Historie místa.

Na místě stával činžovní dům, který byl v roce 1945 omylem zničen zásahem americké bomby při leteckém bombardování Prahy. V roce 1963 bylo rozhodnuto o zástavbě proluky, ale až do 90. let nebyla realizována.  Začátkem 90. let myšlenku zástavby obnovil Vlado Milunić spolu s Václavem Havlem, který bydlel v sousedním domě. S Havlem přišel Milunić do styku v roce 1986, kdy mu navrhoval rozdělení bytu a přitom se bavili, jaký dům by mohl stát vedle. Původní idea předpokládala vznik domu s knihovnou, divadlem a kavárnou, který by se zařadil do kulturní linie od Rudolfina přes Národní divadlo k Mánesu, ale pro tento záměr se nepodařilo najít investora. Už v prvních námětech Milunić počítal s tím, že by se budova měla vyklánět nad křižovatku, což mělo symbolizovat stav československé společnosti, která se z totalitní strnulosti dala do pohybu, a s vizí statické věže vzadu a dynamické vpředu. Milunić nejprve chtěl získat Jeana Nouvela, podle jehož návrhu byl později postaven stejným investorem Zlatý Anděl, ale to se mu nepovedlo. Frank Gehry prý nabídku přijal proto, že „pro zemi, jež dala Americe Jaromíra Jágra, udělá cokoli“. Možnost prosadit takovouto stavbu přičítá Milunić porevoluční euforii, Václavu Havlovi, tehdejší ředitelce památkářů Věře Millerové, a vzácné souhře náhod.  V roce 1992 pozemek koupila nizozemská pojišťovna Nationale Nederlanden, 3. září 1994 byl položen základní kámen nové budovy. Provoz budovy byl zahájen 20. června 1996. Investorem byla společnost Nationale Nederlanden Real estate, v. o. s., generálním projektantem ATIPA, s. r. o., hlavním dodavatelem belgická společnost BESIX.

Popis.

Stavba je založena na železobetonové desce podporované soustavou vrtaných pilot. Na železobetonové konstrukci je připevněno 99 originálních fasádních panelů. Průčelí budovy tvoří dvě věže připomínající taneční pár. Na vrcholu věže nazývané Fred je kopule s konstrukcí z trubek potažená nerezovou síťovinou – hlava medúzy. Dům má devět podlaží, místnosti jsou nesymetrické a jejich stěny šikmé. Dům vystupuje z uliční čáry do linie chodníku.  V budově je v 6 podlažích 2965 metrů čtverečních využitelných kancelářských ploch, v nejvyšším patře je restaurace o ploše 679 metrů čtverečních, v přízemí a suterénu (původně zamýšlených jako prodejní plochy) je konferenční středisko o ploše 400 metrů čtverečních. Původní prostory kongresového centra a galerie byly později také přeměněny na kanceláře. Přízemí je řešeno jako velkoprostor s přístupem od hlavní recepce a z venku od nábřeží. V přízemí se nachází kavárna.  Rostislav Švácha citoval hlasy, že do houpavých a swingujících linií domu prý oba autoři zakódovali gesto rozloučení s panelákovým stavebnictvím Husákovy éry.  Architekt Milunić po letech litoval, že se nepodařilo prosadit původně navrhovaný tvar věže, hezčí a vyšší. Medúza na věži Fred podle něj vznikla jako řešení patové situace. Frank Gehry na výstavách v Americe prý ukazuje původní návrh s vysokou věží. Autorem medúzy je Gehry, ale Milunić říká, že se podobá jeho návrhu na ukončení věže prosklenou kupolí zeměkoule, odpovídající na zeměkouli umístěnou na sousedním Havlově domě. Medúza je podle něj nakloněna ve špatném úhlu a ze křižovatky nevypadá jako koule, ale jako něco divně placatého. Milunićovi se nelíbil bar v přízemí, restaurace v horním patře ani školicí středisko, ocenil patra podle návrhu Evy Jiřičné. Za chyby budovy považuje Milunić například pohled na vršek od Palackého mostu a trochu i pohled shora od Karlova náměstí, o svém vlastním původním návrhu má dosud to nejlepší mínění. Spolupráci s Frankem Gehrym považoval za úžasné transoceánské dobrodružství.

Vlastníci a využití.

Stavbu financovala Nationale Nederlanden, dnes ING. V roce 2004 byl Tančící dům spolu se Zlatým Andělem vložen jako základní portfolio do investičního fondu ING Property Fund Central Europe.  V roce 2008 vlastník plánoval přestavbu a redesign recepčního prostoru. Vlado Milunić ale původní podobu recepce hájil jako výrazně autorský prostor, který nese výraznou stopu Gehryho rukopisu. Správce budovy přesto objednal modernizaci u architekta M. Ranného. Jeho návrh považoval Milunić za totální nepochopení konceptu současné recepce, za tuctovou bezcennou kulisu, kterou známe z desítky nových administrativních budov.  V roce 2013 dosavadní vlastník, společnosti CBRE Global Investors, nabídl budovu k prodeji. Prodej organizovala poradenská společnost Jones Lang LaSalle.  Developer Central Group v srpnu 2013 za budovu nabídl 250 milionů korun a později nabídku mírně navýšil na 10 milionů eur, ale ve výběrovém řízení neuspěl. Tento zájemce zde chtěl otevřít muzeum architektury a designu, pokud by s tím autoři budovy souhlasili.  Koncem roku 2013 budovu za 13,35 milionů eur (v přepočtu 360 milionů korun) koupila Pražská správa nemovitostí, kterou vlastní realitní magnát Václav Skála. Nový vlastník chce v budově ponechat kanceláře, i když zvažuje využití části budovy pro nekomerční účely. Hlavními nájemníky kancelářských prostor jsou společnosti CBRE Global Investors a Accenture.

Hodnocení.

