Život.

Tacitus ve svých Análech (XVI, 18 a násl.) uvádí, že Petronius byl prokonzulem v Bithýnii. Prokonzul Titus Petronius byl osobním přítelem císaře Nerona, který jej učinil „rozhodčím ve věcech vkusu“ ("arbiter elegantiarum"). Po neúspěšném Pisonově pokusu o státní převrat ho pretoriánský prefekt Tigellinus, který byl jeho konkurentem v boji o císařovu přízeň, obvinil z účasti na spiknutí. Petronius byl tak v roce 66 n.l. přinucen spáchat sebevraždu. Ještě před svou smrtí podle Tacita napsal Neronovi dopis na rozloučenou, ve kterém podrobně vypsal císařovy zločiny a vypsal spolupachatele. Tacitus zdůrazňuje stoický charakter Petroniovy sebevraždy, když uvádí, že po stvrzení inkriminovaného dopisu nezapomněl zlomit svůj pečetní prsten, aby zabránil jeho zneužití. Petronius je hlavním hrdinou románu "Není římského lidu" od Jarmily Loukotkové. Vystupuje i v knize Quo vadis od Henryka Sienkiewicze. Dochovanými zlomky Satyrikonu se inspiroval italský neorealistický režisér Federico Fellini k natočení stejnojmenného filmu. Ve filmu vystupuje rovněž postava autora Petronia, která nese rysy ideálního stoického filozofa, jak je nacházíme například v Senekových textech.

Dílo.

Pod Petroniovým jménem je obecně znám román "Satirikon" či Satyrikon. Tacitus se však nezmiňuje o žádné spisovatelské činnosti Tita Petronia. Do dnešní doby se dochovaly pouze zlomky původně mnohem delšího textu. Autor zde vypráví o putování tří mladíků po Itálii. Tito mladíci zažívají mnohá dobrodružství a jejich zážitky jsou obrazem tehdejších společenských poměrů. Vše je psáno zábavnou a ironickou formou. Nejdelší zachovalou částí je Hostina u Trimalchiona. Hlavním hrdinou této epizody je neotesaný zbohatlík otrockého původu. Průběh hostiny poskytuje barvitý obraz života tehdejší provinční smetánky.  "Satyrikon" vyniká neobyčejným stylistickým bohatstvím. V textu se vyskytuje lidová mluva i nejvybranější latina stříbrného věku římské literatury. Zlomky Satyrikonu se vyznačují velkým množstvím rukopisných variant. Na mnoha místech je text nevratně poškozen, jinde nabízí celou řadu protichůdných interpretací. Důvodem je mimo jiné i to, že při líčení zábavy propuštěnců na hostině u zbohatlíka Trimalchiona autor využívá jazyka nižších vrstev společnosti, který se jinak v literární latině objevuje jen zřídka. V textu se střídá próza a veršované pasáže, z nich nejrozsáhlejší jsou "O dobytí Tróje" a "Občanská válka".

Petronius, zvaný též Gaius Petronius Arbiter nebo Titus Petronius, (asi 27–66 n. l.) byl římský patricij, o jehož působení na dvoře císaře Nerona a stoické smrti se zmiňuje římský historik Tacitus. Často bývá označován za autora Satirikonu.


Kompozice.

Autoři oltáře kombinují v souladu s pozdně gotickou tradicí křídlových oltářů malbu s řezbou, malba zde však má mnohem větší podíl. Oltář má dvojitá křídla, jež umožňují tři různé konfigurace. Při uzavřeném oltáři je vidět scénu Ukřižování, na křídlech ji doprovází vyobrazení svatého Antonína a svatého Šebestiána a na predelle ve spodní části scéna Oplakávání Krista, jež zůstává viditelná i při prvním otevření.  Zavřený oltář vyjadřuje mystérium oběti. Uprostřed vidíme, zmučené Kristovo tělo, vlevo podpírá svatý Jan Evangelista omdlévající Pannu Marii. Pod křížem klečí a spíná k Ukřižovanému ruce svatá Máří Magdaléna. Vpravo stojí svatý Jan Křtitel s beránkem a ukazuje na Spasitele.  Sochařská práce, která je dílem Niklause von Hagenaua, se objeví teprve při rozevření skříně. Na rozdíl od středověkých oltářů, jež byly rozděleny na jednotlivá pole se samostatnými výjevy, se před námi v případě "Isenheimského oltáře" odehrává jednotný výjev viděný z jediného bodu a ve společném prostoru. První otevření ostře kontrastuje se zavřeným oltářem. Ve veselých barvách jsou zde líčeny nejpodstatnější okamžiky Kristova života – Zvěstování Panně Marii na levém křídle, Narození Páně uprostřed a Zmrtvýchvstání na pravém křídle. K nejoblíbenějším madonám německé renesanční malby patří postavička Panny Marie která vychází z chrámu za doprovodu andělské hudby a je zahalena zlatým božím mrakem. „Neposkvrněné početí symbolizují růžový keř bez trnů, uzavřená zahrada a benátské sklo.“  Při druhém otevření se před námi objeví výjev Pokušení svatého Antonína a setkání sv. Antonína s poustevníkem Pavlem. Grünewald se zde představuje jako pozdně gotický fantaskní malíř. „Mocí své fantazie, vynalézavostí, schopností spojovat zdánlivě k sobě nepatřící věci, magickým účinkem barev a sugestivním působením akce se k jeho Pokušeni sv. Antonína přiblížili jen někteří surrealisté.“

Současnost.

V současné době je "Isenheimský oltář" umístěn v Colmaru v Muzeu Unterlinden na východě Francie v Alsasku. Jeho části jsou rozloženy a opatrně rozřezány, aby bylo možné prohlédnout si všechny tři pozice samostatně.

Isenheimský oltář je nejvýznamnějším a současně také nejrozměrnějším dílem německého renesančního malíře a představitele pozdně gotického expresívního spiritualismu Matthiase Grünewalda (kolem 1470–1528). Oltář, jenž patří k nejvýznačnějším dílům světového malířství, a který umělec zhotovil v letech 1513–1515, je kombinací sochařství a malířství s dokonalým zobrazením výrazu a lidského těla v pohybu.


Rozšíření.

Ze svých vymezených stanovišť unikal postupně do volné přírody, kde za příhodných podmínek zplaňoval a nyní se vyskytuje jako plevel v Evropě, Severní a Jižní Americe, Makaronézii, Africe, Jihovýchodní Asii, Austrálii, na Novém Zélandu i na některých Tichomořských ostrovech. V místech svého původu roste na chudých andských svazích až do nadmořské výšky 2500 m i jako plevel mezi tamními kulturními rostlinami.  V přírodě dnešní České republiky byl tento neofyt poprvé pozorován roku 1853 a dodnes se v ní udržel. V současnosti se krátkodobě vyskytuje na teplejších územích státu, zejména v Polabí. Protože se občas pěstuje na zahradách jako nenáročná, ozdobná letnička, zplaňuje v okolích zahrádkářských kolonií a sídlišť. Roste tam v teplých, sypkých minerálních půdách v řídkých trávnících, návozech zeminy, příkopech, na hromadách kompostů a ojediněle se dostává i na pole jako plevel.

Popis.

Bylina s nevětvenou lodyhou vysokou 50 až 130 cm, která je slabě hranatá a ve spodní části bývá někdy chlupatá. Je střídavě porostlá lysými, tuhými, dlouze řapíkatými listy s čepelemi vejčitými až eliptickými, 5 až 15 cm dlouhými a 2 až 10 cm širokými, na okrajích nepravidelně zubatými, chobotnatě laločnatými nebo peřenosečnými a na vrcholu tupě špičatými.  Modré nebo modrofialové, 2 až 3 cm velké, oboupohlavné květy na dlouhých, svěšených stopkách vyrůstají jednotlivě z úžlabí listů. Pětičetné květy mají nafouklý, pohárkovitý, hluboce členěný, zelený kalich, který je vytrvalý a se zráním plodu zvětšuje. Koruna je zvonkovitá, mělce laločnatá, její vejčité plátky jsou modré nebo modrofialové, na bázi mají tmavší skvrny a často mívají bělavý střed.  Tyčinek je v květu pět, mají krátké nitky srostlé v hrdle koruny a nesou eliptické, podélně se otvírající prašníky. Semeník ze dvou plodolistů je druhotně dělen na tři až pět pouzder, která obsahují četná vajíčka. Nitkovitá čnělka je zakončená laločnatou bliznou. Kvete od srpna do října, květ je otevřen asi jen od 11 do 16 hodin a brzy po hmyzím opylení uvadá.  Plod je hnědá, kulovitá, vysychavá, nepukavá bobule o průměru 1,5 cm krytá suchým, vytrvalým kalichem. Obsahuje 20 až 100 kulovitých, slabě stlačených, světle hnědých semen velkých asi 1 mm, kterými se rostlina rozmnožuje.

Toxicita.

Podobně jako jiné rostliny z čeledi lilkovitých obsahuje taktéž lilík mochyňovitý toxické látky, např. alkaloidy příbuzné hyoscyaminu nebo atropinu a glykosidní hořčinu nikandrin.

Význam.

Dříve byl využíván v léčitelství, sloužil jako diuretikum a používal se při vyplavování písku z močových cest. Odvar se užíval i jako silné sedativum. Pro vysoký obsah toxických látek a následnou možnost otravy se k léčení již nepoužívá.  Občas se pěstuje jako okrasná letnička, především kvůli svým nápadným modrofialovým květům. Zralé, vysušené plody se využívají v suché vazbě. Rostlina vydává z listů do ovzduší látky odpuzující některý hmyz a pro tyto repelentní účinky se vysazuje i do skleníku.  Na východě tropické Afriky, v Keni, Ugandě a Tanzanii se stal silně se šířící invazní rostlinou, obdobně jako v Pacifiku na Havaji a Nové Kaledonii. Nejčastěji zapleveluje sojové plantáže.

Poznámka.

Existuje i varieta s fialově naběhlou lodyhou, řapíky a kalichem, která je některými autory chybně považována za druh "Nicandra violacea".

Lilík mochyňovitý ("Nicandra physalodes") je jednoletá, až metr vysoká bylina a je považována za jediný druh monotypického rodu lilík. Pochází z jihoamerického Peru a do Evropy se dostal jako výsledek objevitelských výprav a pro své květy začal být pěstován ve šlechtických zahradách a parcích co okrasná rostlina. Je velmi citlivý na pokles teploty, již při +2 °C hyne.


Biografie.

Narodil se v Rawiczi v Německém císařství (od roku 1945 součástí Polska). V patnácti letech byl nucen, z důvodu finanční nouze rodiny, začít pracovat a rodinu podporovat. I tak však byl schopen dostudovat práva a ekonomii. Ve svém životě se věnoval jak v pokračování rozvoje praktického sionistického osídlení, tak akademické kariéře. V roce 1905 se stal členem Sionistické organizace (ZO). O dva roky později byl vyslán tehdejším prezidentem ZO studovat stav jišuvu (židovského společenství v Palestině, tou dobou provincie Osmanské říše) a zjistit možnosti rozvoje zemědělství a průmyslu. Ve své správě popsal, co na místě viděl, což bylo znepokojující, a doporučil zlepšit situaci. V roce 1908 se z rozhodnutí osmého Sionistického kongresu přestěhoval do Palestiny. V Jaffě založil a řídil sionistickou organizaci Palestinský úřad, jejímž cílem bylo řídit osadnické aktivity sionistického hnutí. Jeho práce umožnila, aby se praktický sionismus stal skutečností a dala podobu druhé aliji (poslední židovské imigrační vlně do Palestiny před první světovou válkou). Stal se vrchním sionistickým nákupčím půdy. Pomáhal získat půjčku pro Achuzat Bajit (pozdější Tel Aviv) a nakupoval pozemky v Karmelu, Afule, Jizre'elském údolí a v Jeruzalémě. Sehrál klíčovou roli ve formování podoby židovského osadnictví v Palestině a změně paradigmatu osadnictví; totiž z majitelů plantáží a chudých dělníků na kolektivní kibucy a družstevní mošavy, které se staly páteří utváření státu. Katalyzoval změny v komuně Sedžera a pomáhal se vznikem prvního izraelského kibucu – Deganji. Pomáhal však též se vznikem Kineretu, Merchavji a dalších osad. Později podporoval Jehošuu Chankina v nákupu rozlehlých pozemků v Galileji.  Patřil mezi zakladatele mírového hnutí Brit šalom, které podporovalo dvoustátní řešení. Hnutí však opustil po arabských krvavých nepokojích roku 1929, zejména po Hebronském masakru. Od té doby byl přesvědčen, že jediným možným řešením je pouze nezávislý Židovský stát a věřil, že způsobem, jak dojít ke vzniku státu, je pokračovat v osadnictví. V letech 1933 až 1935 byl ředitelem Židovské agentury a pomáhal s usazením velkého množství židovských imigrantů, kteří v tomto období přišli z Německa. Zemřel v roce 1943 a je pochován v kibucu Deganja Alef.

Památka.

V Magdeburgu, kde Ruppin prožil část svého mládí, je na jeho počet pojmenována jedna z ulic. V Haifě naproti tomu existuje tzv. Ruppinova cena, udílená za mimořádnou činnost ve filosofii, myslitelství a politice. Jedním z nositelů ceny byl filosof a sionista Felix Weltsch, kterému byla cena udělena v roce 1952. Na jeho počest je rovněž pojmenován kibuc Kfar Ruppin v severním Izraeli.  V centrálním Izraeli je po něm pojmenován vzdělávací komplex Midrešet Ruppin.

Dílo.

Mezi Ruppinova vybraná díla patří:

Prof. Dr. Arthur Ruppin (: ארתור רופין, "Artur Rupin"; 1. března 1876, Rawicz – 1. ledna 1943, Jeruzalém) byl sionistický myslitel a vůdce. Kromě toho byl jedním ze zakladatelů Tel Avivu, průkopnickým židovským sociologem a demografem, označovaným za „otce židovské sociologie“, a v letech 1902 až 1907 ředitelem Židovského statistického úřadu v Berlíně. V roce 1926 se stal součástí akademické obce Hebrejské univerzity v Jeruzalémě a založil tamní katedru sociologie. Na jeho počest byla pojmenována jedna z budov univerzitního kampusu. Ruppinovým nejvýznamnějším sociologickým dílem je „The Jews In The Modern World“ z roku 1934. Rovněž podporoval vznik nových forem židovských osad, tzv. kvucy, kibucy a mošavy.


