel pomstít. Jako vykoupení za své životy mu skřítci dali medovinu. Suttung medovinu vzal a odvezl domů. Ukryl ji na místo zvané Hnitbjörg a svěřil své dceři Gunnlöd.


Vývoj pohonu a přídavných zařízení.

Z historického hlediska se vývoj roleb, více či méně shoduje, s technologickým pokrokem většiny oblastí strojírenství.  Zatímco první rolby byly ve většině případů vybaveny benzínovým agregátem, dnešní stroje jsou vždy vybaveny přeplňovaným dieselovým agregátem, jehož velikost a výkon je volena dle podmínek, ve kterých je rolba nasazena. K přechodu na dieselové agregáty došlo přibližně na přelomu 70. a 80. let 20. století. Ke změně došlo zejména z výkonových a ekonomických důvodů. Dnes jsou rolby vybavovány nejmodernějšími dieselovými motory, který splňují ty nejpřísnější ekologické normy. Samotný pohon rolby je obstaráván hydraulickým pohonem, nikoliv mechanicky, jako například u automobilů. V dnešní době je standardním formátem pohonu dieselový agregát, který je připojen přímo na rozdělovací převodovku se třemi výstupy. 1. a 2. výstup pohánějí pojezdová čerpadla, která následně pohánějí hydromotor zakončený planetovou převodovkou, která umožňuje co nejlepší přenos výkonu na samotné pásy. Zároveň je možné nezávisle na sobě ovládat oba pásy najednou. 3. výstup pohání čerpadlo samostatného hydraulického okruhu, kterým se ovládají přídavná zařízení.  V roce 2012 představila firma Pisten Bully model 600E+, který se od ostatních liší použitím elektromotorů namísto hydromotorů, ale pouze pro pohyb stroje, přídavná zařízení jsou stále poháněna systémem hydraulickým, zejména kvůli přesnosti, se kterou lze pomocí tohoto systému přídavná zařízení ovládat. Tento systém pohonu je známý taktéž jako diesel-elektrický pohon, běžně používaný v lokomotivách železniční dopravy.  Výkon rolby je tedy rozdělen 2/3 pohon pojezdu a 1/3 přídavná zařízení (převážnou část výkonu této části však spotřebovává fréza, až 90 %). Přídavná zařízení také prošla značnými změnami a vývojem, především z důvodů zefektivnění hydraulických zařízení. Například první frézy vlastně vůbec nebyly frézy, jen válce, které s nevelkou efektivitou rovnaly terén za strojem. Oproti tomu dnes se používají frézy s nejmodernějšími technologiemi jako je například elektronicky řízené kopírování terénu a další. Radlici se dostalo také značného pokroku zejména v rozšíření z 4polohového sytému na systém 12polohový.  Rolby jsou dnes navíc vybaveny speciálním navíjecím zařízením, které napomáhá s pohybem v nejobtížnějším terénu. Naviják má plynule regulovatelnou sílu tahu (dnes až 4,5 tuny, tedy 45 kN). Délka lana se různí, nejčastěji však bývá lano dlouhé 1000 až 1400 metrů.

Sněžná rolba je speciální pásové vozidlo, určené k pohybu ve svažitém zasněženém terénu a k úpravám lyžařských tratí (běžeckých i sjezdových) Obecné označení vzniklo ze značky stroje Rolba jazykovým jevem zvaným apelativizace. Vznikla i odvozená slova rolbovat, rolbař, urolbovaný (sníh).


Původ.

Zmínky o plemeni jsou již 1500 let staré, zdokumentováno je posledních 600 let, ale odhaduje se, že toto plemeno je mnohem starší. Rozšířeni jsou hlavně v pásmu Předkavkazska a Zakavkazska, území, rozprostírajícím se na sever od kavkazského hřebene až ke Kumsko-manyčské sníženině mezi Černým a Kaspickým mořem, a dále až ke hranicím Íránu a Turecka. Znám je i v Pákistánu a severní Indii. Velká obliba jeho chovu je v USA vzhledem k velkému tamnímu množství ruských emigrantů. To s sebou nese z pohledu čistokrevnosti mnoho vzhledových přechodů se středoasijským pasteveckým psem. V těchto nevlídných oblastech chrání tento pes stáda ovcí před medvědy, tygry, vlky a jinými šelmami, ale také objekty, zahrady a usedlosti před zloději. Soužití více psů kavkazského pasteveckého psa je matriarchálního charakteru.  V zemích původu, na území bývalého Sovětského svazu, je dodnes využíván ke strážní službě ať už armádních či policejních objektů, zejména je negativně znám z ostrahy věznic a v rámci tzv. východního bloku z ostrahy Berlínské zdi. V dnešní době je znám svou strážní službou na hranici Ruska a Číny, kde není žádná pevná překážka signalizující hranici zemí. V otevřeném prostoru je mezi strážními stanovisky vysílána smečka cca 5 psů (samců), kterou řídí a usměrňuje jeden psovod vedoucí na vodícím laně jednu fenu. Psi jdou přirozeně za fenou a v ochranitelském pudu jsou velmi výkonní v obranářském režimu. Toto plemeno je pochopitelně u těchto restriktivních složek podrobeno rozsáhlému výcviku, jehož kow-how není v Čechách znám, neboť jsou v Rusku, jak je vidět ve zprávách v TV, využíváni též na stopování, tedy čichání v jakémsi "loveckém pudu", i k záchranářské službě, která je pro vzpomeňme bratrance plemene Bernardýna jeho původně primárním zaměřením. Je též využíván jako silný a vytrvalý horský tažný pes (nehledě na jeho obranářskou úlohu proti dravým šelmám).