Stavba rozpoutala veřejnou diskuzi o architektuře v Praze. Zastánci dům oceňovali jako moderní architekturu, jaká v Praze chybí, odpůrci argumentovali tím, že do historické Prahy se budova nehodí a narušuje městské panorama.  Je označován za první pražskou porevoluční stavbu špičkových světových architektů. Je označována za jeden ze symbolů města či za turistický magnet. Podle Rostislava Šváchy se pro laickou veřejnost dům stal ikonou devadesátých let a dal éře po Sametové revoluci architektonickou tvář, podobně jako Hubáčkova věž na Ještědu 60. letům, a pro zahraniční návštěvníky se stal ikonou Prahy, téměř stejně známou jako Karlův most či Svatovítská katedrála. Čeští architekti se však na dům podle Šváchy s takovým nadšením nedívali a na organickou architekturu se na Západ začali ohlížet až o desetiletí později.

Ocenění.

V souvislosti s prohlášením obchodního domu Máj za kulturní památku v roce 2006 se hlavní konzervátor Národního památkového ústavu Josef Štulc pro Lidovky.cz vyjádřil, že by teoreticky uvítal, aby jako památka byl zapsán i Tančící dům. V roce 2008 Vlado Milunič při jednání se správcem budovy o přestavbě recepce argumentoval tím, že se dům pravděpodobně stane kulturní památkou.

Tančící dům, jinak také Ginger and Fred, oficiálním jménem původně Nationale Nederlanden Building, dokončený roku 1996, stojí v Praze na pravém břehu Vltavy na rohu Rašínova nábřeží a Jiráskova náměstí. Pojmenován je podle tvaru svých dvou nárožních věží, inspirovaných slavným meziválečným tanečním párem Freda Astaira a Ginger Rogersové. Tančící dům navrhl Vlado Milunić spolu s Frankem O. Gehrym, kterého k projektu přizval investor. Interiéry kanceláří investora byly z části svěřeny britské architektce českého původu Evě Jiřičné.


Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2008

Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupily dva týmy. Také se hrál zápas o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut, případně následovala trestná střílení.

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Dánsko 3–4 Slovensko "a" Švýcarsko 1–3 Kazachstán "se započítávaly ze základní skupiny."  " Dánsko a Švýcarsko sestoupily do I. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Soupisky.

Kanada  Jonathan Bernier, Steve Mason, Karl Alzner, Drew Doughty, Josh Godfrey, Thomas Hickey, Logan Pyett, Luke Schenn, Pk Subban, Zach Boychuk,Colton Gillies, Claude Giroux, Matthew Halischuk, Riley Holzapfel, Stefan Legien, Brad Marchand, Shawn Matthias, Wayne Simmonds, Steven Stamkos,Brandon Sutter, John Tavares, Kyle Turris Trenér: Craig Hartsburg  Jhonas Enroth, Stefan Ridderwall, Niclas Andersén, Kristoffer Berglund, Jonathan Carlsson, Oscar Eklund, Victor Hedman, Eric Moe, Johan Motin,Johan Alcén, Joakim Andersson, Mikael Backlund, Patrik Berglund, Robin Figren, Tobias Forsberg, Carl Hagelin, Mario Kempe, Tony Lagerström,Thomas Larsson, Patrik Lundh, Oscar Möller, Magnus Pääjärvi Trenér: Pär Mårts  Sergej Bobrovskij, Stanislav Galimov, Jurij Alexandrov, Maxim Čudinov, Pavel Doronin, Marat Kalimulin, Jevgenij Kurbatov, Jakov Selezněv, Vjačeslav Vojnov, Artěm Anisimov, Jevgenij Bodrov, Alexej Čerepanov, Jevgenij Dadonov, Nikita Filatov, Vadim Golubcov, Artěm Gordějev, Anton Koroljov, Dmitrij Kugryšev, Maxim Mamin, Michail Milechin, Dmitrij Sajustov, Viktor Tichonov Trenér: Sergej Němčinov 5. místo Česko  Michal Neuvirth, Jakub Kovář, náhradník Lukáš Daneček – Antonín Bořuta (1), Jan Piskáček, Martin Parýzek, Michal Jordán, Tomáš Kundrátek (1), Patrik Prokop, Jiří Suchý – Jakub Voráček, Michael Frolík (5), David Květoň, Jakub Sklenář (4), Jiří Ondráček, Daniel Bártek (2), Martin Látal (2), Radek Meidl (1), Zbyněk Hampl (1), Petr Strapáč (1), Roman Szturc, Pavel Kuběna, Jan Semorád. Trenéři: Miloslav Hořava, Radim Rulík a Ondřej Weissmann.

1. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 9. do 15. prosince v Bad Tölzu v Německu a turnaj skupiny B od 12. do 18. prosince v Rize v Lotyšsku.

Skupina A.

" Německo postoupilo mezi elitu, zatímco Litva sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Skupina B.

" Lotyšsko postoupilo mezi elitu, zatímco Velká Británie sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

2. divize.

Turnaj skupiny A se uskutečnil od 9. do 15. prosince v Canazei v Itálii a turnaj skupiny B od 10. do 16. prosince v Tallinnu v Estonsku.

Skupina A.

" Itálie postoupila do 1. divize, zatímco Island sestoupil do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Skupina B.

" Estonsko postoupilo do 1. divize, zatímco Čína sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

3. divize.

Turnaj se uskutečnil od 16. do 24. prosince v Bělěhradě v Srbsku. " Nový Zéland a Srbsko postoupili do II. divize na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2009"

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji se na přelomu let 2007 a 2008 konalo na území České republiky v Pardubicích a Liberci.


Klubová kariéra.