Název.

Termín „teleportace“ (řecky "tele" = vzdálenost, latinsky "portare" = nést) zavedl v roce 1931 publicista Charles Fort (1874–1932), který shromažďoval a později v souborech publikoval mimo jiných zpráv o podivných jevech i zprávy o „poletování“ kamenů a o metapsychologií popisovaném protunelování se kamenů hmotnou překážkou. Dnes se o v 19. století údajně pozorovaných tzv. aportech nejrůznějších objektů (nejčastěji kamenů), ale i živých zvířat, hovoří v populární literatuře jako o teleportaci.

Skutečná teleportace.

V roce 1993 popsala skupina vědců vedená Charlesem Bennettem kvantovou teleportaci, pomocí níž je možné přenést úplnou informaci o částici. Při teleportaci částice A do částice C je třeba použít další částici B, která je kvantově provázána s částicí C. Při kontaktu částic A a B se informace z A přenese do B, a díky provázání zároveň také do částice C. Ta se stává identickou s částicí A, jejíž informace byla během teleportování zničena. První experiment s kvantovou teleportací proběhl roku 1997 na univerzitě v Innsbrucku, kde byly teleportovány fotony ultrafialového světla. V roce 2004 byly poprvé kvantově teleportovány atomy.  V roce 2002 byl teleportován laserový paprsek.  Jiná metoda teleportace byla navržena v roce 2007, nevyžaduje kvantové provázání, ale využívá Boseho-Einsteinův kondenzát (BEC), ve kterém jsou částice na nejnižší energetické hladině a mají stejný kvantový stav. Na BEC se pustí teleportovaná hmota, jejíž částice také dosáhnou nejnižší energetické hladiny a nadbytečnou energii vyzáří jako světelný paprsek, obsahující veškerou informaci o teleportovaných částicích. Tento paprsek pak při kontaktu s jiným BEC vytvoří původní teleportovanou hmotu.  V roce 2012 čínští vědci teleportovali informace o vlastnostech shluku asi 100 milionů atomů rubidia o velikosti 1 mm na vzdálenost 150 metrů. V témže roce byly teleportovány fotony na do té doby rekordní vzdálenost 143 km mezi ostrovy La Palma a Tenerife.  Teleportace makroskopických předmětů je prozatím záležitostí science fiction.

Problém kontinuity existence.

Zejména při hypotetické teleportaci živých objektů můžeme narazit na filozofický problém kontinuity existence. V případě přenosu pouze informací o pozici a stavu jednotlivých částic osoba ve výchozím místě de facto zemře a v cílové stanici je sestavena už jen její, byť identická, kopie. Zajímavý paradox je pak to, že ani okolí, ani samotná kopie osoby není za tohoto stavu schopna přerušení kontinuity existence zaregistrovat. Paradox kontinuity vede k paradoxu identity.

Teleporty v science fiction.

Snad nejstarší příběh o teleportu ve sci-fi byl vydán roku 1877. David Page Mitchellův příběh „The Man Without A Body“ vypráví o vědci, který dokázal rozložit kočku na atomy, ty pak přenést po telegrafním drátě a zase je složit. Když ovšem vědec následně aplikoval postup na sebe sama, po přenosu hlavy se vybila baterie.  Známější je povídka Moucha z roku 1957, která byla zfilmována 1958 a podruhé roku 1986.  První filmový seriál, kde se teleport objevil, byl "Star Trek" (viz Transportér (Star Trek)). Producenti filmu ho vymysleli, aby ušetřili náklady a nemuseli vytvářet v trikových studiích drahé scény s přistávacími moduly. Díky jeho velmi častému používání se teleport stal částečně symbolem tohoto seriálu a mnohá další vizuální díla se nechala inspirovat efektem pro teleportaci ve Star Treku použitým.  Další seriál, kde se objevil teleport, je Hvězdná brána. Tam se teleportu říká transportní kruhy. Takových technologií transportujících rozložená tělesa v nulovém čase je více. Nejvíce se ale teleportu podobá asgardské transportní zařízení.

Počítačové hry.

Teleport se objevuje v řadě počítačových her a je již standardní součástí FPS her:

Teleportace je metoda nepřímého přemisťování objektů, při kterém je místo samotného předmětu přenášena informace o něm a podle ní je pak na místě určení stejný předmět vytvořen. Teleport je zařízení sloužící k takovémuto přenosu.


Životopis.

Dětství.

Narodil se Františku hraběti z Thurnu a Valsassiny a jeho druhé ženě Barboře Šlikové 14. prosince 1567 v tyrolském Innsbrucku jako v pořadí pátý syn. Jeho rodiče byli protestanti, ale po otcově smrti v roce 1586 začal Jindřicha vychovávat strýc Jan Ambrož. Byl to horlivý katolík a vychovával ho v Kraňsku. Zde se mluvilo především německy, italsky a slovinsky. To způsobilo, že se Jindřich nikdy nenaučil dobře česky, přestože jeho matka Barbora rozená Šliková byla Češka. Je pohřbena v kostele sv. Jiří v Tikovicích (Štikovicích), její náhrobek je zachován. Kostel byl v té době protestantský a patřil k prštickému panství. Z toho se dá usuzovat na často užívané sídlo na Pršticích. I ostatní vesnice vlastněné Františkem Thurnem měly v té době kostely významem a rozsahem větší (Vlasatice).

Školní léta.

V letech 1575-1578 navštěvoval Jindřich Matyáš bratrskou školu v Ivančicích spolu se svými dvěma bratry. Bylo to především z finančních důvodů, ale také pro kvalitu bratrské školy. Morava byla v tu dobu tolerantnější a svobodnější k náboženskému vyznání než Čechy. Rektorem na bratrské škole v Ivančicích byl v letech 1574-1588 význačný učenec Estrom z Wittenberga. Spolužáky Jindřicha byli Karel starší ze Žerotína a Karel I. z Lichtenštejna, pozdější velcí činitelé v české a evropské politice.  Posléze studoval i na Gymnasium illustre ve Velkém Meziříčí. Tato škola byla na úrovni dnešních gymnázií. Mládí strávené na moravských statcích svého otce Františka a vzdělání na moravských protestantských školách dalo Jindřichu Matyáši Thurnovi rozhled, pevné zásady a postoje do budoucího života.

Kariéra.

Záhy se stal císařským diplomatem a v rámci této činnosti navštívil Istanbul, Sýrii, Egypt a Jeruzalém. Od roku 1592 se začal angažovat v císařské armádě bojující v Uhrách proti Osmanské říši. V těchto bojích získal hodnost plukovníka u jízdy a od armády odešel ověnčen titulem válečný rada.  Za majetky získané dědictvím a sňatkem si v Čechách v roce 1605 koupil panství Veliš na Jičínsku. Přestože neovládal český jazyk, byl přijat mezi české stavy. Rychle si získal vůdčí postavení a v roce 1609 se výrazně zapojil do bojů o Majestát císaře Rudolfa II., který obyvatelům českých zemí zaručoval svobodu náboženského vyznání. O několik let později v roce 1611 se Thurn postavil do čela stavovské armády proti vpádu pasovských vojsk biskupa Leopolda V. Habsburského.  Po smrti krále Rudolfa získal ve službách krále Matyáše další statky a tituly, jako například úřad karlštejnského purkrabího. O tento titul však přišel v roce 1617 při odmítnutí Ferdinanda II. Štýrského za českého krále.

Třicetiletá válka 1618-1648.

Defenestrace.

Čeští stavové udělili Jindřichu Matyášovi za jeho věrné služby protestantskému vyznání titul evangelického defenzora. Stal se tak vůdčí postavou budoucích událostí. V roce 1618 byl svolán bez souhlasu panovníka další stavovský sněm a Jindřich Matyáš opět vedl ohnivou řeč proti Ferdinandu II. Štýrskému. Tento spor se vyhrotil 23. května 1618, kdy zástupci opozičních stavů pod vedením Jindřicha Matyáše a Václava Budovce z Budova vtrhli na Pražský hrad a vyhodili z okna dva přítomné královské místodržící. Dopad pražské defenestrace byl dalekosáhlý, neboť se stala bezprostřední roznětkou třicetileté války.

Stavovské povstání.

Od defenestrace a nastolení stavovské vlády v Čechách se Jindřich Matyáš stal uznávaným vůdcem protestanské stavovské opozice. Byl jmenován generállajtnantem ("General-Lieutenant") českého vojska, což byla v té době nejvyšší hodnost podřízená pouze panovníkovi. Tuto hodnost měl také Jiří Fridrich Hohenlohe, což způsobilo, že stavovská armáda měla dvě autonomní velení.  V čele armády bojoval Jindřich Matyáš především v jižních Čechách, kde proti císařskému generálovi Karlu Bonaventurovi Buquoyovi dobyl Český Krumlov, a několikrát se mu podařilo přitáhnout k Vídni. Až později, po zvolení Fridricha Falckého českým králem, byl vrchním velitelem jmenován kníže Kristián Anhaltský. 1. května 1620 byl pak vrchním velitelem stavovských vojsk v Čechách jmenován opět Jindřich Matyáš. Po bitvě na Bílé hoře, aby unikl jistému trestu smrti, utekl společně s mnoha dalšími protestanty z Čech.

Život v zahraničí.

V zahraničí se až do své smrti snažil získávat přízeň mnoha nepřátel Habsburků. Při tomto počínání bojoval v bitvách na straně Fridricha Falckého, Gabriela Betlena, Benátské republiky, Dánska a Švédska. Později se snažil přesvědčit Albrechta z Valdštejna, aby zradil Habsburky za slib, že se stane českým králem. Tento plán však nevyšel, neboť Valdštejn byl záhy zavražděn v Chebu.  Na sklonku života byl Thurn zklamaný ze všech prožitých událostí. Pochopil, že žádnému z jeho spojenců nikdy nešlo o dobro českých stavů, ale jen o vlastní zájmy. Zemřel ve věku sedmdesáti tří let 28. ledna 1640 v Livonsku (dnešní Estonsko) jako velitel pevnosti v Tallinnu. Zde je také pohřben v luteránské katedrále Panny Marie.

Hrabě Jindřich Matyáš Thurn (,, ; 14. prosince 1567 v Innsbrucku – 28. ledna 1640 na zámku Pernava, Livonsko) byl jednou z vůdčích osobností českého stavovského povstání. Patřil mezi iniciátory třetí pražské defenestrace roku 1618. Po porážce povstání a svém odchodu do exilu bojoval proti Habsburkům v třicetileté válce. Pocházel z rodu Thurn-Valsassina.


Historie.

Air Nauru začala létat 14. února 1970 mezi Nauru a Brisbane, pomocí letadla Dassault Falcon 20 (VH-BIZ). V roce 1971 byly zahájeny pravidelné lety s letadlem Fokker F-28 (C2-RN1). A Boeing 737-200 (C2-RN3) přibyl do letecké flotily v roce 1975, a Boeing 727-100 (C2-RN4) k 16. červnu v 1976.  Později, na konci 70. let, byla dvě letadla - Boeing 737-727 a 727-200 - prodána Air Niugini, letecké společnosti z Papua Nová Guinea. V roce 1983 čítal strojový park sedm letadel. Dvě letadla Boeing 727-100 (zápis ze dvou RN7-C2) a pět Boeing 737-200 (C2-RN5, RN6, RN7, RN8 a RN9). Zajímavé je, že celá populace v republice Nauru v té době činila jen asi 8 tisíc lidí.  Společnost také měla špatnou pověst kvůli zrušeným letům a zpožděním. Letecká společnost začala na pronajímat a prodávat letadla a začala stagnovat. Na konci 80. let kvůli těžké hospodářské krizi ve státě musí Air Nauru prodat několik letadel, nechávají si pouze Boeing 737-400 a dostávají se pod státní správu státu.  V roce 1990 čelí Nauru dalším vážným finančním potížím. V roce 1992 byl na Air Nauru vyhlášen konkurz s dluhem kolem US$ 10.000.000. Dohoda o záchraně s americkou společností General Electric Capital Corporation selhala, majetek firmy byl obstaven ve prospěch věřitelů a nakonec v roce 2005 zabaven.

Obnova Our Airline.

Díky finanční podpoře z Tchaj-wanu byla v roce 2006 firma obnovena pod novým názvem Our Airline s reklamním heslem "Let our airline be your airline!" ("Nechť naše letecká společnost bude váš letecké společnosti!"). Od té doby provozuje lety na trase z Brisbane (Austrálie) na mezinárodní letiště Nauru s mezipřistáním v Honaiře (Šalamounovy ostrovy) a dál do Tarawy v Kiribati a Nadi na ostrovech Fidži.

Flotila.

Společnost Naše letecká společnost má pouze dvě letadla Boeing 737-300 zapsaná jako:

Our Airline (česky "Naše Aerolinie") je národní letecká společnost republiky Nauru. Letecká společnost, nástupce "Air Nauru", byla vytvořena, aby byl k dispozici rychlý dopravní prostředek ke spojení se sousedními státy v období růstu státní ekonomiky. Provozuje mezinárodní pravidelnou dopravu v pondělí a sobotu z Brisbane, Honairy, Nauru, Nadi a Tarawy v jediné letecké lince. Dříve, když měla bývalá společnost Air Nauru značnou flotilu letadel, byly provozovány lety do mnoha tichomořských ostrovů a tří australských měst - Melbourne, Brisbane a Sydney. Jeho hlavní základna je mezinárodní letiště Nauru.


Vlastnosti.

Superoxidy jsou látky, kde kyslík má oxidační číslo −1/2 a valenci 1/2. Délka vazby O-O v O činí 1,33 Å, oproti 1,21 Å v O a 1,49 Å v O.  Soli CsO, RbO, KO, a NaO jsou připravovány řízenou reakcí O s daným alkalickým kovem. Všechny se samovolně redukují z 2 (O), na 1,5 (O), až 1 (O). Alkalické soli O jsou oranžovo-žluté a málo stálé, proto se musí uchovávat v suchu. Při rozpouštění ve vodě O probíhá reakce velmi bouřlivě za vzniku peroxidu, hydroxidových anionů a kyslíku:  V tomto procesu je O základem tzv. Brønstedovy báze, při níž se vytváří radikál HO. Disociační konstanta (pKa) této konjugované kyseliny a vodíkového superoxidu (HO, známého jako "hydroperoxyl" nebo "perhydroxy radikál") je 4,88, a proto v neutrálním prostředí (pH 7) je naprostá většina superoxidu v aniontové formě O.  Soli se při zahřátí rozpadají na vzdušný kyslík a peroxid daného kovu:  Tato reakce se používá kosmických lodích a v ponorkách. Tento způsob výroby kyslíku se používá také v dýchacích přístrojích hasičů, protože je potřeba mít tato zařízení neustále připravená a není třeba řešit únik plynů dlouhodobě skladovaných pod velkým tlakem.