Popis.

Kavkazští pastevečtí psi jsou středně velcí až velmi velcí, robustní a svalnatí psi. Mají různou barvu, většinou černošedou nebo rezavou, někdy i slámově žlutou i bílou. Jejich srst je hrubá, podobná srsti medvědí. V zimě se podobají vzhledem i vzrůstem medvědům. Podle srsti rozlišujeme plemena dlouhosrstá, krátkosrstá a je i mnoho přechodných typů, kdy například chybí hříva nebo huňatý ocas. V zimě psu naroste velmi hustá hříva (i krátkosrstému, s pokrytím těla podobně jako u lva) dlouhá cca 15 cm.  V zemi původu, tedy země bývalého Sovětského svazu, se dosud provádí razantní restriktivní selekce štěňat. Mezi vylučující vady patří v opozitu ke kulturním plemenům zejména bázlivost, důvěřivost, nedostatečná razance, malá velikost atd. Tato selekce se dosud provádí v Rusku u strážních oddílů pod hlavičkou armády, policie, vězeňské služby, ostrahy hranic atd. Jako reprezentanty plemene je pak možno vidět na výstavách či soutěžích obran v Rusku jedince přesahující kohoutkovou výšku 90 cm a váhu 100 kg.  Toto plemeno patří ke skupině podléhající v některých zemích společenské regulaci (v ČR zatím ne) – tzn., že pro jeho chov je nutno splnit společností dané podmínky (něco jako zbrojní pas na psa). Např v Rusku platí v tomto ohledu několik restriktivních kritérií jako: "Povinný výcvik psa. Každý majitel musí získat certifikát odbornosti –podmínkou je absolvování odborného kynologického kurzu v rozsahu 300 hodin, což odpovídá 2 semestrům na vysoké škole. Jen držitelé certifikátu smějí se psem na veřejná prostranství. Celá chovatelova rodina musí mít základní zkoušku odbornosti. Součástí zkoušky odbornosti je silový test. Na veřejná prostranství jen s náhubkem a na vodítku."  V České republice se chovají od osmdesátých let, kdy byli první jedinci dovezeni z Německa (NDR), následně ze země původu.  Chov se řídí oficiálně platným standardem FCI.

Použití.

Kavkazští pastevečtí psi jsou odolní psi přírodního plemene, kteří snesou drsné povětrnostní podmínky. Jelikož jsou od přírody vybaveni velmi hustou a dlouhou srstí, dobře snášejí zimní podmínky při teplotách i pod - 40 °C. Nemají rádi uzavřené prostory, je však namístě pořídit kotec pro případné umístění při příchodu návštěvy. Většinou obývá zahradu, pod přístřešek jde teprve po promočení při velmi silném dešti. Jako závětří mu stačí keř, sníh miluje.  Velmi důležitá je socializace štěněte, začlenění do rodiny s trvalým kontaktem. Nejlépe mu svědčí být na zahradě, ale nic nebrání jeho umístění v bytě, pokud bude moci chodit několikrát denně na procházky do přírody, což s sebou nese jistá úskalí. Toto plemeno je primárně hlídač a obranář. Hlídá neustále a pořád, Příkazy psovoda i vše ostatní jsou pro něj sekundární. Není schopen klasického služebního výcviku jako stopování či vyšší poslušnosti, avšak k obraně ho není třeba klasicky cvičit. Přes den není moc aktivní, šetří energii na případný zásah, s příchodem večerního šera a v noci jeho aktivita výrazně narůstá. Jako obranář zasahuje až v situaci, kterou dle jeho vyhodnocení není jeho psovod sám schopen zvládnout, případně při narušení jeho prostoru v pánově nepřítomnosti. Na cvičný rukáv moc nereaguje, ale při zásahu na figuranta s oblekem na kousání do celého těla je velmi aktivní. Výcvik tohoto molossoidního plemene je odlišný od klasických kulturních plemen. Provádí se při nácviku obran – zaktivování taháním za kožich s pokud možno následným zákusem do peška či obleku na kousání do celého těla, do rukávu z důvodů velikosti psa a možného zranění figuranta raději ne.  Velmi důležitý je výcvik poslušnosti a následně obran pod dohledem zkušeného cvičitele a figuranta. Nikoliv aby se naučil bojovat, což je mu přirozené, ale aby v rámci socializace poznal různé situace a naučil se spolupracovat se svým psovodem a věděl, kdy zasáhnout, resp. nezasáhnout.  Mimořádná ostrost, kousavost a nedůvěra k cizím je u něj zrovna tak přirozená jako oddanost svému pánovi. Jeho instinkt chránit je hluboce zakořeněný a bude zaktivován pokaždé, kdy bude jakkoliv narušen jeho prostor či budou ohroženi lidští členové domácností včetně dětí a hospodářských zvířat.