Fotbalovou dráhu zahájil Krasić v klubu FK Rudar, kde si ho všimli lidé z FK Vojvodina Novi Sad, kam ve svých 14 letech odešel. Zde strávil následující 41⁄2 sezóny, během nichž fotbalově rostl a stal se kapitánem mužstva.  V létě 2004 odešel do zahraničí, do ruského klubu CSKA Moskva, s nímž získal nemálo trofejí včetně dvou ligových titulů. 21. srpna 2010 přestoupil do italského velkoklubu Juventus Turín, kde dostal dres s číslem 27. S Juventusem vyhrál italskou nejvyšší ligu v sezóně 2011/12.

Fenerbahçe Istanbul.

3. srpna 2012 přestoupil za 7 milionů € do tureckého klubu Fenerbahçe Istanbul, kde podepsal 4letý kontrakt. V základní skupině C Evropské ligy 2012/13 pomohl k obsazení prvního místa a zisku 13 bodů, i když většinou jen střídal. V šestnáctifinále vyřadilo Fenerbahçe běloruský klub FK BATE Borisov po výsledku 0:0 venku a 1:0 doma (tento zápas v Turecku se však hrál bez diváků), Krasić nezasáhl ani do jednoho zápasu. Nastoupil na několik závěrečných minut v prvním zápase semifinále Evropské ligy proti hostující Benfice Lisabon, Fenerbahçe soupeře zdolalo poměrem 1:0.

SC Bastia (hostování).

V létě 2013 odešel na roční hostování do francouzského celku SC Bastia.

Lechia Gdańsk.

V srpnu 2015 se stal hráčem polského klubu Lechia Gdańsk.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Miloš Krasić nastupoval za reprezentaci Srbska a Černé Hory do 21 let, s níž se zúčastnil dvou evropských šampionátů v této věkové kategorii. Jedním z nich bylo Mistrovství Evropy hráčů do 21 let konané v Portugalsku, kde Srbsko podlehlo 1. června v semifinále Ukrajině 4:5 v penaltovém rozstřelu (zápas skončil 0:0 po prodloužení). Miloš odehrál na turnaji všechny 4 zápasy. Mimo semifinále šlo o duely v základní skupině A – postupně 23. května porážka 0:1 s Německem, 25. května výhra 2:0 nad Portugalskem a 28. května prohra 0:2 s Francií.  Se srbskočernohorským olympijským výběrem do 23 let hrál na Letních olympijských hrách 2004 v Řecku, kde Srbsko a Černá Hora obsadilo poslední čtvrté místo v základní skupině C bez zisku jediného bodu.

A-mužstvo.

V letech 2006–2011 působil v seniorské reprezentaci Srbska. Debutoval 15. listopadu 2006 v přátelském utkání v Bělehradu proti týmu Norska (remíza 1:1).  První gól vstřelil 11. října 2008 v kvalifikačním utkání na Mistrovství světa 2010 v Bělehradě hostující Litvě. Krasić ve 34. minutě zvyšoval na průběžných 2:0 pro domácí, střetnutí skončilo vítězstvím Srbska 3:0. Hned v dalším zápase 15. října skóroval znovu, tentokrát ve Vídni proti domácímu Rakousku, když ve 14. minutě otevíral skóre kvalifikačního utkání, které Srbsko vyhrálo 3:1.  Kvalifikace byla pro mladý balkánský stát úspěšná, Srbsko obsadilo v základní skupině s 22 body 1. místo o jeden bod před druhou Francií, která se musela zúčastnit baráže.

Mistrovství světa 2010.

Miloš Krasić se poté zúčastnil i samotného světového šampionátu 2010 v Jihoafrické republice. V základní skupině D se Srbsko střetlo postupně s Ghanou, Německem a Austrálií. V prvním zápase 13. června 2010 prohrálo s Ghanou 0:1, Krasić odehrál kompletní zápas v základní sestavě. 18. června porazil balkánský celek překvapivě favorizované Německo 1:0, i tentokrát absolvoval Krasić celé střetnutí. Ve svém posledním vystoupení na šampionátu 23. června podlehlo Srbsko Austrálii 1:2 a s turnajem se rozloučilo ziskem 3 bodů a obsazením posledního čtvrtého místa ve skupině. Krasić hrál do 62. minuty, poté byl střídán.

Miloš Krasić (srbsky Милош Красић, * 1. listopadu 1984, Titova Mitrovica, SFR Jugoslávie) je srbský fotbalový záložník, který v současnosti hraje v klubu Lechia Gdańsk.


Definice.

Jednorozměrný případ.

Pokud "X" je diskrétní náhodná proměnná nabývající nezáporných celočíselných hodnot {0,1,...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako  kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Jméno náhodné proměnné se často doplňuje jako dolní index: "G" a "p", aby se zdůraznilo, že se funkce týkají určité náhodné proměnné "X" a jejího rozdělení pravděpodobnosti. Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechna komplexní čísla "z" s |"z"| ≤ 1; v mnoha případech je poloměr konvergence větší.

Vícerozměrný případ.

Pokud je diskrétní náhodná proměnná nabývající hodnoty v "d"-rozměrné nezáporné celočíselné mřížce {0,1,...}, pak "pravděpodobnostní vytvořující funkce" náhodné proměnné "X" je definována jako kde "p" je pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné "X". Mocninná řada konverguje absolutně alespoň pro všechny komplexní vektory s.

Vlastnosti.

Mocninná řada.

Pro pravděpodobnostní vytvořující funkci platí všechna pravidla pro mocninné řady s nezápornými koeficienty. Konkrétně "G"(1) = 1, kde "G"(1) = lim"G"("z") zdola, protože součet pravděpodobností musí být roven jedné. Podle Abelovy věty pro mocninné řady s nezápornými koeficienty musí být poloměr konvergence jakékoli pravděpodobnostní vytvořující funkce alespoň 1.

Pravděpodobnosti a střední hodnota.