Superoxidy v biologii.

Superoxidy jsou částečně toxické a v přírodě se s nimi setkáme v imunologii. Fagocytární buňky tímto zabíjejí invazivní mikroorganismy. Ve velké míře superoxidy produkuje enzym NADPH oxidáza, která je součástí fagocytárních buněk. NADPH-oxidáza byla zjištěna i v nefagocytujících buňkách. Byla prokázána v B-lymfocytech, fibroblastech, v buňkách karotických tělísek, v embryonálních neuroepiteliálních buňkách plic a v některých buněčných liniích hepatomů. Mutace enzymu NADPH oxidázy způsobuje stav zvaný chronická granulatomozní choroba, která se projevuje nefunkčností enzymu a z toho vyplývá neschopnost fagocytárních buněk účinně potírat invazivní mikroorganismy. Superoxidy se také vytvářejí jako vedlejší produkt při dýchání mitochondrií, nebo při práci enzymů.  Superoxidy mohou způsobovat patogenezi mnoha nemocí (důkazem je konkrétně silná radiace a následná hyperoxická otrava), a také pravděpodobně stárnutí díky oxidačnímu poškozování buněk. Přestože působení superoxidů může vyvolávat silnou patogenezi chorob, myši a krysy, přes již zmíněné účinky CuZnSOD nebo MnSOD, jsou více rezistentní vůči mrtvicím a infarktům, proto se tato myšlenka považuje za vědecky plně neprokázanou. Modelovým organismům (kvasinky, octomilky Drosophila a myši) CuZnSOD nabourává geny a zkracuje jim tak život, ba dokonce je i zpomaluje (katariakty, svalová atrofie, svalová degenerace, involuce thymu).

Superoxidy, známé také pod starším názvem hyperoxidy, jsou chemické sloučeniny skládající se z kationtu kovu a charakteristického superoxidového anionu, který má chemický vzorec O. Vznikají jako důležitý produkt jistých redoxních reakcí kyslíku O, které volně probíhají v přírodě. S jedním nepárovým elektronem je superoxidový ion volným radikálem, který má paramagnetické vlastnosti jako běžná dvouatomová molekula kyslíku (dioxygen, O).


Průběh.

Vznik lamelární kosti.

V průběhu zárodečného vývoje obratlovců nejprve vzniká nezralá vláknitá kost bez stop lamelární struktury; v podstatě se jedná o množství kostních buněk obklopených neuspořádanými vlákny kolagenu. Až postupně vzniká kost, která má uspořádanou stavbu – tzv. lamelární kost. Tato lamelární kost následně vstupuje do vlastního procesu kostnatění (osifikace): existují však dva odlišné mechanismy, jimiž může kostnatění tkáně probíhat. Těmito mechanismy je:

Vlastní osifikace.

Kostnatěním chrupavky.

Při tzv. enchondrální osifikaci, která je typická pro většinu lidských kostí, nejprve dochází ke vzniku (hyalinního) chrupavčitého modelu budoucí kosti z původní mezenchymální tkáně v lamelární kosti. V dalším kroku vzniká uprostřed tohoto chrupavčitého modelu (v oblasti známé jako diafýza) zárodek kostní tkáně – první kostní buňky (osteoblasty) vznikají z vnitřních buněk perichondriálního obalu chrupavky. Do chrupavky se dostávají vápenaté soli a celá chrupavka je následně naprosto zacementována do té míry, že jsou buňky chrupavky odříznuty od kyslíku a živin a umírají. Teprve poté si do tohoto „cementu“ razí cestu krevní vlásečnice, rozrušujíc mrtvou chrupavčitou tkáň. Tím vzniká pórovitá struktura, posléze známá jako kostní dřeň. V jádru kosti se ustanoví tzv. primární osifikační jádro; z něj se kostní osteoblasty (ale i osteoklasty s neméně důležitou rolí) šíří do všech částí budoucí kosti. Postupně se dostávají až do oblasti růstových plotének, tedy oblastí, kde neustále vzniká nová chrupavka, odstupuje do stran, mineralizuje a po osídlení kostními buňkami se mění v regulérní kost. Tím kost roste do délky. Zároveň se kostní buňky ukládají i pod okosticí, což umožňuje růst kosti do šířky.  U savců, některých ještěrů a ptáků vznikají ještě další (sekundární) osifikační jádra (centra, z nichž se šíří kostní buňky) v okrajových oblastech kosti – v tzv. epifýzách. Například u člověka však tato jádra vznikají až velmi pozdě, během druhého až třetího roku života člověka. Když jedinec dospěje, růstové destičky zanikají a kosti v tu chvíli prakticky přestanou růst. To se netýká např. ryb, obojživelníků a plazů, jejichž kosti mohou růst v podstatě po celý život.

Kostnatěním vaziva.

U člověka je tato tzv. intramembranózní osifikace vzácnější, ale i tak poměrně významná. Princip je prostý: nevzniká žádná přechodná chrupavčitá tkáň – veškerá kostní tkáň se totiž tvoří přímo z mezenchymálních buněk v původní zárodečné lamelární kosti. Mezenchym se nejprve uspořádává do jistých vrstev (membrán) a z toho byl také odvozen název tohoto typu kostnatění. Mezenchymální buňky se shlukují a objevuje se mezi nimi gelovitá mezibuněčná hmota. Jak se objevují první osteoblasty a krevní zásobení, gelovitá hmota je nahrazována kompaktnějšími tyčinkami kostní hmoty a mineralizuje se. Kostní buňky na povrchu vznikající kosti se dělí a produkují další kostní hmotu – takovým způsobem kost přirůstá.  Intramembranózní osifikace se týká především tzv. dermálních kostí, tedy kostí vznikajících v mezenchymální tkáni kožní škáry (dermis). To je případ např. mnoha kostí lebky (včetně např. moderní kosti dolní čelisti), ale i kostí pletence horní končetiny. Jistou specialitou jsou sezamoidní kosti vznikající osifikací ve šlachách – konkrétně zejména čéška a hrášková kost. Další zajímavostí je perichondrální a periostální růst kostí, který umožňuje růst kostí do šířky apozičním růstem.

Osifikace, též kostnatění, je přeměna chrupavky či vaziva na kost. Probíhá při vývoji kostí i při hojení zlomeniny. Většina lidských kostí se vyvíjí a následně osifikuje na podkladě chrupavky (tzv. enchondrálně), menší část (např. klíční kost a část lebky) na podkladě vaziva (intramembranózně).


Patogenita.

Onemocnění rostlin.

"A. niger" způsobuje černou plíseň na cibuli. Infekce sazenic cibule houbou "A. niger" může být systémová a projevit se jen za příznivých podmínek. "A. niger" způsobuje běžně posklizňovou chorobu cibule, kdy lze černá konidia pozorovat mezi slupkami na jednotlivých cibulích. Plíseň napadá také arašídy a hroznové víno.

Onemocnění člověka a zvířat.

"A. niger" způsobuje onemocnění člověka méně často než jiné druhy rodu "Aspergillus", ovšem pokud člověk vdechne velkém množství spor, může se u něj vyvinout vážné onemocnění, aspergilóza. Aspergilóza se často vyskytuje hlavně u pracovníků v zahradnictví, kteří vdechují rašelinový prach, obsahující velké množství spor hub rodu "Aspergillus". Byly nalezeny také ve zdech hrobek starověkých Egypťanů a lze je tedy vdechnout, pokud se příslušné místo rozruší. "A. niger" je jednou z nejčastějších příčin otomykózy (houbové infekce uší), která způsobuje bolest, dočasnou ztrátu sluchu a ve vážných případech i poškození zvukovodu a bubínku.

Využití v průmyslu.

Houba "A. niger" se kultivuje pro průmyslovou výrobu mnoha různých látek. Různé kmeny "A. niger" mohou průmyslově vyrábět kyselinu citronovou (E330) a kyselinu glukonovou (E574), byly vyhodnoceny WHO z jako přijatelné pro denní požívání. Fermentace pomocí "A. niger" je americkou FDA "všeobecně považována za bezpečnou" (GRAS).  Průmyslovou fermentací pomocí "A. niger" se vyrábí mnoho užitečných enzymů. Například glukoamyláza "A. niger" se využívá k výrobě fruktózového kukuřičného sirupu, pektináza se zase používá k čiření moštu a vína. α-galaktózidáza, enzym štěpící některé složité cukry, je složkou beana a jiných léčiv, o kterých výrobci tvrdí, že snižují flatulenci. Jiným použitím "A. niger" v biotechnologickém průmyslu je výroba magnetických izotopových variant biologických molekul pro NMR analýzu.

Jiná použití.

V roce 2006 bylo ohlášeno, že RNáza vylučovaná houbou "A. niger", nazývaná "actibind", má antiangiogenní a antikarcinogenní vlastnosti.  "A. niger" se také kultivuje pro získávání enzymů glukózaoxidázy (GO) a alfa-galaktózidázy (AGS). Glukózaoxidáza se používá při návrhu biosenzorů glukózy, díky vysoké afinitě pro β-D-glukózu. Alfa-galaktózidázu lze vyrábět fermentací pomocí "A. niger"; využívá se k pro hydrolýzu vazeb alfa 1-6 v melibióze, rafinóze a stachyóze.  Výzkum publikovaný v letech 2006-2008 zkoumal prolylendoproteázu "A. niger" (AN-PEP), mikrobiální prolylendoproteázu štěpící lepek. To má silné implikace pro léčbu celiakie nebo jiných metabolických chorobných procesů s citlivostí na lepek. V prosinci 2008 byla spuštěna placebo-kontrolovaná, dvojitě slepá studie, která má určit účinnost tohoto enzym při léčbě celiakie  Při rozmachu obchodu s opiem bylo vyráběno "chandoo" opium (určené ke kouření) pomocí dlouhodobé fermentace surového opia plísní "A. niger" a jinými plísněmi.  "A. niger" je hlavním činidlem při fermentaci čaje Pu-erh.

Genetika.

Byl plně sekvenován genom dvou různých kmenů "A. niger".

Kropidlák černý ("Aspergillus niger") je houba patřící mezi nejrozšířenější druhy rodu "Aspergillus". Způsobuje chorobu nazývanou "černá plíseň" na ovoci a zelenině, např. na hroznovém víně, cibuli nebo arašídech, a je častým kontaminantem potravin. Tato plíseň je velmi rozšířená v půdě a často se objevuje i ve vnitřním prostředí, kde si její černé kolonie lze plést s koloniemi plísně "Stachybotrys" (též se označuje jako "černá plíseň").


Život.

Pocházel ze vzdělané rodiny, brzy se naučil číst. Lu Süna velmi ovlivnila otcova smrt na tuberkulózu, kvůli níž se rozhodl studovat lékařství. Byl ale znechucen šarlatánstvím tradiční čínské medicíny a proto studoval v japonském Sendai medicínu západního směru. Na studiích se naučil německy a anglicky a hodně četl, zejména západní literaturu. První eseje v klasické čínštině začal psát v roce 1902. V roce 1903 se oženil s čínskou dívkou, manželství ale nikdy nekonzumoval. V roce 1904 opustil Sendai, v roce 1906 se odstěhoval do Tokia, kde pracoval ve vyšším školství. Publikoval překlady z ruštiny, v esejistice se věnoval převážně historii čínské literatury a náboženství.  Po návratu do Číny učil na pekingských školách. V roce 1918 publikoval pod svým pseudonymem (odvozeným z dívčího jména své matky) svou první významnější povídku, "Deník šílence" (, "Kchuang-žen ž'-ťi"), inspirovanou stejnojmennou Gogolovou prózou, v níž pomocí nadsázky kritizoval přežitky v čínské společnosti. Rychle se stal jedním z nejvýznamnějších čínských spisovatelů. Jeho nejslavnější povídkou je "Pravdivý příběh A Q" (, "A Q čeng-čuan", 1922), publikoval ale mnoho povídek a básní v próze. V roce 1917 se odstěhoval do Šanghaje, kde žil až do své smrti. Patřil k předním levicovým spisovatelům, psal eseje, překládal z ruštiny (zejména Gogola, kterého velmi obdivoval). Byl také jedním z prvních propagátorů esperanta v Číně. V roce 1936 začal trpět tuberkulózou, kvůli které zeslábl a cítil, že umírá. Věnoval tomuto tématu několik esejů ("Smrt", "I tohle je život"). Je pohřben v mauzoleu v Šanghaji.

Dílo.

Byl všestranný spisovatel, kombinoval čínské a evropské literární techniky. Jeho styl je popisován jako „soucitně ironický“. Byl také jedním z prvních čínských spisovatelů, který psal hovorovým jazykem oproštěným od klasických konvencí. K jeho obvyklým tématům patřila kritika sociální situace v Číně a analýza čínského „národního charakteru“. Komunistickým režimem byl často propagován, proto bylo jeho dílo liberálním tchajwanským režimem do konce 80. let 20. století zakázáno. Je ale pro svůj přesný popis problémů soudobé Číny a myšlenkovou složitost uznáván i v západním světě. V češtině vyšel obsáhlý výbor z jeho esejů: i sbírky povídek a básní v próze:

Lu Sün (, vlastním jménem Čou Šu-žen, 25. září 1881 – 19. října 1936) byl čínský spisovatel, překladatel, esejista, básník a literární kritik, jeden z nejvýznamnějších čínských spisovatelů 20. století.


Rozšíření.

Burgenlandskou chorvatštinou mluví především Chorvati žijící v rakouské spolkové zemi Burgenland (celkem asi 19 000 lidí), ovšem díky urbanizaci se nalézá větší množství mluvčích tohoto jazyka i ve větších rakouských městech jako je Vídeň nebo Štýrský Hradec. Dále je jazyk rozšířen na západě Maďarska (u hranice s Burgenlandem) a na jihozápadě Slovenska a v menší míře taky na jihu Polska a vČesku na jižní Moravě (Moravští Chorvati).