Možná záměna.

Šarplaninský pastevecký pes je přes téměř identického vzhledu, avšak o poznání menší. Stejně velký středoasijský pastevecký pes mívá kratší srst a obvykle se mu kupíruje ocas.

Kavkazský pastevecký pes, též kavkazský ovčák nebo zkráceně kavkazan) je psí plemeno, původně určené k obraně a hlídaní dobytka. Jde o obtížné plemeno vhodné jen pro velmi zkušeného chovatele. Nepatří do rukou začátečníkovi, psychicky labilnímu člověku nebo jedinci se slabou fyzickou dispozicí. Toto plemeno patří ke skupině podléhající v některých zemích společenské regulaci (v ČR zatím ne) tzn. že pro jeho chov je nutno splnit společností dané podmínky (zbrojní pas na psa). Dle zahraničních webových serverů, kde je hodnocena kategorie "Watching/Guarding", tedy "Sledování/Aktivní" bojová obrana, je jako jediné plemeno ze všech hodnocen plným počtem bodů v obou kategoriích při hodnotící škále 15 bodů. Např. pro srovnání nejznámější hlídací pes v ČR - NO, tedy Německý ovčák, dosahuje hodnocení v 1. kategorii menšího a ve druhé méně než polovinu.


Život a dílo.

Nejvýznamnější zdroje jeho inspirace představuje patrně rodný limuzínský kraj a zkušenost první světové války (1914-1918), v níž bojoval jako mladý muž. Byl však formován také prostředím chlapeckého internátu; posléze studoval na prestižní École normale superieure. Již během studií se stal germanofilem a cestoval po německých zemích, kde se setkal s císařem Františkem Josefem I. Německo-francouzskými vztahy se zabývá jeho román "Siegfried a Limuzínsko" o francouzském vojáku a spisovateli, jenž v důsledku zranění ztratí paměť a osvojí si německou identitu. Pod jménem Siegfried von Kleist pak publikuje v poválečném Německu, dokud ho přítel, vypravěč, neodvede zpět do rodného Limuzinska.  Za druhé světové války, kdy autor působil jako diplomat, sympatizoval s německou stranou, takže později musel čelit nařčení z kolaborace a antisemitismu. Literární vědec František Götz však naopak zdůraznil Giraudeauxův humanismus a pacifismus.  Jeho patrně nejslavnější divadelní hrou je "Bláznivá ze Chaillot" (1945). Hlavní hrdinka Aurélie, nazývaná Bláznivá, nepřestane věřit v lásku a dobro a postaví se proti skupině finančníků odhodlaných kvůli svému zisku zničit celou Paříž.  Ke známějším autorovým divadelním hrám patří též "Undina" (fr. Ondine, 1938), která zpracovává příběh rusalky opouštějící pro lásku k člověku bezpečí vodní říše a mířící do světa lidí. Undina jednoho dne spatří rytíře Hanse, který je prvním příslušníkem lidského rodu, jehož potká. Okamžitě se do něj zamiluje nekonečnou láskou, jaké duše člověka není schopna. Hans se do Undiny zamiluje také, opouští kvůli ní i svou krásnou snoubenku Bertildu. Undinu však lidský svět zničí svou malostí, lhostejností a přetvářkou. Příběh končí tragicky.  Z Giraudouxových románů je nejvýznamnější básnická próza "Zuzanka a Tichý oceán". Pojednává o limuzínské dívce, původem z autorova rodného Bellacu, která vyhraje v soutěži cestu kolem světa. Kdesi mezi Jižní Amerikou a Austrálií však její loď ztroskotá a Zuzanka se jako jediná z posádky zachrání. Dílo není pojato jako epický narativ, ale jako sled lyrických dojmů, vzpomínek, překvapivých přirovnání a metafor. Sleduje Zuzančin život na ostrově především z jeho vnitřní stránky.  Jean Giradoux je pochován na hřbitově 'Passy' v Paříži.

Hippolyte Jean Giraudoux ["ipolit žán žiródú"] (29. říjen 1882, Bellac – 31. leden 1944, Paříž) byl francouzský prozaik, dramatik a diplomat.