Následující vlastnosti umožňují odvození různých základních veličin vycházejících z "X":

Funkce nezávislých náhodných proměnných.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce jsou užitečné pro práci s funkcemi nezávislých náhodných proměnných. Například:

Příbuzné koncepty.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce je příkladem vytvořující funkce posloupnosti (viz formální mocninná řada). Je ekvivalentní Z-transformaci pravděpodobnostní funkce a někdy se tak i nazývá.  K dalším vytvořujícím funkcím náhodných proměnných patří momentová vytvořující funkce, charakteristická funkce a kumulantová vytvořující funkce. Pravděpodobnostní vytvořující funkce je také ekvivalentní s faktoriálovou momentovou vytvořující funkcí, která jako formula_30 může být také uvažována pro spojité a jiné náhodné proměnné.

Pravděpodobnostní vytvořující funkce diskrétní náhodné proměnné je v teorii pravděpodobnosti mocninná řada reprezentace (vytvořující funkce) pravděpodobnostní funkce náhodné proměnné. Pravděpodobnostní vytvořující funkce se často používají pro svůj stručný popis posloupnosti pravděpodobností Pr("X" = "i") v pravděpodobnostní funkci pro náhodnou veličinu "X" a díky tomu, že zpřístupňují dobře rozvinutou teorii mocninných řad s nezápornými koeficienty.


Životopis.

Narodila se 23. prosince 1910 v Madridu, jako dcera prince Carlose Bourbonsko-Sicilského, infanta Španělského, vnuka krále Ferdinanda II. Sicilského a jeho druhé manželky princezny Luisi Orleánské, dcery prince Filipa, hraběte pařížského, uchazeče o francouzský trůn. Při narození jí byl udělen titul infantky španělské, i když to nebyl skutečný její titul, pravý titul byl "Princezna Bourbonsko-Sicilská". Její rodina se přestěhovala do Sevilly, kdy byl její otec vojenský generální kapitán provincie. Když je Druhá Španělská republika donutila k emigraci, žili v Cannes a později v Paříži, kde také studovala umění v Louvru.  Dne 14. ledna 1935, navštívila v Římě svatbu princezny Beatrice Španělské, dcery krále Alfonse XIII.. Zde potkala svého druhého bratrance a budoucího manžela, bratra nevěsty, Juana, hraběte barcelonského, čtvrtého syna a nástupníka trůnu Alfonse XIII.. Vzali se 12. října 1935 v Římě. Když její manžel roku 1942 přijal královský titul "Hraběte z Barcelony," Marie získala titul "Hraběnky z Barcelony".  Spolu měli čtyři děti:  Žili v Cannes a Římě, a s vypuknutím druhé světové války se přestěhovali do Lausanne, kde žili s královnou Viktorií Eugenií, matkou infanta Juana. Později bydleli v Estorilu, v Portugalsku.  Roku 1953 princezna reprezentovala Španělskou královskou rodinu na korunovaci královny Alžběty II.. Roku 1976, jeden rok po obnovení monarchie ve Španělsku v osobě jejího syna Juana Carlose, se vrátili do Španělska. V roce 1977 se Juan vzdal svých práv ve prospěch jeho syna, a tím mu umožnil držet titul "Hraběte z Barcelony."  Roku 1982 si zlomila kyčel a roku 1985 levou stehenní kost. Z tohoto důvodu musela být celý zbytek života na vozíku. V roce 1993 ovdověla. Byla velkým fanouškem býčích zápasů a andaluské kultury. V roce 1995 se její vnučka Infantka Elena vdala v Seville, a proto je Hraběnka lásky tohoto města. Dne 4. března 1929 byla 1171. Dámou Královského řádu královny Marie Luisy.  Zemřela 2. ledna 2000 v královské rezidenci La Mareta v Lanzarote na infarkt, kde královská rodina oslavovala Nový rok. Je pohřbena s vyznamenáním královny v královské kryptě kláštera San Lorenzo de El Escorial nedaleko Madridu.

Marie Mercedes Bourbonsko-Sicilská (španělsky "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón-Dos Sicilias y Orléans") (23. prosince 1910, Madrid – 2. ledna 2000, Lanzarote) byla matka Juana Carlose I., krále Španělska (1975–2014).


Manželství a děti.

Narodil se 10. listopadu roku 1870 v obci Gries, části města Bolzano a při křtu dostal jméno "Karel Maria František z Assisi Paskal Ferdinand Antonín z Padovy František z Pauly Alfons Ondřej Avelin Tankred" (: "Carlo Maria Francesco d'Assisi Pasquale Ferdinando Antonio di Padova Francesco de Paola Alfonso Andrea Avelino Tancredi" ) a jeho titul byl princ bourbonský-Obojí Sicílie, infant španělský ("Principe di Borbone delle Due Sicilie, Infante di Spagna").  Dne 14. února 1901 v Madridu se Karel oženil s Mercedes, princeznou Asturskou, starší dcerou zesnulého krále Alfonse XII. a jeho manželky arcivévodkyně Marie Kristiny Rakouské. Mercedes byla starší sestra a předpokládaná dědička krále Alfonse XIII. Týden před svatbou 7. února, byl Karlovi udělen titul "infanta španělského".  Spolu měli tři děti: Mercedes zemřela při porodu v roce 1904.  V roce 1907 se Karel znovu oženil a to s princeznou Luisou Orleánskou, dcerou Filipa, hraběte pařížského. Pár měl čtyři děti:  Mezi potomky patří bývalý Král Španělska (Juan Carlos I.), současný vévoda z Kalábrie (infant Carlos), současná brazilská císařská rodina a Petr Jugoslávský a jeho dva bratři.

Vojenská služba.

Karel sloužil ve španělské armádě, účastnil se bojů španělsko-americké války a obdržel Vojenský řád Marie Kristýny. Nakonec dosáhl hodnosti armádního generálního inspektora.  Dne 7. února 1901 byl 1099. rytířem Řádu zlatého rouna ve Španělsku a obdržel 280. velkokříž Řádu věže a meče.