Dialekty.

Navzdory poměrně malému počtu mluvčích má burgenlandská chorvatština hodně dialektů. V Rakousku jsou to dialekty: štojský, vlahský, dolnický, poljanský a haciský a na Slovensku je to dialekt grobský, pojmenovaný podle obce Chorvátsky Grob.

Ukázky.

Otčenáš burgenlandskochorvatsky a pro srovnán chorvatsky a český překlad.  Burgenlandskochorvatsky: "Oče naš, ki si na nebesi, sveti se ime tvoje, pridi kraljevstvo tvoje, budi volja tvoja, kako na nebu tako i na zemlji. Kruh naš svakidanji daj nam danas, i otpusti nam duge naše, kako i mi otpušćamo dužnikom našim, i ne zapeljaj nas u skušavanje, nego oslobodi nas od zla. Amen."  Chorvatsky: "Oče naš, koji jesi na nebesima, sveti se ime tvoje, dođi kraljevstvo tvoje, budi volja tvoja, kako na nebu tako i na zemlji. Kruh naš svagdanji daj nam danas, i otpusti nam duge naše, kako i mi otpuštamo dužnicima našim, i ne uvedi nas u napast, nego izbavi nas od zla. Amen."  Česky: "Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, přijď království tvé, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej(ž) nám dnes a odpusť nám naše viny, jako i my odpouštíme našim viníkům a neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého. Amen."

Burgenlandská chorvatština (burgenlandskochorvatsky: "Gradišćanskohrvatski jezik", německy: "Burgenlandkroatische Sprache", maďarsky: "Gradišćei horvát nyelv") je jedním z jazyků, které vycházejí ze srbochorvatštiny (spolu s chorvatštinou, srbštinou, bosenštinou nebo černohorštinou), kvůli tomu je srozumitelná se všemi těmito jazyky.


Popis.

Ibiškovec jedlý je 1 až 2 metry vysoká jednoletá bylina se střídavými listy. Téměř celá rostlina je řídce pokryta špičatými chlupy. Stonek je často dutý. Listy jsou dlanitě laločnaté se 3 až 7 laloky, s čepelí 10 až 30 cm v průměru a 7 až 15 cm dlouhým řapíkem. Okraj čepele je řídce zubatý.  Květy jsou jednotlivé, úžlabní, s 1 až 2 cm dlouhou stopkou. Kalich je zvonkovitý, 2 až 3 cm dlouhý, hustě hvězdovitě chlupatý, podepřený 7 až 10 nitkovitými listeny kalíšku. Koruna je žlutá nebo zlatožlutá nebo řidčeji bílá, se sytě purpurovým středem, a dosahuje velikosti 5 až 7 cm v průměru. Tobolka je 10 až 25 cm dlouhá a 1,5 až 2 cm široká, dlouze zobanitá, se 30 až 60 kulovitými šedými semeny.

Rozšíření.

Rostlina pochází patrně z Indie nebo z Afriky. Dnes je rozšířena do tropických a subtropických oblastí celého světa.

Význam.

Ibiškovec jedlý je stará kulturní rostlina a byl pěstován v Egyptě již 2000 let před naším letopočtem. Lusky jsou v některých částech světa, zejména v Asii a Africe, významnou zeleninou, známou jako okra. Sklízejí se nezralé, konzumují se syrové nebo různým způsobem tepelně upravené. Ze stonků ibiškovce jedlého je získáváno hladké hnědé vlákno podobné vláknu z jutovníku.

Využití v kuchyni.

Vařené oplodí ibiškovce je mazlavé. Ačkoliv tak mnoha lidem chutná, bývá dávána přednost způsobu přípravy, který slizkost pokrmu minimalizuje. Toho lze dosáhnout, pokud se oplodí vaří vcelku a krátce. Je též možné plodinu rychle osmahnout nebo vařit s kyselými přísadami, jako jsou citrusy, rajčata nebo ocet. Obvykle stačí několik kapek citronové šťávy. Případně se plody nakrájí a vaří dlouhou dobu, díky čemuž se mazlavá hmota rozpustí – tímto způsobem se ibiškovec připravuje například v gumbu, kde slouží jako zahušťovadlo. Nezralé plody lze též sterilovat.  V Sýrii, Tunisku, Egyptě, Řecku, Íránu, Iráku, Jordánsku, Libanonu, Turecku, Jemenu a dalších částech východního Středomoří, včetně Kypru a Izraele, se ibiškovec běžně používá v dušených pokrmech (přípravou podobných českému guláši) se zeleninou a masem. Tato zelenina je také velmi oblíbená v západní Asii, severní Indii a Pákistánu. V Karibiku se ibiškovec podává ve formě polévky, často s rybou.

Dostupnost.

V České republice lze zakoupit mražený ibiškovec ve specializovaných prodejnách asijských nebo arabských specialit, naložený ibiškovec v omáčce je k dostání v mezinárodní sekci velkých supermarketů a obchodech s arabskými nebo tureckými specialitami.

Ibiškovec jedlý ("Abelmoschus esculentus") je rostlina z čeledi slézovité. Je znám též jako okra, ibišek jedlý nebo pod zavádějícím názvem proskurník jedlý. Je to jednoletá bylina s dlanitě laločnými listy a velkými žlutými květy. Ibiškovec jedlý je stará kulturní rostlina, pocházející pravděpodobně z Indie. Nezralé plody, okra, jsou zejména v Asii a Africe široce využívány jako zelenina. Rostlina poskytuje také vlákna podobná jutě.


Historie.

Akademgorodok (v překladu "akademické městečko") byl založen roku 1957 z iniciativy akademiků Michaila Alexejeviče Lavrentěva, Sergeje Lvoviče Soboleva a Sergeje Alexejeviče Christianoviče.  Výstavba začala v roce 1958, budovy prvních institucí a bytových domů byly předány k užívání v roce 1959 (jako první byl otevřen Ústav hydrodynamiky Sibiřského oddělení Ruské akademie věd). V následujících letech bylo otevřeno ještě více než 20 ústavů, nová sídliště a Novosibirská státní univerzita, která zde započala svou činnost 28. září 1959.  Právě v novosibirském Akademgorodku se roku 1968 konal první oficiální sovětský festival autorské písně Pod integrálem ("Под интегралом").  Po rozpadu Sovětského svazu došlo v Akademgorodku, stejně jako v celé zemi, k hluboké hospodářské krizi. Mzdy vědců podlehly tak silné devalvaci, že za ně mnohdy nebylo možno zabezpečit základní životní potřeby, začala proto masová emigrace vědců do zahraničních výzkumných ústavů.  Záhy se však také začali objevovat soukromí investoři (především ze zahraničí), kteří zde otevřeli svá výzkumná zařízení. Vznikla zde tak např. pobočka výrobce procesorů Intel, softwarové firmy IBM či poskytovatele služeb v oblasti těžby ropy Schlumberger. Zrodila se zde také ruská softwarová společnost Novosoft. Roku 2006 dosáhly soukromé investice do Akademgorodku 150 milionů dolarů a dále rostly.  V roce 2013 zde byl odhalen pomník laboratorní myši.

Roku 2013 zde byl dokončen Novosibirský vědecko-technologický park, do jehož budování byla investována asi 1 miliarda dolarů z veřejných i soukromých zdrojů. Tato instituce poskytuje zázemí a bezplatně půjčuje nezbytnou aparaturu pro malé technologické firmy a startupy. V roce 2015 v Novosibirském vědecko-technologickém parku působilo již okolo 300 firem, které se zabývaly nejrůznějšími odvětvími od nanotechnologií až po grafiku. Jejich roční obrat činil asi 17 miliard rublů a zaměstnávaly na 9 tisíc lidí.

Akademgorodok () je vědecké městečko v Sovětském Rajónu Novosibirsku. Nachází se asi 20 km jižně od centra města na břehu Novosibirské přehrady. Jedná se o jedno z nejdůležitějších výzkumných a vzdělávacích center Ruska. Jsou zde situovány desítky vědecko-výzkumných ústavů, Prezidium Sibiřského oddělení Ruské akademie věd, Novosibirská státní univerzita či Novosibirský vědecko-technologický park.


Život.

Chodila do školy, založenou její matkou po smrti manžela. Její nezávislost a netradiční pohled na svět velmi ovlivnil i dceru Ping-č’, která nakonec v roce 1922 odešla za literárním životem a studiem do Šanghaje, Nankingu a Pekingu. V této době se blíže zajímala o anarchismus.  V Pekingu se později zamilovala do levicového básníka Chu Jie-pchina. Společně se přestěhovali do Západních hor, které se nacházejí kousek od města.

Tvorba.

Zpočátku psala částečně autobiografické příběhy o mladé hrdince, která byla odvážná, nezávislá a vášnivá ohledně všeho, co dělá, zároveň však hledala smysl života. Příběhy byly velmi oblíbené, avšak kariéra jejího manžela stagnovala. Proto se v roce 1928 odstěhovali do Šanghaje, aby začali vydávat časopis, který měl být primárně využit na publikování díla Chu Jie-pchin. Tento záměr však zkrachoval, proto Chu obrátil svoji pozornost k politice. Ting Ling se stále věnovala svému psaní, vydala tři sbírky povídek a jednu novelu. Její manžel se mezitím stal členem Komunistické strany Číny. Později byl roku 1931 úřady kuomintangského režimu zatčen a popraven. V této době se náměty děl Ting Ling posunuly více k problémům dělníků a pracující třídy. Stala se hlavní představitelkou levicově orientovaných spisovatelů a v roce 1932 vstoupila do komunistické strany.  Její přechod k levicově orientované literatuře a námětům nakonec vedl k plodnému období. Její dílo "Šuej" (1931; "Záplavy") bylo označeno za ukázkový příklad socialistického realismu v Číně. Avšak stejně jako její manžel byla (roku 1933) zatčena kuomintangskými úřady. Ve vězení zůstala do roku 1936, kdy převlečená za vojáka utekla.  Nutné je však říci, že i když inklinovala ke komunistické ideologii, nebyla k ní nekritická. Některé její povídky byly cenzurovány, protože se vyjadřovala až moc kriticky. ("Caj i-jüan čung" – "V nemocnici"; "Jie" – "Noc").  Její román "Tchaj-jen čao caj Sang-kan-che šang" (1948, "Slunce nad řekou Sang-kan") získal velkou oblibu, roku 1951 za něj obdržela Stalinovu cenu 2. stupně. I přes tento úspěch byla často obviňována z přehnané kritiky režimu, především v oblasti ženských práv. Nakonec byla v roce 1957 ze strany vyloučena. Během Čínské kulturní revoluce byla zatčena a na 5 let uvězněna. Čtyři roky po propuštění, roku 1979, jí bylo dovoleno se do strany vrátit.  Její poslední práce byly sbírky esejí, povídek, ale i romány. V anličtině byla část její práce vydána pod názvem "Miss Sophie‘S diary and Other Stories"(1985) a "Myself Am a Woman"(1989).

Ting Ling (; 12. října 1904, An-fu – 4. března 1986 Peking), rodným jménem Ťiang Ping-č’ () byla jednou z nejslavnějších čínských spisovatelek 20. století. Zpočátku psala povídky o mladých čínských ženách, které se vymykaly tradičnímu stylu života. Po roce 1930 se stala významnou představitelkou levicově orientované literatury.


Mládí.

Narodil se v roce 1882 ve vesnici Orsara blízko Neapole. Krátce poté, co jeho otec zemřel (to mu byly dva roky), se přestěhoval se svou matkou do New Yorku.  Jako chlapec se zapojil do činnosti pouličních gangů. Seznámil se tam např. s Paulem Kellym (Paolo Vaccarelli), který byl vedoucí skupiny Five Points Gang. On sám se později stal jeho zástupcem. Kromě toho vypomáhal v obchodě svého nevlastního otce a dělal vyhazovače v baru.  Začal podnikat a kromě legálních aktivit se zabýval sázkami, obchodem s drogami, vydíráním a zejména kuplířstvím. V roce 1912 už měl tolik aktivit, že zaměstnával ostatní členy newyorských gangů. Všiml si mladého Al Capona a sjednal mu práci barmana a vyhazovače v baru, který vlastnil Torriův přítel, Frankie Yale.  Byl krutý a vypočítavý, např. ve vztahu k prostitutkám, které trestal za jakékoliv provinění. Ostatní gangsteři si ho však vážili pro jeho diplomatické schopnosti a rychlý úsudek. Říkali mu The Fox (Lišák) a později také Papa Johnny.

Chicago.

Jeho teta, Victoria Moresco, a její manžel, mafiánský boss Jim Colosimo, vlastnili v Chicagu několik nevěstinců.  V roce 1909 se paní Moresco na něj obrátila s tím, aby jim pomohl proti vyděračské organizaci Mano Nera (Černá ruka). Přestěhoval se tedy do Chicaga tak aby tuto věc vyřídil. Začal pro Jima Colosima pracovat.  V roce 1911 byl svým strýcem povýšen poté, co zabil prostitutku, která proti nim chtěla vypovídat. Rok na to se oženil s Židovkou Annou Jacobovou. Navenek vedl slušný život jako obchodník Frank Langley.  Od roku 1915 měl v Colosimových aktivitách již velkou pravomoc a řídil podnik prakticky sám. Stal se spoluvlastníkem několika nevěstinců a v roce 1919 si otevřel svůj vlastní. Jeho záležitosti v New Yorku přebral Frankie Yale.  V roce 1919 za ním do Chicaga přijel Al Capone a usídlil se tam natrvalo. Brzy se stal jeho nejdůležitějším mužem.  Když v roce 1920 začala prohibice, vycítil obrovské peníze, které by z toho mohly plynout. Snažil se přesvědčit Jima Colosima, aby se do toho podniku pustili (pašování, výroba a prodej alkoholu). Ten se však zdráhal. Tvrdil, že by to jen přitáhlo pozornost konkurenčních mafiánských gangů a policie. Navíc se právě rozváděl s Victorií Moresco a v dubnu roku 1920 se oženil s kabaretní zpěvačkou Dale Winterovou. Do obchodu s alkoholem se tedy nechtěl pouštět.  11. května 1920 byl Jim Colosimo na jeho příkaz zastřelen. Dostal se tak na vedoucí místo celé organizace a pustil se do nelegálního obchodu s alkoholem.