Nástupnictví Obojí Sicílie.

V roce 1894 se Karlův otec Alfons stal hlavou dynastie Bourbonů-Obojí Sicílie. Než si vzal svou první manželku, tak se dne 14. prosince 1900 vzdal svého nároku na následnictví koruny Obojí Sicílie. V roce 1960, Karlův starší bratr Ferdinand zemřel bez mužského potomka a tím Karel regeneroval svá práva (práva potomstva). Nicméně, Karlův mladší bratr Rainer si na základě zřeknutí z roku 1900 činí nárok a spor dosud není vyřešen. Zatímco většina panovnických dynastií v Evropě uznává nárok Rainerovu potomstvu, španělská královská dynastie uznává nárok Karlovým potomkům.

Karel Bourbonsko-Sicilský (: "Carlo Tancredi di Borbone-Due Sicilie", 10. listopadu 1870, Gries, Rakousko-Uhersko – 11. listopadu 1949, Sevilla, Španělsko) byl syn Alfonse hraběte Casertského a jeho manželky Marie Antonietty Bourbonsko-Sicilské, a synovec posledního Krále Sicílie Františka II.


Dílo.

Z jeho děl se dochovala v úplném znění Hostina deseti panen ("Convivium decem virginum", řecky "Symposion he peri hagneias" – „Symposion o panenství“; Migne, PG, XVIII, 27-220), rozhovor deseti panen, kde se Metoděj dotýká hlavních témat křesťanské víry. Celý text je situován do zahrady Ctnosti, dcery Filosofie, kde deset panen během hostiny hovoří o ideálním způsobu života, který si zvolily. Počtu deseti panen odpovídá deset úvah. Celá práce má hluboké biblické kořeny. V devátém rozhovoru se Metoděj projevuje – právě při hájení víry ve vzkříšení těla – jako zastánce milenarismu.  Ve spise O svobodné vůli ("peri tou autexousiou") napadá gnostické učení o původu zla a svobodné vůli. Z větší části dochováno, psáno formou dialogu.  V traktátu O vzkříšení ("Aglaophon he peri tes anastaseos") zastává proti Órigenovi nauku o vzkříšení těla a jeho identitě s tělem stávajícím. Z větší části dochováno, psáno formou dialogu.  Z dalších traktátů, psaných formou dialogu, máme jen staroslověnské zlomky. jsou to spisy O životě (lat. "De vita"), kde Metoděj probírá otázku života a rozumného jednání; O jídlech (lat. "De cibis") popisuje rozlišování jídel u Židů a o jalovici zmíněné v Levitiku. Poksytuje alegorický výklad starozákonních ustanovení o jídle (Num 19); O malomocenství (lat. "De lepra") pojednává o malomocenství a poskytuje alegorický výklad starozákonních pasáží hovořících o této nemoci (Lv 13); O pijavici (lat. "De sanguisuga"), o pijavici z knihy Přísloví (Pří 30,15n.) a o verši Žalmu 18,2.  Z nedochovaných děl víme o existenci traktátu proti novoplatónikovi Porfyriovi, o traktátu "Pythonissa" proti Órigenovi, o komentářích na Genesis a na "Píseň písní", o traktátu "O mučednících" a o dialogu "Xenon".

(Svatý) Metoděj z Olympu ( – asi 311) byl jedním z řecky píšících církevních Otců na přelomu 3. a 4. století. Byl biskupem v lýkijském Olympu, později – podle Jeronýma – v Týru, ale tato informace je nepravděpodobná. Zemřel pravděpodobně jako mučedník v roce 311.


Začátky (1988–1990).

Kapela sahá až do roku 1988, kdy se Kirk Windstein připojil k hardcore punkové kapele ShellShock v New Orleans. Setkal se zde s Jimmym Bowerem, který byl jejich bubeníkem, a rychle se stali přáteli. Skupina se rozpadla, když Mike Hatch, jejich kytarista, spáchal sebevraždu na konci roku 1988 (někteří fanoušci Pantery věří, že to byla inspirace pro píseň „ Hollow “ z jejich 1992 alba Vulgar Display of Power). Kapela tedy nahradila Hatcha Kevinem Noonanem a pokračovala pod novým názvem Aftershock. Pod tímto jménem vydali v polovině roku 1989 demo a poté se znovu přejmenovali na Wrequiem, přičemž basista Mike Savoie opustil kapelu a nahradil ho Todd Strange. V roce 1990 se znovu přejmenovali na The Slugs a v polovině roku 1990 vydali demo, ale kapela se rozpadla.  Windstein uvažoval o tom, že se stane kytaristou kapely Exhorder která je rovněž z New Orleans, ale on a Strange reformovali svou kapelu s Craigem Nunenmacherem jako bubeníkem, kterého později nahradil Tommy Buckley ze Soilent Green a Kevin Noonan se vrátil zpět na kytaru. V polovině roku 1991 se skupina přejmenovala na Crowbar. Windstein uvedl Celtic Frost jako jeden z prvních vlivů skupiny na zvuk.

Kariéra (1991–dosud).