Období války gangů.

Jedním z jeho největších nepřátel se stal Ir Dion O'Banion. Měli spolu mnoho neshod, mimo jiné ohledně rozdělení teritorií.  19. května 1924 O'Banion na něj připravil podfuk, když ho nalákal na místo, kde jej pak zatkla policie kvůli porušení prohibičního zákona.  Dne 10. listopadu 1924 mu pak Frankie Yale a Al Capone pomohli O'Baniona zabít. Stalo se tak v O'Banionově květinářství.  Po této akci následovala válka gangů.  23. ledna 1925 stanul před soudem za porušení zákona o prohibici.  O'Banionovi přátelé, mezi nimi např. Hymie Weiss nebo Bugs Moran, se chtěli za smrt O'Baniona pomstít. 24. ledna 1925 jej postřelili. Udělali to už jednou před tím, ale tentokrát to bylo vážné, strávil nějakou dobu v nemocnici.  V únoru roku 1925 nastoupil do vězení, odsouzen byl na 9 měsíců. Souhlasil s tím, že je vinen, protože věděl, že ve vězení bude mít dobrou lékařskou péči a bude hlídán. Bál se, že by se O'Banionovi muži mohli pokusit rozdělanou práci dokončit.  Po propuštění z vězení předal vedení organizace Al Caponovi a odletěl do Itálie. Na jaře roku 1928 se však vrátil do Ameriky, důvodem byl mimo jiné strach z Mussoliniho.  Nevrátil se však do Chicaga, ale do New Yorku, kde začal investovat do nemovitostí. Ve 30. letech se také často setkával s Lucky Lucianem, se kterým plánoval založení Komise, jakéhosi grémia newyorských bossů.  Na jaře roku 1939 nastoupil opět do vězení za daňové úniky. Propuštěn byl 14. dubna 1941.  V 50. letech se pak dále zabýval obchodováním s nemovitostmi.

Smrt.

16. dubna 1957 při návštěvě holiče dostal infarkt a několik hodin na to v nemocnici zemřel.  Svého nástupce v čele mafiánského klanu, Al Capona, tím přežil o 10 let.

Giovanni Torrio, známý jako Johnny Torrio (únor 1882 Orsara, Itálie – 16. dubna 1957 New York) byl italsko-americký mafiánský boss, který ve 20. letech 20. století působil v Chicagu a stál za rozmachem mafie. Ve 30. letech spolupracoval s Lucky Lucianem na zřízení tzv. "Národního zločineckého syndikátu". Jeho přezdívka byla The Fox (Lišák).


Znění.

"Velikost středového úhlu je rovna dvojnásobku velikosti obvodového úhlu příslušného témuž oblouku."

Důkaz.

Pro důkaz věty o obvodovém a středovém úhlu se popisují tři případy polohy ostrého obvodového úhlu vůči středu kružnice:

1. Střed kružnice ležící na rameni obvodového úhlu.

Bod "O" (střed kružnice "k") leží na jednom rameni ostrého obvodového úhlu "AVB". Body "A, V" a "B" leží na kružnici "k", přičemž bod "V" je vrcholem daného obvodového úhlu a body "A" a "B" prochází ramena tohoto úhlu. Trojúhelník "VAO" je rovnoramenný, protože délky úseček OV a OA (poloměry kružnice) jsou shodné. Z toho vyplývá, že úhly "AVO" a "VAO" jsou velikostně také shodné. K velikosti úhlu "VOA" lze dojít dvěma způsoby:  Z čehož vyplývá:

2. Střed kružnice ležící uvnitř obvodového úhlu.

Jestliže je bod "O" vnitřním bodem obvodového úhlu "CVD", pak polopřímka "VO" protíná menší oblouk "CD" v bodě "E" a dělí jej na dva oblouky "CE" a "DE". Oblouku "DE" přísluší obvodový úhel "DVE" a středový úhel "DOE". Podle prvního důkazu je velikost úhlu "DOE" dvojnásbná velikosti úhlu "DVE". Stejně tak lze první důkaz aplikovat pro úhly "CVE" a "COE". Výslednými vztahy jsou rovnice: a kde ψ a ψ jsou obvodové úhly a θ a θ jsou úhly středové. Sečtením obou rovnic vznikne: Součet obvodových úhlů ψ a ψ je roven ψ a součet středových úhlů θ a θ je roven θ, z čehož plyne:

3. Střed kružnice ležící vně obvodového úhlu.

Jestliže bod "O" nenáleží obvodovému úhlu "DVC", pak polopřímka "VO" protíná kružnici "k" v bodě "E". K menšímu oblouku "ED" přísluší obvodový úhel "EVD" a středový úhel "EOD"; přitom bod "O" leží na jednom rameni obvodového úhlu. Podle prvního důkazu je středový úhel "EOD" opět dvakrát větší než obvodový úhel "EVD". Stejně tak je i velikost úhlu "EOC" dvakrát větší než "EVC". Výslednými vztahy jsou rovnice: a kde ψ a ψ jsou obvodové úhly a θ a θ jsou úhly středové. Odečtením těchto rovnic vychází: Rozdíl obvodových úhlů ψ a ψ je roven ψ a rozdíl středových úhlů θ a θ je roven θ, z čehož vyplývá:

Větší oblouk a půlkružnice.

Pro větší oblouk a půlkružnici je důkaz jednodušší, nastane totiž pouze případ 2.

Důsledky věty.

Z věty o obvodovém a středovém úhlu vyplývají tyto důsledky:

Věta o obvodovém a středovém úhlu je matematická věta popisující vztah mezi obvodovým a středovým úhlem příslušných jednomu oblouku kružnice.


Život.

Filippo Antonio Ornano byl synem Lodovica Antonia Ornana (1744–1816) a Isabelly Marie Buonaparte (1749–1816). Skrze matku byl tedy bratrancem Napoleona I. V letech 1799–1800 sloužil v Itálii a účastnil se expedice na Santo Domingo. V období let 1805–1808 sloužil ve Velké armádě ("Grande Armée ďAllemagne") a byl odvelen s 5. dragounským plukem do Španělska. 5. května 1811 byl přímo na bitevním poli u Fuentes de Onoro jmenován brigádním generálem. V roce 1812 se účastnil ruské kampaně a vyznamenal se v bitvě u Borodina. Téhož roku byl povýšen na divizního generála. V bitvě u Krasného byl těžce raněn a vlastní lidé jej považovali za mrtvého. Život mu čirou náhodou zachránil jeho pobočník Delaberg. Při tažení v roce 1813 velel gardovým dragounům a po smrti maršála Bessierese velel celé gardové kavalerii.  V roce 1816 se hrabě d'Ornano oženil s ovdovělou hraběnkou Marií Walewskou, bývalou milenkou Napoleona. Jejich manželství ovšem nemělo dlouhého trvání, neboť jeho žena následující roku, v průběhu šestinedělí, zemřela. Syn, Rodolphe Auguste d'Ornano, kterého hraběnka porodila, zajistil, že rod d'Ornano nevymřel po meči. Posledním potomkem rodiny byl Michel d'Ornano († 1991), který byl dvakrát ministrem kultury Francie. V roce 1829 se Hrabě Philippe-Antoine vrátil do aktivní služby a byl jmenován inspektorem 2. a 4. divize v Tours. O čtyři roky později (1832) se podílel na potlačení povstání ve Vendée a byl uveden do sněmovny pairů. V roce 1848 obdržel velení 14. divize, ale zdravotní stav mu nedovolil, aby se této funkce ujal. Odešel tedy do výslužby. Od roku 1849 působil jako poslanec za Indre-et-Loire a pomáhal při státním převratu Napoleona III. Díky této pomoci se stal senátorem a byl vyznamenán velkokřížem Čestné legie. Po smrti generála Exelmanse byl zvolen velkokancléřem Čestné legie. Dne 24. května 1853 byl jmenován do funkce guvernéra pařížské Invalidovny.

Smrt.

V den převozu ostatků Napoleona I. z Chapelle Saint-Jerome do Invalidovny (2. dubna 1861) byl povýšen do hodnosti maršála Francie. O 18 měsíců později zemřel.

Hrabě Philippe-Antoine d'Ornano, rodným jménem Filippo Antonio Ornano, (17. ledna 1784 Ajaccio – 13. října 1863 Vincennes) byl francouzským generálem, pairem, maršálem a na sklonku života guvernérem Paláce invalidů v Paříži.


Život.

Cadoudal byl synem mlynáře v bretaňském městečku Brechu. Studoval ve Vannes, ale roku 1793 se připojil k povstání royalistů ve Vendée a v Bretani. Velel oddílu Bretonců v Anjouské armádě de Bonchampse, po jehož smrti po 2. bitvě u Choletu byl podřízeným Stofflet. Pod ním v X.-XII. [1793] absolvoval celý tragický pochod královských a katolických armád Dolní Bretaní k přístavům [Avranches],[Granville] a zpět na dolní Loiru. V roce 1794 byl sice zajat, ale podařilo se mu uprchnout a se svými bratry i dalšími vedl drobnou partyzánskou válku. Po neúspěšném vylodění roajalistů na Quiberon v létě [1795] se jako 24letý stal vůdcem povstalců v Dolní Bretani jako generál Královské a katolické armády v bretaňském kraji Morbihan. V roce 1796 sice musel po zajetí a popravách Stofflet i Charette a jeho bratrů složit zbraně, ale roku 1799 byl organizátorem a vůdcem nového povstání. Teprve po porážkách povstalců u Grandchamp a u Elven (leden 1800), když všichni významnější šuani se již podřídili republice, uzavřel i Cadoudal s generálem Brunem (9. února 1800) dohodu o ukončení povstání a opustil svou jednotku. První konzul Bonaparte mu nabídl hodnost generála republiky, on ale odmítl a odjel do Londýna, kde ho hrabě z Artois jmenoval generálporučíkem. Georges poté několikrát přistál ve Francii a agitoval silně pro roajalisty, organizoval nepokoje a připravoval povstání. Zda stál i za atentátem prostřednictvím „pekelného stroje“ roku 1800, není jasné, on toto obvinění odmítl. Připravoval však jistě další atentát na prvního konzula. Za tím účelem přistál 21. srpna 1803 s Charlesem Pichegru a dalšími spiklenci nedaleko Biville na pobřeží Normandie. A v přestrojení se jim podařilo dosáhnout Paříže, kde vedl obnovenou ilegální síť roajalistů. Spiknutí však bylo prozrazeno a Pichegru 28. února 1804 zatčen. Intenzivní pátrání Pierre Francois Réal politické policie ministerstva spravedlnosti po Cadoudalovi slavilo úspěch a i on byl po honičce s policií, kdy kladl odpor střelbou, zatčen 9. března 1804. V procesu byl shledán vinným z pokusu vraždy prvního konsula a se svými dvanácti spoluobviněnými 10. června 1804 odsouzen k trestu smrti. Následně byl 25. června 1804 gilotinou popraven a jeho poslední slova pod ní byla "„Vive le roi“" (Ať žije král). Po restauraci byla rodina Cadoudalů povýšena do šlechtického stavu a Georges in memoriam jmenován Maršálem Francie. V odboji tento veliký silný mlčenlivý muž, jehož poslouchali i šlechtici, vynikal silou, odvahou, rázností a lstivou vynalézavostí.

Georges Cadoudal (1. ledna 1771 Brech u Auray – 25. června 1804 Paříž) byl francouzský generál, náčelník šuanů ve francouzské revoluční občanské válce.


Ekologie.

Jsou to rostliny milující teplá a slunné stanoviště a nejlépe rostou a kvetou v lehkých, propustných a humózních půdách s malým obsahem vápníku (4 až 5 pH). V chladnějších oblastech mimo oblast přirozeného výskytu jim v silnějších mrazech zmrznou výhony, keře však znovu obrazí a zahustí se. Je považován za druh rychle kolonizující narušené, neudržované prostory. Semenáče špatně snášejí aplikaci vápna a hnojiv, protože to podpoří růst okolních konkurenčních rostlin.  Rychlost růstu se mění s věkem, úrodnosti půdy a klimatem. V Evropě nebývají u mladých rostlin roční přírůstky větší než 20 cm a celkově vyrostou do výše cca 1 až 2 m. Na nově kolonizovaných místech v Austrálii a na Novém Zélandu přirostou ročně i 50 cm a keře tam bývají vysoké 2,5 až 5 m. Svou schopností jímat vzdušný dusík obohacují půdu o dusík a svým opadem ji okyselují.

Popis.

Bohatě rozvětvený keř s přímými nebo vystoupavými větvemi dorůstající do výše 1 až 2 m. Žebernaté, tmavě zelené větve jsou porostlé vespod trojčetnými listy a výše špičatými, asi 1 cm dlouhými, čárkovitě trojúhelníkovitými jehlicemi, ztrnovatělými listy. Větve vyrůstají z hluboko sahajícího centrálního kůlovitého kořene a mělkých, uzlinatých kořenů postranních, ty mají spící pupeny a v případě zničení nadzemních části z nich vyrostou nové prýty. Mladý semenáč má prvým rokem trojčetné listy vyrůstající v přízemní růžici. Dalším rokem na mladých prýtech se začínají vytvářet trny přeměnou zakrnělých odbočných větévek a výše z řapíků listů. Stonky jsou zelené, mají voskový povlak, porůstají řídkými chlupy a vykonávají fotosyntézu místo chybějících listů.  Na krátkých, chlupatých stopkách vyrůstají z úžlabí trnů, po jednom či dvou, asi 2 cm velké, žluté, oboupohlavné, pětičetné, voňavé květy. Žlutohnědý, vytrvalý kalich je hluboce dvoupyský a dlouhý do dvou třetin koruny tvořené zlatožlutými lístky. V květu je deset srostlých tyčinek.  Nápadné květy produkují jen malé množství nektaru, nicméně včely a čmeláci je hojně navštěvují a sbírají pyl; plodná semena se spolehlivě vytvoří i při opylení vlastním pylem.  Plodem je 1,5 až 2 cm dlouhý lusk měnící v závislosti na stupni zralosti svou barvu, od zelené po černou. Obsahuje jedno až pět, tmavě zelených, hnědých až černých semen nerovnoměrně vejčitých, která jsou velká asi 3 mm a mají žluté masíčko. Jsou těžká a vypadávají do malé vzdálenosti od keře, jen minimum se samovolně dostane dál než 5 m. Mohou být na delší vzdálenosti dopravena povrchovou vodou nebo zůstanou přilepené ke slupce lusku a pak odváta větrem. Jsou také pro své masíčko mravenci odnášena do mravenišť. Často jsou semena nacházena zapletené v rounu pasoucích se ovcí. Chromozomové číslo druhu je n = 16.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují nejčastěji semeny, která mají nepravidelnou dobu dormance a v půdě si podržují klíčivost až 30 let. Tvrdý, voskovitý obal semen ztěžuje proniknutí vody a prodlužuje jejich životnost. Klíčí obvykle na jaře a při dostatku vláhy i v průběhu celého roku. Rostliny do 3 let a starší 15 let produkují semen málo, keře v plodném věku dají z 1 m2 asi 500 semen. Z počátku pomalu rostoucí semenáče mohou jen stěží konkurovat rostlinám v zapojeném porostu a proto se hlodaše nejčastěji vyskytují na narušených a dosud neobsazených stanovištích. Nově vypěstované variety nelze pro zachování speciálních vlastností množit semeny, ale musí se rozmnožovat vegetativně, řízkováním.

Toxicita.

Semena obsahují jedovatý alkaloid cytisin, ze kterého se v též vyráběly látky potřebné pro stanovení krevní skupiny. Je to křečový jed s podobnými účinky jako má nikotin. Po požití většího množství semen se dostavuje pálení, pocení a křeče, případně může dojít k ochrnutí dýchacích svalů a ke kolapsu. Zbytek rostlin je neškodný, v minulosti se na písčitých lokalitách pěstovaly jako pícnina, mladé rostliny se drtily mezi válci a používaly jako krmivo pro dobytek.

Taxonomie.

Hlodáš evropský se vyskytuje ve dvou poddruzích: Poddruh "U. e. europaeus" je hexaploidní (2n = 96) a rozšířen je po všech místech výskytu, kdežto "U. e. latebracteatus" je tetraploidní (2n = 64) a vyrůstá pouze ve Francii, Portugalsku a Španělsku. Viditelně se rozlišují asi 3 mm velkými, párovitými listenci pod květy, u nominátního poddruhu jsou vejčité, kdežto poddruh "latebracteatus" je má okrouhlé.

Význam.

Hlodáš evropský počal být koncem 18. století vysazován jako ozdobný keř do velkých zahrad a parků. S nástupem dalšího století se začala využívat také jeho vlastnost vytvářet úhledné, pro zvířata neprostupné živé ploty pro ohrazení pastvin neb nízké větrolamy, či sloužit jako náhradní krmivo v případě sucha. Byl proto po dobrých evropských zkušenostech ve velkém rozšiřován na nová území, hlavně v britských koloniích. Tam na rozsáhlých a nestřežených prostorách velmi rychle zplaněl, začal se nekontrolovaně šířit, vytvářet neproniknutelné houštiny a vytlačovat původní vegetaci. Rychle se uchytil na málo výživných, půdách, kde si dokáže za pomoci symbiotických bakterií na kořenech získávat potřebný dusík z atmosféry. V mnoha zemích byl vyhlášen invazním druhem a například v Austrálii, na Novém Zélandu nebo Havaji se již po mnoho let bojuje s jeho vymýcením z volné přírody.  V Evropě se však agresivně většinou nechová a bývá občas vysazován jako zahradní okrasná rostlina, která je při kvetení obsypána stovkami výrazných žlutých květů. Zahradnické podniky vyšlechtily nové variety, které jsou např. plnokvěté nebo se vyznačují nízkým či sloupovitým vzrůstem a jsou vhodné i do skalek.

Hlodáš evropský ("Ulex europaeus") je dekorativní dřevina keřovitého vzrůstu s listy přeměněnými na trny. Tento druh vytvářející souvislé neprůchodné porosty pochází ze západních a jižních části Evropy. Pro své okrasné a užitné vlastnosti i vytrvalost a nenáročnost byl po staletí pěstován a šířen i do vzdálených končin.


Uchopení moci.

Byl setníkem ve vojsku, kterému císař Maurikios vydal v zimě roku 602 rozkaz přezimovat na avarském břehu Dunaje. Vojáci se však vzbouřili a jmenovali Foku, který byl výmluvným řečníkem a neustále vyzýval ke vzpouře, exarchou. Thrácká armáda se pak obrátila proti Konstantinopoli. V hlavním městě povstala proti málo oblíbenému (i když vojensky úspěšnému) Maurikiovi i jedna ze stran v cirku – Zelení. Rovněž část senátu otevřeně podporovala povstání. Císař ve strachu o život uprchl na ostrov poblíž Chalkedonu, zatímco Fokas, kterému Zelení otevřeli brány města, vpochodoval do Konstantinopole. Poté co se Fokas nechal aklamací potvrdit za císaře, dal Maurikia a jeho syny zajmout a následně popravit.

Vláda.

O následujících letech podávají historické prameny pochmurný obraz. Nevzdělaný Fokas, který se údajně v "sacru palatiu" oddával pitkám a hanebnostem všeho druhu, patřil zřejmě k těm byzantským císařům, kteří postrádali jakékoliv předpoklady pro vládnutí. Během krátké doby, kdy měl zřejmě jen nepatrné ponětí o státnických povinnostech císaře a ani se nesnažil je nabýt, ztratil veškerý smysl pro realitu a věřil, že je Bohem vyvolený. Kvůli své patologické podezřívavosti nechal vyvraždit velkou část byzantských elit.  Prameny líčí Foku jako ukázkového tyrana. Sami Zelení, strana v cirku, která dopomohla Fokovi na trůn, upadli v podezření, že osnují spiknutí proti císaři, poté co s jeho pomocí zdecimovali své soupeře – Modré. Brzy poté se Fokas spojil s Modrými, poněvadž mu bylo jasné, že bez podpory alespoň části lidu nemůže déle vládnout. Městským prefektem Konstantinopole byl jmenován vůdce ("demarchos") Modrých, čímž si císař znepřátelil Zelené a uvrhl mnohá města říše do otevřené občanské války mezi stoupenci obou démů. Anarchie, která říši v těchto letech zachvátila, ji nezničila snad jen díky přetrvávající římské správě, o kterou se stát nadále opíral. Rozbrojů mezi oběma démy zůstaly ušetřeny jen vzdálené exarcháty v Ravenně a v Kartágu na západě říše.

Povstání v říši, vpád Peršanů.

Krátce po Maurikiově zavraždění obnovili Avaři na Balkáně nepřátelství a zpustošili Thrákii, zatímco na východě vypukla vojenská vzpoura. Neklidná situace byla také v Arménii, kde v čele povstání stál vojevůdce Narses, jemuž se podařilo dobýt Edessu. Fokas na to vyslal vojevůdce Bonosa do Sýrie, která se rovněž vzbouřila.  Ani nepřátelští Sásánovci nezaháleli. Když se velkokrál Husrav II. doslechl o krvavé výměně na trůnu v Konstantinopoli, vyhlásil Fokovi válku. Pod záminkou zbavení Římanů uzurpátora obsadil Edessu, která již byla obléhána císařským vojskem, a spojil se s Narsem. Husrav II. navrhl za kandidáta na trůn Theodosia, který měl být údajným Maurikiovým přeživším synem. Avšak netrvalo dlouho a velkokrálova přátelská pomoc se změnila v nezastřenou dobyvatelskou válku proti Byzanci. Mezopotámie, Arménie a části Malé Asie padly do jeho rukou, i přes částečně úspěšný odpor byzantských vojsk. Také Slované, s nimiž vedl Maurikios prudké obranné boje, nyní volně pronikali přes nekrytou dunajskou hranici na Balkán a do Řecka.

Vztahy s papežem.

Brzy po uchopení moci si Fokas uvědomil, že vzhledem ke složité vnitropolitické situaci má nedostatek spojenců, a nesmí si proto ještě znepřátelit papeže. Oproti politice svého předchůdce, který v Itálii vedl válku s Langobardy, aniž bral ohled na papeže, nastolil bezvýhradný propapežský kurz. Uzavřel příměří s Langobardy, což však znamenalo definitivní ztrátu Itálie s výjimkou ravennského exarchátu, který se udržel až do roku 751.  Císař ovšem neměl jinou možnost, neboť ve srovnání s východními provinciemi ohroženými Peršany byla vykrvácená a zpustošená Itálie takřka bezcenná. Jestliže za Maurikia italské obyvatelstvo krutě trpělo neustálými boji, nyní papež Řehoř I. děkoval strůjci míru chvalozpěvem Gloria in excelsis Deo za jeho vítězství nad Maurikiem, ačkoliv musel vědět o tom, jak hanebným způsobem se Fokas zmocnil vlády. Papež, jenž sám byl ze všech stran ohrožován Langobardy, si přesto trpkého míru cenil. Ovšem dvouletý mír uzavřený v roce 603 netrval ani po dobu, na kterou byl sjednán. Langobardský král Agilulf obsadil již před koncem příměří další části Apeninského poloostrova. Fokas byl spokojen, že udržel aspoň Ravennu, a nekladl Agilulfovu postupu žádný odpor. Když byl konečně v roce 610 císař svržen, bylo už příliš pozdě na jakýkoliv zákrok proti Langobardům. Zda k tomu za Foky existovala ještě nějaká reálná možnost, je však nejisté.  Poté co v roce 607 Fokas nechal zbavit patriarchu v Konstantinopoli hodnosti ekumenického patriarchy a převedl jí na papeže, čímž uznal nárok římského biskupa na primát v církvi, bylo na Foru Romanu postaveno poslední antické dílo – Fokův sloup – „ke vzpomínce na nesčetné dobré skutky císaře, který vrátil Itálii mír a bránil svobodu“. Tento sloup se zachoval dodnes. Tím se však také zvýšila vzájemná nevraživost mezi konstantinopolským patriarchou a římským papežem. Vztahy mezi oběma církevními hodnostáři se měly nyní dále pomalu zhoršovat až k osudnému rozkolu v roce 1054. I kvůli své církevní politice, nakloněné papeži, byl Fokas velice negativně hodnocen ze strany ortodoxní církve.

Revoluce a smrt Foky.

Navzdory policejnímu režimu, který císař nastolil, se opozici v Konstantinopoli podařilo spojit s Herakleiem Starším, exarchou Kartága a otcem pozdějšího stejnojmenného císaře, a přesvědčit ho k povstání.  Svou roli v následném spiknutí proti uzurpátorovi sehráli zřejmě i jiní provinciální místodržitelé, neboť synovec Herakleia Staršího dobyl krátce nato Alexandrii. Když byla takto zajištěna Afrika i Egypt, exarchův syn Herakleios Mladší vyplul s flotilou z Kartága vstříc Konstantinopoli. Jakmile byly stěžně lodí viditelné v Propontidě, propukla v Konstantinopoli revoluce. Lid pronikl do císařského paláce a vyvlekl nenáviděného Foku na Herakleiovu vlajkovou loď. Když Herakleios viděl před sebou třesoucího se a o život prosícího císaře, údajně se ho zeptal: „Ty jsi ten, který vládne říši?“ Fokas mu prý odpověděl otázkou: „Budeš to dělat lépe?“ načež Herakleios nechal Foku popravit. Podle jiných, hodnověrnějších zpráv byl však Fokas zavražděn již při vstupu Herakleia do Konstantinopole. Zmíněný dialog mezi nimi je tedy pravděpodobně pouze smyšlený.  Přesto i Herakleiovi nakloněné prameny mohou jen těžko zakrýt skutečnost, že krize říše propukla naplno teprve za Herakleia, kterému Sásánovci odňali Sýrii a Egypt. Teprve později se mu podařilo pomalu a za nesmírných obtíží situaci státu zlepšit. Říše se nacházela v krizi již od Maurikiovy smrti, s plnou vahou vypukla však až po roce 610.

Hodnocení Fokovy vlády.

Fokova vláda představuje důležitý zlom v dějinách byzantské říše. Během několika málo let Fokova panování upadla Byzanc do chaosu. Zároveň s tím slábla také ochota germánských říší na západě uznávat nadřazenost Konstantinopole. Na těžké ekonomické a vojenské situaci říše se ovšem podíleli i předchozí vládci. Fokas byl posledním pozdně antickým císařem, neboť reformy jeho nástupce Herakleia započaly novou éru, byzantský raný středověk.  Tradičně je bilance jeho vládnutí označována za katastrofální: Fokas přenechal Itálii Langobardům, většinu Balkánu Slovanům, vystavil říši smrtícím útokům Peršanů a osudově ji tak oslabil bezprostředně před začátkem islámské expanze. Navíc ještě umocnil vzájemnou řevnivost mezi patriarchou v Konstantinopoli a římským papežem. Ovšem naskýtá se otázka, zda jsou všechny tyto výtky na místě. Příčinou problémů bylo také odmítnutí císaře vládnoucími elitami, které ho nikdy nepřijaly za sobě rovného a mstily se mu obstrukcemi.  V Konstantinopoli samotné měl Fokas na svědomí údajně téměř celou senátorskou elitu, čímž byla antická římská společnost vážně oslabena. Fokas byl také posledním císařem, který používal latinský titul "Imperator Augustus". V důsledku reorganizace říše změnil jeho nástupce tento titul na řecké "Basileus ton Rhomaion" (římský císař), aby tak lépe vyhovoval řeckému charakteru říše, i když s touto proměnou nebyla spojena rezignace na právní nástupnictví antického římského impéria. Je symbolické, že právě Fokas věnoval poslední umělecké dílo antickému Foru Romanu: Byl posledním císařem, který ještě dokázal – třebaže ne příliš úspěšně – aktivně zasahovat do osudu západu.  Přesto by měl být Fokův převážně negativní obraz, jak líčen v pramenech a který také dodnes dominuje vědeckým názorům, brán s určitou rezervou. Všechny zprávy, popisující jeho vládu, pocházejí až z doby po jeho smrti a vznikly z větší části za vlády Herakleia, který Foku svrhl a přirozeně měl zájem na tom, aby byl znázorněn v co možná nejhorším světle.  Také pro dnešní numismatiky a archeology představuje jeho vláda určitým způsobem zlom. Byl to zřejmě Fokas, kdo opět přivedl do módy vousy, neboť od jeho časů byla zobrazení císařů na mincích prováděna s vousy, což značně usnadňuje dataci. Zatímco od Konstantina I. byli téměř všichni císaři podle římského způsobu hladce oholeni (s výjimkou Juliana Apostaty, který si jako správný filozof nechal narůst vous), od dob Fokovy vlády měli téměř všichni panovníci vous (on sám ho údajně nosil, aby zakryl jizvu).