Debutové studiové album Obedience Thru Suffering vyšlo v roce 1991, ale nedosáhlo významného úspěchu nebo airplay. Samozvané album (Crowbar) z roku 1993 už bylo lepší, osobní přítel kapely Phil Anselmo (Pantera, Down a Superjoint Ritual ) produkoval nahrávku, a to pomohlo k národní podpoře na MTV u Headbanger's Ball. Kromě toho byla přehrávány videoklipy pro „All I had (I Gave)“ a „Existence is Punishment“. Po tomto úspěchu skupina pokračovala v nahrávání klipů, vydávala se na hlavní turné s Panterou a nahrávala další alba.  Dost o Crowbar vypovídá v domácím videu Pantera Home 3. Kapela pokračovala v nahrávání a cestování. V roce 1994, videoklip Pantery píseň “Im Broken” Anselmo nosil Crowbar / Eyehategod tričko. Původní bubeník Nunenmacher opustil kapelu v roce 1996 a byl nahrazen Bowerem z Down a Eyehategod a na nahrávce z roku 1996 Anselmo zpíval doprovodné vokály na pár skaldbách na Broken Glass.  V roce 2000, po nahrání desky, se původní bubeník Nunenmacher znovu připojil ke skupině pro „Penchant For Violence Tour“ s „The Brotherhood of Brewtality“ Black Label Society a Sixty Watt Shaman. V polovině turné nahradil Nunenmacher bubeníka BLS Phil Ondicha a po zbytek turné hrál v obou kapeelách a nakonec se trvale připojil k BLS.  Kapela pokračuje v show, půjčuje si členy z New Orleanských metalových kapel jako Goatwhore a Acid Bath. Na desce Lifesblood pro Downtrodden (2005), basista Pantery a Down Rex Brown hrál na baskytaru ale dokonce i na klávesy. Producent Down Warren Riker rovněž pomáhal.  Kapela je také známá tím, že coveruje materiál jiných kapel – například Iron Maiden či Led Zeppelin. V prosinci 2009, Crowbar měli tour s Hatebreed, The Acacia Strain, The Casualties a dalšími v rámci Stillborn Festu.  Od září 2010 má Crowbar v současné době smlouvu s E1 Music v Severní Americe a s Century Media v Evropě a 8. února 2011 vydali své deváté studiové album Sever the Wicked Hand.  Basista Pat Bruders opustil Crowbar v září 2013. Bruders vysvětlil, že se chce zaměřit na turné s Down. Bruders byl nahrazen Jeffem Goldenem, který předtím hrál s Six Feet Under, Thy Will Be Done a Goatwhore.  Crowbar vstoupil do studia na konci roku 2013 a začal nahrávat „ Symmetry in Black “, který byl uveden v Severní Americe 27. května 2014 prostřednictvím E1 Music.  V květnu 2016 basista Jeff Golden na své facebookové stránce oznámil, že byl vyhozen z kapely. Později se připojil k metalové skupině Lord Dying z Portlandu. Krátce po Goldenově odchodu Windstein oznámil, že zakládající basista Todd Strange se vrácí. V červenci 2018 Strange se přestal účastnit turné, i tak ale zůstane členem Crowbar. Jeho závěrečné vystoupení bylo na 20. výročí show Odd Fellows Rest 20. srpna 2018 – Shane Wesley je jeho náhradníkem na živá vystoupení kapely.  V polovině roku 2017 podporoval Crowbar byli předkapelou Overkill na každoročním turné Metal Alliance Tour.  Na jaře roku 2018 se Crowbar byli předkapelou pro Hatebreed.  Crowbar byli předkapelou pro Killswitch Engage na krátkém podzimním turné v listopadu 2018.

Crowbar je americká sludge metalová skupina založená v New Orleans v Louisianě ve Spojených státech v roce 1990. Jejich hudba v sobě kříží pomalý doom metal s agresí tvrdého punku, propagovali styl známý jako sludge metal vedle spolu s kapelami New Orleans scény – jako Eyehategod, Soilent Green, Acid Bath a Down.


Historie.

Vznik.

V roce 2005 se na jednom anime-fóru poznali Strify (20. srpna 1988), Kiro (11. ledna 1988) a Yu (28. prosince 1988). Postupem času poznali ještě Shina (12. prosince 1989) a Luminora (22. března 1985) a rozhodli se založit kapelu. Na hudební scénu prorazili až v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill Me).  Tilo Wolff spolu s Ericem Burtonem jsou manažeři skupiny.

Členové.

Kapela se skládá z pěti osob.  Ex-člen Luminor opustil skupinu v listopadu 2008, kvůli údajným zdravotním potížím. V této době pracuje na sólovém projektu.

Kariéra.

Na hudební scénu se dostali v roce 2007 se singlem Lovesongs (They Kill me), dva týdny po jejich prvním vystoupení v německé hudební show The Dome. Kapela byla krátce na to nominována do národního kola Eurovision Song Contest 2008, kde však se svou písní Forever Or Never širší veřejnost nezaujala.  V roce 2007 vydali svou debutovou desku Final Attraction. Z desky postupně vyšly tři singly: Lovesongs (They Kill Me), Escape To The Stars a Forever Or Never.  V březnu 2008 vyjeli na své první evropské turné. V září 2008 vystoupil z kapely Luminor, kvůli zdravotním problémům. Ještě v listopadu 2008 však bylo oznámeno vydání druhé studiové desky ToyZ.  Prvním singlem z nové desky se měla stát píseň My Obsession, kterou Strify popsal jako'silnou baladu'. Poté, co píseň unikla na internet, bylo vydání singlu odloženo. To potvrdila kapela na serveru YouTube, kde vyjádřila své zklamání a změnu pilotního singlu. Na své oficiální stránce kapela potvrdila, že vydá také první desku určenou pro americký trh, pojmenovanou BANG!. Pilotním singlem z obou desek se nakonec stala píseň I Came 2 Party, ve které hostuje Space Cowboy. Píseň My Obsession se nakonec stala až druhým singlem.  21. ledna 2010 kapela na svém MySpace potvrdila svůj rozpad.  Strify v červnu 2011 vydal zremixovanou podobu jejich písně Blasphemy a potvrdil, že do konce roku vydá svou sólovou desku.

Cinema Bizarre je německá kapela pocházející z Berlína. Svou debutovou desku vydala v roce 2007. V lednu 2010 se kapela rozpadla.


Historie.