Fokas (po roce 547 v Thrákii – 5. října 610 v Konstantinopoli) byl byzantský císař v letech 602 až 610. Byl to uzurpátor, který podle pramenů zavedl i na tehdejší poměry skutečnou vládu teroru.


Klubová kariéra.

V Nizozemsku hrál profesionálně za kluby Go Ahead Eagles (1969–1975), AZ Alkmaar (1975–1978), MVV Maastricht (1978–1986), Fortuna Sittard (1986–1987) a FC Assent (1987–1988).  S Alkmaarem vyhrál v sezóně 1977/78 nizozemský fotbalový pohár a s Maastrichtem v sezóně 1983/84 nizozemskou druhou ligu Eerstedivisie.

Reprezentační kariéra.

V nizozemském reprezentačním A-mužstvu odehrál jediné střetnutí, na které ho povolal kouč Rinus Michels. Šlo o přátelský zápas 30. května 1975 v Bělehradu proti domácí Jugoslávii, který Nizozemci prohráli 0:3. Van Marwijk odehrál první poločas.

Trenérská kariéra.

Začínal v malém nizozemském klubu Fortuna Sittard, který dovedl do finále nizozemského fotbalového poháru v sezóně 1998/99. Poté převzal slavný Feyenoord, s nímž vyhrál Pohár UEFA 2001/02 (výhra 3:2 ve finále nad německou Borussií Dortmund). A právě Borussia se později zajímala o jeho služby. Od července 2004 se stal trenérem A-týmu Dortmundu. Po necelých dvou a půl letech stagnace ve středu tabulky německé Bundesligy jej 18. prosince 2006 klub propustil a nahradil Jürgenem Röberem. V červnu 2007 se Van Marwijk vrátil do Feyenoordu, s nímž vyhrál v sezóně 2007/08 nizozemský fotbalový pohár (výhra 2:0 ve finále nad týmem Roda JC Kerkrade).

Nizozemská fotbalová reprezentace.

Van Marwijk převzal nizozemské národní mužstvo po Marco van Bastenovi po Mistrovství Evropy 2008 v Rakousku a Švýcarsku.  Na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice dovedl svůj tým do finále proti Španělsku, které Nizozemsko prohrálo 0:1 po prodloužení. Zisk stříbrných medailí byl úspěchem.  Van Marwijk vedl nizozemský národní tým i na Mistrovství Evropy 2012 v Polsku a na Ukrajině, kde Nizozemsko prohrálo v základní skupině B všechny tři zápasy (v tzv. „skupině smrti“ postupně 0:1 s Dánskem, 1:2 s Německem a 1:2 s Portugalskem) a skončilo na posledním místě. Po tomto neúspěchu 27. června 2012 rezignoval na svůj post.

Lambertus van Marwijk (* 19. května 1952, Deventer, Nizozemsko), známý jako Bert van Marwijk, je bývalý nizozemský fotbalový záložník a současný fotbalový trenér. Za nizozemskou seniorskou reprezentaci odehrál ve své kariéře jeden zápas, později ji vedl právě jako trenér.


Biografie.

Narodil se v Lombardii. V roce 1913 promoval na Boloňské univerzitě v oboru konstrukce. Během první světové války sloužil jako poručík u ženijního vojsku italské armády. Po válce, v roce 1920, si založil stavební firmu v Římě. Oženil se v roce 1924, za manželku si vzal Irene Calosovou, se kterou měl 4 syny.  V letech 1926-1927 navrhl první významné dílo, kino Augusteo v Neapoli. S bratrancem založil v roce 1932 firmu Nervi a Bartoli, ve které setrval až do konce své kariéry. V letech 1947-1961 působil jako univerzitní profesor v Římě.  Zemřel v roce 1979 na selhání srdce.

Tvorba.

Po budově neapolského kina dostal možnost navrhnout městský stadion (stadion Artemio Franchiho) ve Florencii pro 35 000 diváků (1931). Později, v letech 1935 až 1941 pro italské vojenské letectvo postavil hangáry v Orbetellu, Orvietu a v Torre del Lago. Hangár v Orvietu byl koncipován jako geodetická kopule, jejíž vlastnosti Nervi předtím zkoumal na celuloidových modelech. Konstrukce sestávala z prefabrikovaných železobetonových profilů, na které v roce 1939 získal patent. Ve druhé světové válce byly stavby zničeny. Jeho kreativita se nesoustředila jen na navrhování budov. Po válce se věnoval navrhování betonových plavidel pro italské námořnictvo. Postavil dva typy betonových plachetnic s použitím vlastního vynálezu, materiálu "ferrocemento" (1946). Je vytvořen z těžkého betonu hustě ztuženého rovnoměrně rozloženou ocelovou síťovinou. Tento materiál se naplno uplatnil v návrhu staveb pro výstavu v Turíně (1949-1950). Montované konstrukce ve formě vlnitých cylindrických oblouků složené z modulových dílců ze skla a ferrocementu překlenuly rozpon 93 metrů.  V roce 1950 se Pier Luigi Nervi podílel na návrhu centrály UNESCO v Paříži. V období let 1955-1969 spolupracoval na projektech několika mrakodrapů v Evropě i v Americe (např. Tour de la Bourse v kanadském Montrealu). Roku 1960 byl dokončen jeho Olympijský stadion v Římě, roku 1963 Autobusové nádraží George Washington Bridge v New Yorku. Na konci 60. let Pier Luigi Nervi stavitelské aktivity omezil a začal se soustředit na design. Jeho poslední velkou a typicky nerviovskou stavbou byla hala Norfolk Scope v americkém Norfolku dokončená roku 1971.Vydal mnohé odborné publikace "Umění a věda navrhování" (1945), "Řeč architektury" (1950) nebo "Nové konstrukce" (1963).  Nervi věřil, že architektura a stavitelství jsou dvě části jednoho celku. Tvrdil, že pro návrh dobré budovy je nezbytné znát materiály. Jeho návrhy vycházely z mnoha experimentů se stavebním betonem, v nichž ustavičně hledal řešení konstrukčních problémů. Železobeton mu umožňoval vytvořit pevné, jednoduché, ale esteticky zvládnuté konstrukce. Svými řešeními ustanovil železobeton jako hlavní současný stavební materiál. Prostřednictvím prolínajících se rovin, skládaných a ohýbaných ploch a deformovaných povrchů zavedl trojrozměrný designérský slovník do architektury.

Pier Luigi Nervi (21. června 1891, Sondrio - 9. ledna 1979, Řím) byl italský konstruktér a architekt, otec vysokorozponových předpjatých železobetonových konstrukcí, držitel Zlaté medaile AIA (1963).


Historie.

Po rozpadu československé federace byla zprvu mezi oběma republikami měnová unie a dále platila koruna československá. Vzhledem k hospodářským rozdílům byl však tento stav neudržitelný a 7. února 1993 došlo k měnové odluce, přičemž vznikly koruna česká a slovenská koruna. Nová měna měla paritní poměr k předchozí 1 Sk = 1 Kčs. Československé bankovky byly na území Slovenské republiky opatřeny slovenskými kolky s výjimkou desetikoruny, která se nekolkovala a byla nahrazena mincí hodnoty 10 Sk uvedenou do oběhu v den měnové odluky. Pro zúčtování plateb mezi Českem a Slovenskem byl zřízen clearingový mechanismus používající jednotku XCS: 1 XCS = 1 SKK = 1 CZK. Okolkované bankovky byly staženy z oběhu po vydání nových bankovek, poslední z nich byla pětisetkoruna, jejíž platnost byla ukončena 10. ledna 1994.  Vzhledem k nedostatečným devizovým rezervám byla 10. července 1993 slovenská koruna devalvována o 10 %.

Přechod na euro.

Poté, co Slovensko vstoupilo do EU v roce 2004, rozhodlo se co nejdřív přijmout euro, podmínkou k tomu bylo mj. dvouleté setrvání země v ERM II. Už 25. listopadu 2005 se připojilo k ERM II, jehož podstatou je udržování měnového kurzu s odchylkou 15 % kolem hodnoty určité hodnoty (u koruny to bylo 38,4550 Sk za euro, kurz mohl kolísat v rozmezí od 32,69 do 44,22 SKK/EUR.). Kurz (resp. centrální parita) byl 19. března 2007 změněn na 35,4424 Sk za euro (rozmezí od 30,126 do 40,758).  7. května 2008 Evropská komise ústy komisaře pro měnové záležitosti Joaquína Almunii souhlasila s přijetím eura Slovenskem. 28. května 2008 byla centrální parita opět posunuta a to o 15 %, na 30,126 SKK/EUR, což byla do té doby horní hranice kurzu koruny. Novým rozmezím se stala úroveň od 25,6071 do 34,6449 SKK/EUR.  3. června 2008 ministři financí EU na zasedání Rady pro ekonomické a finanční otázky (ECOFIN) v Lucemburku bez diskuze schválili vstup Slovenska do eurozóny k 1. lednu 2009. 8. července 2008 ministři financí rozhodli, že definitivní směnný kurz slovenské koruny k euru je 30,126 Sk za euro (úroveň parity); v tomto poměru se přepočítávaly ceny.  V souvislosti se změnou centrální parity 28. května 2008 se tehdejší ministr financí Ján Počiatek dostal do vážného podezření, že některým firmám ("J&T" a "Istrokapital"), které na změně parity vydělaly stovky milionů korun, v předstihu prozradil nový kurz koruny; krátce předtím byl totiž viděn s jejím majitelem, krátce s vysoce postaveným manažerem J&T Ivanem Jakabovičem na jachtě v Monaku. Podezření na Slovensku vyvolalo velký skandál, Ján Počiatek si však nakonec své postavení udržel. Na Slovensku se v reakci na jeho tvrzení, že se na jachtě bavil o tom „ako formula, aké je počasie, nezaujímavé, zdvorilostné frázy“, objevil vtip, že číslo 30,126, které měl Počiatek prozradit podnikatelům, neznamenalo dohodnutý kurz, ale teplotu Celsia.  Průměrná mzda se na Slovensku pohybovala v roce 2009 kolem 20 000 Sk, to je při pevném směnném kurzu asi 625 eur. Z oběhu se mělo vrátit 148 miliónů bankovek a 453 miliónů mincí. Komerční banky měnily bezplatně korunové mince šest měsíců po zavedení eura, bankovky pak rok. "Národná banka Slovenska" měnila oběhové korunové mince do konce roku 2013, bankovky a pamětní mince mění bez časového omezení.

Mince a bankovky.

Ražbu prováděla obvykle Mincovňa Kremnica, š.p., založená roku 1328.  Některé z pamětních mincí, však razily Česká mincovna v Jablonci nad Nisou a polská Státní mincovna (Mennica Państwowa).  Na bankovkách jednotlivých nominálních hodnot byly následující portréty:

Slovenská koruna (zkratka „Sk“) byla měnová jednotka Slovenské republiky v letech 1993 až 2008. Dne 8. července 2008 byl stanoven fixní a nezměnitelný kurz 30,1260 Sk za euro, kterým byla 1. ledna 2009 slovenská koruna nahrazena. 1 Sk tak představovala 3,319 eurocentu nebo 0,03319 eura. Od 1. ledna 2009 začal platit duální oběh, během kterého obchodníci přijímali koruny i eura, vraceli však pouze eura. Duální oběh trval 16 dní, po 16. lednu 2009 se už smělo platit pouze eurem.


Život.

Maison vstoupil r. 1792 do armády, r. 1796 se stal velitelem praporu, 1799 generálním pobočníkem ministra války Bernadotta a 1802 vojenským velitelem departementu Tanaro. Roku 1805 získal bývalý klášter Langwaden včetně rozsáhlých pozemků v Porýní. Ve válce roku 1806 proti Prusku bojoval jako brigádní generál, pronásledoval pod Bernadottem po bitvě u Jeny Blüchera do Lübecku, bojoval roku 1808 ve Španělsku pod generálem Victorem, vedl rozhodující útok ve vítězné bitvě u Espinosa de los Monteros (10. listopad 1808), ale při obsazování Madridu byl těžce raněn.  Roku 1812 jej Napoleon I. jmenoval po bitvě u Polocku divizním generálem a na bitevním poli na břehu Bereziny mu udělil titul barona. Na místě raněného Oudinota pověřen velením 2. sboru, kryl Maison ústup francouzské armády za Vislu, stejně tak velel zadnímu voji při ústupu od Kačavy a poté bojoval u Lipska, kde byl opět těžce raněn. Napoleon jej povýšil do hraběcího stavu a jmenoval velkodůstojníkem Čestné legie. Roku 1814 bránil Belgii proti postupujícím spojencům od severu.  Po abdikaci Napoleona se Maison podřídil Ludvíkovi XVIII., který jej jmenoval rytířem řádu Svatého Ludvíka a krátce poté velitelem pařížské posádky. Po útěku Napoleona z Elby obdržel Maison velení královské armády shromažďující se v Paříži. Když však vojsko přešlo na stranu Napoleona, utekl Maison k Ludvíkovi XVIII. do Gentu. Po restauraci jej Ludvík XVIII. pověřil velením 1. divize. Byl jmenován členem tribunálu, který soudil maršála Neye, odmítl v něm však zasednout, za což byl odsunut na místo velitele 8. divize v Marseille. Roku 1817 byl jmenován markýzem a pairem a v komoře byl znám svou nezávislostí. Roku 1828 velel francouzské expedici do Řecka a přinutil Ibrahima Pašu k odplutí od břehu Peloponésu. Roku 1829 se vrátil do Francie a obdržel maršálskou hůl.  Při revoluci v roce 1830 se přiklonil k orleánské straně a od 2. listopadu 1830 vedl dva týdny ministerstvo zahraničí, pak byl jmenován vyslancem ve Vídni a roku 1833 v Sankt Petěrburgu. Od konce dubna 1835 do září 1836 byl francouzským ministrem války. Poté se zcela stáhl do soukromí a 13. února 1840 zemřel v Paříži.

Nicolas-Joseph Maison ["nikola žozef mézo"] (19. prosinec 1771 v Épinay u St. Denis – 13. únor 1840 Paříž) byl francouzský generál, maršál, státník – ministr zahraničí a války.


Historie.

Slovo „herbář“ je počeštěné latinské "herbarium", od slova, česky „bylina“. Zprvu byl tedy herbář chápán jako kniha o léčivých rostlinách. Nejstarší taková kniha, vzniklá na území dnešního Česka, je "Herbář aneb Bylinář" Pietra Andrea Mattioliho, vydaný v Praze roku 1562 Jiřím Melantrichem z Aventina a do češtiny přeložený Tadeášem Hájkem z Hájku. Tento herbář obsahuje černobílé dřevoryty rostlin s popisy. Od 17. století se pak význam herbáře posouvá k dnešnímu pojetí, tedy sbírka sušených rostlin.  Carl Linné vysílal své žáky do různých končin, aby tam sbírali rostliny, lisovali je a sušili, a následně skladovali. První herbáře vytvořené Čechy jsou herbář rostlin ze Sibiře a ruských stepí od Petra Simona Pallase a herbář moravského misionáře Jiřího Camela, obsahující kolekci rostlin z Filipín. Prvním „českým“ herbářem se pak na počátku 18. století stává kolekce sušených rostlin Jana Františka Bečovského, kněze řádu křížovníků s červenou hvězdou. Z poloviny 18. století pak pochází první regionální herbář z Klatovska Jana Nepomuka Boháče.  Při založení Národního muzea roku 1818 vzniká i jeho herbář (viz Herbář Národního muzea). Hlavními sběrateli jsou Kašpar Šternberk, Jan Svatopluk a Karel Bořivoj Preslovi, Bedřich Berchtold, Filip Maxmilián Opiz a Václav Beno Seidl. K tomu je záhy přikoupen herbář Tadeáše Haenkeho obsahující kolekce z Filipín, Mexika, Kalifornie a And). Roku 1825 vychází na základně podrobného rozboru mnoha specialistů kniha s černobílými vyobrazeními (česky „Haenkeho pozůstalost“). Významné jsou též Opizovy kolekce obsahující řadu typů.  Ve stejné době se rodí i centrální herbář dnešní Karlovy Univerzity. Jeho jádro je vytvořeno z kolekce Jana Christiana Mikana (tvořený kolekcí rostlin z Čech a okolí Rio de Janeira), kolekce Karla Bořivoje Presla – obsahující hlavně kapradiny ("Polypodiophyta") a čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"), bobovité ("Fabaceae") a lobelkovité ("Lobeliaceae") – a sbírka rostlin ze Severní Ameriky, zakoupená Janem Palackým.  Počátkem století 19. vzniká též velmi důležitá instituce pro laickou veřejnost i botanizující odborníky: Výměnný ústav rostlin. Tato instituce založená r. 1819 F. M. Opizem slouží pro výměnu herbářových položek a je první svého druhu.

Rozdělení.

Typy herbářů.

Tradičním herbářem je "sbírka sušených rostlin" (někdy nabízená digitálně přes internet) na bílých čtvrtkách. S rozvojem botanizování a technických možností se však rozvíjí i možnosti pro kolekce rostlin. V poslední době je to hlavě fotografie a video. Pravdou je, že kvalitní herbáře jsou většinou postaveny na suchých rostlinách a obsahují k tomu jako doplněk nějaký jiný typ kolekce. Zde jsou typy herbářů:

Typy herbářových sbírek.

Herbářové sbírky jsou subjednotky herbáře, které bývají seřazeny systematicky.

Herbáře.

V současnosti existuje na světě několik set veřejných herbářů a tisíce neveřejných, patřících soukromým osobám. Každý veřejný herbář má svůj mezinárodní kód složený z velkých písmen a dále osobu odpovědnou, která se nazývá kurátor. Seznam herbářů, jejich kódů a počty druhů lze nalézt v mezinárodním seznamu Index herbariorum. Některé herbáře též vydávají vlastní periodikum.

Současné české herbáře.

V současné době se v nachází v České republice 43 státních nebo veřejných herbářů. Největším herbářem je herbář Karlovy Univerzity, obsahující 2 200 000 (2006) herbářových položek z celého světa. Seznam největších herbářů v ČR.

Herbář je soubor herbářových položek. Může být tvořen sušenými rostlinami, sušenými semeny a plody, fotografiemi rostlin, plody naloženými v lihu, atd. Zásadní součástí každé položky je scheda – etiketa obsahující zásadní informace o datu a místu sběru, název rostliny, název herbáře a kdo položku sebral popř. určil. Při revizi herbáře odborníkem se vedle schedy vlepují revizní lístky, do původní schedy se nezasahuje. Herbáře jsou důležité pro výuku botaniky.


Název měny.

Název "koruna" jakožto symbol monarchie razící mince byl od středověku častý; používá ho většina skandinávských států (Dánsko, Norsko, Švédsko, Island, do přechodu na euro na konci roku 2010 Estonsko), do konce roku 2008 Slovensko. Na českém území byla zavedena rakousko-uherská koruna měnovou reformou 2. srpna 1892 jako polovina předchozího zlatého. Po vyhlášení Československé republiky byl název nakonec zachován (uvažovalo se např. o názvech "frank", "hřivna" nebo "sokol"), Rakousko naopak později (rok 1925) název měny změnilo na šilink a Maďarsko od roku 1926 používalo měnu jménem pengö.

Koruna za první republiky.

Československá koruna byla ustavena zákonem č. 84 z 25. února 1919, na jehož základě byly mezi 3. až 19. březnem 1919 staženy a okolkovány rakousko-uherské bankovky, které byly postupně až do července 1920 vyměňovány za nové československé státovky. Prvním penízem nového státu byla 100-korunová státovka z 15. dubna 1919. Prvními mincemi byly 20-haléř a 50-haléř s ročníkem ražby 1921 vydané v únoru 1922. První korunová mince byla do oběhu uvolněna také v roce 1922. První skutečnou bankovkou (nikoli státovkou) byla 20-koruna s datem 1. října 1926, ale do oběhu se dostala až v březnu 1927.  14. dubna 1920 byl přijat zákon o bance cedulové, který předcházel vzniku centrální banky, která však definitivně vznikla až 21. března 1926 a svoji činnost zahájila až 1. dubna 1926. Prvním guvernérem se stal Vilém Pospíšil, který byl do té doby vrchní ředitel Městské spořitelny pražské a byl též přítelem Aloise Rašína a přední finanční odborník v zemi.  Národní banka byla založena jako akciová společnost se základním jměním 4 000 000 Kč ve zlatě. Československá koruna byla tehdy založena na zlatém standardu a byla považována za pevnou a kvalitní měnu.  Poté byly vydány bankovky I. a II. série, které se v tu dobu řadily mezi nejkrásnější (a poměrně snadno padělatelné) oběžné bankovky na světě. Spolupracovali na nich např. Alfons Mucha, Max Švabinský, Otto Gutfreund a mnozí další významní umělci. Mezi nejznámější výtvarníky mincí patřil tehdy Otakar Španiel.

Vznik protektorátu a druhá světová válka.

Po obsazení českých zemí německými vojsky v březnu 1939 byla zrušena Národní banka Československá a nahradila ji Národní banka pro Čechy a Moravu, která začala vydávat protektorátní koruny a začala provádět měnovou politiku podle nařízení říšské banky z Berlína. Říšská banka určila kurz 1 Říšská marka (RM) = 10 K, což bylo záměrné podhodnocení koruny, aby mohlo Německo zemi ekonomicky vysávat. Reálný kurz koncem roku 1938 byl 1 RM = 8,33 Kč. Německá okupační moc zavedla povinné odvody pro Říši a národní banka musela na tzv. Girokonto odvádět peníze pro německé hospodářství a na vedení války. Koncem války bylo na tomto kontě zhruba 58 miliard K, které představovaly značný zdroj inflace. Dále musela banka odevzdat 45,5 tuny měnového zlata deponovaného v Praze a ve Švýcarsku. Navíc pro zprostředkování plateb za německé občany byl zřízen zvláštní účet u Reichsbank, kde se peníze vyrovnávaly v kurzu stanoveném Říšskou bankou nebo nebyly vyrovnány vůbec. Tyto zásahy a finanční vyčerpávání země vedly k růstu inflace a rozmachu černého trhu. Tyto jevy musely být po válce složitě odstraňovány. Exilová československá vláda v Londýně podepsala v roce 1944 zakládající listinu Mezinárodního měnového fondu a Světové banky. Tyto smlouvy podepsala delegace pod vedením ministra financí Ladislava Feierabenda v Bretton Woods v červenci 1944.

Koruna po druhé světové válce.

Po druhé světové válce byla 1. listopadu 1945 provedena měnová reforma, která řešila problém, že na území Československa kolovalo příliš mnoho platidel - kromě pěti měn (protektorátní, říšskoněmecká, slovenská, maďarská a polská) i různé vojenské poukázky. Tato reforma byla navíc spojena se znárodněním bank a podniků podle Benešových dekretů. Situace se částečně stabilizovala, ale nadále byl v zemi hospodářský chaos z důvodu znárodnění a nového postavení klíčových firem v průmyslu. Po únoru 1948 nastalo další znárodňování průmyslu.

Československá koruna po měnové reformě 1953.

Další měnová reforma přišla k 1. červnu 1953. Nová československá koruna byla vyměňovaná v poměru 1:5 u částek do 300 (starých) Kčs, vyšší částky byly vyměňovány v poměru 1:50. Navíc přestalo být Československo koncem roku 1954 členem MMF a Světové banky, které v roce 1944 spoluzakládalo. Po měnové reformě v roce 1953 byla většina lidí ožebračena a navíc ceny začaly stoupat. Do konce 50. let se podařilo situaci stabilizovat, ale ukázalo se, že centrálně řízená ekonomika začíná vykazovat značné nedostatky. V 60. letech přišla liberalizace poměrů v Československu, která však byla zastavena sovětskou invazí v srpnu 1968. Poté přišla normalizace, kdy byla celá ekonomika odtržena od reálného vývoje ve světě a nastávala postupná izolace ekonomiky ČSSR. Narůstala inflace, kterou vláda skrývala měnovými dotacemi a izolací koruny vůči jiným měnám. Ekonomické problémy centrálně řízené ekonomiky byly jedním z důvodů pádu komunistického režimu v ČSSR v listopadu 1989 a k sametové revoluci. Téměř po celou dobu se v Československu platilo také mincí v hodnotě 1 Kčs, jejíž autorkou byla medailérka Marie Uchytilová-Kučová, která na minci zobrazila politickou vězeňkyni Bedřišku Synkovou. Motiv ženy, která sází pravou rukou do země lípu a v levé ruce drží sazenice lip, byl na rubu 1 Kčs až do konce existence československé koruny, tj. přes 35 let (2. září 1957 - 31. prosince 1992). Stala se tak mincí s nejdelším reálným oběhem v moderních dějinách našeho mincovnictví. Měnil se ovšem avers mince. Od 2. září 1957 do 1. prosince 1961 byl na aversu ražen malý státní znak československé republiky, používaný před rokem 1960, od 1. prosince 1961 do 1. dubna 1990 byl na aversu ražen název i znak Československé socialistické republiky a od 1. dubna 1990 do 31. prosince 1992 byl na aversu ražen nový název i nový znak ČSFR.

Koruna po sametové revoluci.

1. ledna 1993 došlo k rozdělení České a Slovenské Federativní Republiky na dva samostatné státy a k 8. únoru 1993 proběhla měnová odluka, kterou československá koruna zanikla. Výměnný poměr k nástupnickým měnám byl 1:1. Staly se jimi česká koruna a slovenská koruna, kterou vystřídalo na Slovensku 1. ledna 2009 euro.

Mince první republiky a poválečné mince platné před měnovou reformou z roku 1953.

Zajímavostí bylo, že se do roku 1938 objevily celkem 3 typy pětikorunových mincí, jejichž autorem byl známý sochař Otto Gutfreund. První a zároveň nejstarší typ předválečné pětikoruny byl i největší o průměru asi 2,95 cm (byla tudíž větší než moderní padesátikorunová mince, která má průměr asi 2,75 cm) a platila do roku 1931. V roce 1928 byl zaveden do oběhu druhý, již menší typ, který byl zároveň nejtenčí. Tato mince byla ovšem vyrobena ze stříbra a znamenala spolu se stříbrnou pamětní desetikorunou vydanou k 10. výročí ČSR návrat československé měny ke stříbru. Roku 1938 pak byl zaveden třetí a poslední typ pětikoruny, který byl zase silnější, avšak nepatrně tenčí než typ první (existují i zkušební odražky tohoto typu s ročníkem ražby 1937, ty jsou však sběratelsky velmi vzácné). Tato mince byla vyrobena z niklu. Druhý a třetí typ měly jinak prakticky stejný průměr 2,7 cm, který byl tudíž jen nepatrně menší než průměr moderní české padesátikoruny. Dále se všechny tři typy mezi sebou lišily odlišným vzorkováním na hraně. Design lícové a rubové strany všech tří typů byl jinak identický. Druhý stříbrný typ a třetí niklový typ pak byly platné dokonce na území Protektorátu Čechy a Morava, přičemž stříbrné platily na území Československa oficiálně bez přestávky až do roku 1947. Ostatně i platnost niklové pětikoruny 1938 byla po válce na krátkou dobu obnovena. V roce 1945 byly také do oběhu zavedeny pětikorunové státovky.

Koruna československá (v období první republiky zkratka Kč, v období druhé republiky K, od roku 1945 Kčs, mezinárodně v ISO 4217 CSK) byla měna, která platila v Československu od roku 1918. Koruna se dále dělila na 100 haléřů. Zpočátku obíhaly i drobné haléřové mince (za první republiky dvouhaléře, po roce 1953 dokonce jednohaléře a tříhaléře), avšak s postupující inflací nejdrobnější mince postupně mizely z oběhu. V roce zániku ČSFR 1992 byl již nejmenší reálně obíhající mincí pětihaléř. Po rozdělení Československa v roce 1993 na Českou republiku a Slovenskou republiku došlo i k rozdělení měny na Korunu českou a Slovenskou korunu.