Palais de Tokyo byl postaven pro světovou výstavu 1937. Po šesti letech příprav a stavebních prací bylo 6. července 1961 ve východním křídle otevřeno Musée d'art moderne de la Ville de Paris. Vzniklo ze sbírek města uložených v Petit Palais a soukromých darů sběratelů Emanuele Sarmiento, Mathilde Amos a Ambroise Vollard.  V letech 1971-1972 proběhla první přestavba interiérů. Při rekonstrukci v letech 1991-1994 byla mj. instalována nová klimatizace a vstup pro tělesně postižené. Poslední rekonstrukce proběhla v letech 2002-2006.  V roce 2009 se muzeum připojilo spolu s dalšími třemi blízkými institucemi do asociace "Colline des musées".  V noci z 19. na 20. května 2010 bylo z muzea odcizeno pět pláten v odhadované ceně 100 miliónů eur. Jednalo se o díla umělců Pabla Picassa ("Le Pigeon aux petits pois" – Holubice se zeleným hráškem), Henriho Matisse ("La Pastorale" – Pastorále), George Braqua ("L'Olivier près de l'Estaque" – Olivovník u L'Estaque), Fernanda Légera ("Nature morte, chandeliers" – Zátiší se svíčkami) a Amedea Modiglianiho ("La Femme à l'éventail" – Žena s vějířem).  Dne 1. října 2010 pařížská radnice oznámila, že byli zadrženi dva podezřelí, ale obrazy se nenašly. Zadržený překupník Yonathan Birn vypověděl, že obrazy zničil a vyhodil do popelnice, když byl předvolán policií. Brigáda pro potírání organizovaného zločinu se domnívá, že tyto výroky jsou nepravdivé, ale nemá žádný věrohodný důkaz pro podporu svého přesvědčení.

Sbírky.

Muzejní sbírky zahrnují přes 8 000 děl dokumentující umění 20. století. Zastoupeni jsou mj. Pablo Picasso, Henri Matisse, Raoul Dufy, Maurice de Vlaminck, Georges Rouault, Fernand Léger, Georges Braque, Francis Picabia, Amedeo Modigliani, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Pierre Bonnard, Chaïm Soutine, André Derain, Suzanne Valadon, Maurice Utrillo, Robert a Sonia Delaunay, František Kupka, Juan Gris, René Iché, Hans Bellmer, Jean Fautrier, Hans Arp, Alberto Giacometti, Yves Klein, Pierre Soulages, Victor Brauner aj.

Muzeum moderního umění města Paříže (francouzsky "Musée d'art moderne de la Ville de Paris") je muzeum v Paříži. Nachází se ve východním křídle Palais de Tokyo v 16. obvodu na "Avenue du Président-Wilson". Muzeum se zaměřuje na moderní umění. Muzeum bylo po rekonstrukci znovu otevřeno 2. února 2006. Vstup do muzea je na stálou expozici zdarma. Platí se pouze u dočasných výstav.


Popis.

Dorůstá délky až 7 m. Listy jsou střídavé, řapíkaté, dlanitolaločnaté, nepravidelně zubaté nebo pilovité. Květy jsou 5četné, samčí vyrůstají v dlouze stopkatých vrcholících z úžlabí listů v dolní části rostliny, jsou žlutobílé se zeleným žilkováním a mají asi 1 cm v průměru. Tyčinek je 5, z nichž jedna je volná a ostatní jsou srostlé po 2. Samičí květy vyrůstají na krátce stopkatých hroznech v horní části rostliny, jsou žlutobílé, v průměru jen o málo menší než květy samčí, semeník je složen ze 3 plodolistů, čnělky jsou 3. Plodem je kulovitá, asi 8 mm velká, za zralosti černá bobule. Kvete v červnu až červenci, opylován je hmyzem.

Rozšíření a ekologie.

Poměrně světlomilná rostlina vyhledávající čerstvě vlhké, výživné půdy. V ČR roste v teplejších oblastech hojně, od středních poloh výše roztroušeně (max. asi 760 m n. m.). Celkově roste v téměř celé Evropě, na východě až po střední Asii, v Evropě však kromě její jihovýchodní části pouze zplaněle. Roste v křovinách na okrajích lesů či pasek, ve vysokobylinné ruderální vegetaci, dále může porůstat ploty, zahrady či sady.

Jedy.

Celá rostlina (nejvíce však v kořenech) obsahuje alkaloidy, glykosidy bryonin a bryogenin, pryskyřice, třísloviny, fytosterin a stopy silice, v plodech je obsaženo barvivo lykopen a v semenech saponiny. Šťáva posedu působí dráždivě, na pokožce vyvolává zčervenání, po delší době i puchýře a záněty. Po požití se objevuje zvracení a průjem spojený se silnými kolikovitými bolestmi, může rovněž dojít k útlumu dýchacího a vazomotorického centra a zánětu ledvin. Otravy byly pozorovány u koní a ovcí, u lidí nejčastěji po záměně plodů posedu za jedlé ovoce. Uvádí se, že smrtelná dávka pro dospělého člověka je zhruba 40 bobulí, u dětí jen 15.

Externí odkazy.

Posed bílý ("Bryonia alba") je vytrvalá popínavá bylina z čeledi tykvovitých původem ze Středomoří, v české květeně se jedná o dávno zdomácnělý, náhodně zavlečený archeofyt.


Klubová kariéra.

Höwedes začal hrát fotbal ve svém rodném městě v klubu TuS Haltern v roce 1994. Ve věku třinácti (2001) přestoupil do mládežnického týmu Schalke 04. V roce 2003 se stal kapitánem týmu Schalke U19, se kterým vyhrál německé mládežnické mistrovství. V lednu 2007 podepsal profesionální smlouvu platnou do konce sezóny 2009/10 a v červenci se připojil k Schalke v Bundeslize. Do října 2007 však hrál za rezervní tým Schalke 04 v Oberlize (čtvrtá divize). Se Schalke vyhrál v sezóně 2010/11 DFB-Pokal a v roce 2011 i DFL-Supercup.

Reprezentační kariéra.

Za Německo hrál v reprezentačních týmech do 18 a 19 let. Hrál také za tým do 20 let.  V létech 2007–2010 byl členem německé reprezentace do 21 let. Trenér Horst Hrubesch jej nominoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2009 konané ve Švédsku, kde získal s německým týmem premiérový titul v této kategorii.  Po odmítnutí Svena Bendera a Bastiana Schweinsteigera jej nominoval trenér Joachim Löw pro zápasy v květnu a červnu 2011 proti Uruguayi, Rakousku a Ázerbájdžánu poprvé do A-týmu Německa. Debutoval 29. května proti Uruguayi, když v 66. minutě vystřídal Philippa Lahma.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. S týmem získal zlaté medaile po finálové výhře 1:0 proti Argentině.

EURO 2016.

Trenér Joachim Löw jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Němci získali na turnaji bronzové medaile, v semifinále je vyřadila domácí Francie po výsledku 0:2.

Reprezentační góly.

Góly Benedikta Höwedese za A-mužstvo Německa:

Benedikt Höwedes (* 29. února 1988, Haltern am See) je německý fotbalový obránce a reprezentant. V současnosti hraje v ruské lize Premier Liga za jeden z nejlepších ligových fotbalových klubů Lokomotiv Moskva.


Cíle.

Úkolem mise bylo otestovat letové vlastnosti a spolehlivost rakety Saturn I Block II. Provedení Block II se liší od předchozí verze hlavně přidáním plně funkčního druhého stupně, prodlouženými nádržemi prvního stupně a novým naváděcím systémem. Koncepce svazku motorů spalujících kapalný vodík, která je využita na druhém stupni, měla být prověřena o několik let dříve na raketovém stupni Centaur. Projekt měl však dvouleté zpoždění a první start se konal teprve měsíc před SA-5 a koncepce tedy nebyla řádně prověřena. První stupeň měl vylepšené motory a prodloužené nádrže, mohl proto být poprvé natankován na plánovanou kapacitu 340 000 kg paliva. Naváděcí systém byl poprvé umístěn na vrchu druhého stupně. Poprvé byly také použity kýlové plochy pro zvýšení stability během letu.

Přípravy před startem.

Druhý stupeň byl na Cape Canaveral dopraven v září z testovacího zařízení firmy Douglas v Sacramentu pomocí upraveného letounu B-377, který byl kvůli rozšířenému trupů nazýván Pregnant Guppy. Kvůli komplexnosti nového stupně a navigační jednotky trvaly přípravy ke startu až do ledna 1964. Během příprav se vyskytly problémy s výtahy na devadesáti metrové podpůrné konstrukci komplexu 34, což zpomalovalo práci a působilo nepohodlí personálu.

Průběh letu.

Start byl plánován na 27. ledna 1964 ale kvůli úniku kapalného kyslíku byl o dva dny odložen. Další pokus již proběhl bez obtíží a raketa úspěšně odstartovala. Během letu bylo do pozemního střediska odesláno 1183 měření a raketu sledovalo šest teleskopů. Do výšky 1000 metrů byla raketa natáčena kamerami, které sledovaly každý její pohyb. Oddělování druhého stupně proběhlo bez problémů, zpětné rakety zpomalily první stupeň a ten dopadl do Atlantského oceánu, 800 km od místa startu. Separace byla filmována z kamerových podvěsů na prvním stupni a po dopadu byl jimi získaný materiál vyzvednut. Zážeh druhého stupně proběhl taktéž bez problémů. Pomocné rakety mu udělily prvotní impulz a všech šest motorů bylo zažehnuto. Zážeh pomocných raket byl potřeba, neboť ve stavu beztíže může kapalné palivo „ztratit kontakt“ s hrdlem palivového vedení a do motoru by tak neproudilo palivo. Malé zrychlení tak díky setrvačnosti způsobí natlačení paliva k sání motoru. (viz Raketový motor na kapalné pohonné látky#Nevýhody)  Zážeh druhého stupně trval osm minut. Druhý stupeň vstoupil na eliptickou orbitu a svojí hmotností téměř 17 tun vytvořil rekord v hmotnosti umělého tělesa na oběžné dráze. Celková hmotnost se skládala ze samotného druhého stupně (6500 kg), přístrojové sekce a aerodynamických prvků (1150 kg) a devíti a půl tunového modelu kabiny vyplněné zvlhčeným pískem pro simulaci užitečného zatížení.

SA-5 (Saturn-Apollo 5) první start rakety Saturn I Block II. Řada Block II měla vylepšený první a funkční druhý stupeň, včetně přístrojové sekce umístěné nad ním. Poprvé se také objevují kýlové plochy na zádi rakety. V rámci programu Apollo se jednalo o první orbitální misi.


Život a dílo.

Rodina, mládí a studentská léta.

Narodila se jako nejstarší se šesti sester do zámožné aristokratické rodiny. Otec Manuel Silvino Cecilio Ocampo byl inženýr, stavitel mostů a matka Ramona Maximina Aguirre Herrera pocházela z vážené rodiny z vyšší společenské třídy. Jedna z pěti sester, Clara, zemřela v mládí na dětskou cukrovku. Další sestra Silvina Ocampová se stala též spisovatelkou. V roce 1896 nechal otec vybudovat letní rodinné sídlo, známé jako Villa Ocampo, v San Isidru v provincii Buenos Aires. Ve stejném roce ve věku 6 let, podnikla Victoria s rodiči a dvěma sestrami jednoroční cestu do Evropy, kdy navštívili Paříž a Londýn.  Prvního vzdělání se Victorii dostalo od domácích učitelů a to zejména ve francouzštině, takže tento jazyk ovládala od mládí stejně dobře jako svůj rodný jazyk španělštinu. Byly to především lekce z historie, náboženství, aritmetiky, algebry a přírodních věd. Zároveň se učila hrát na klavír, zpívat a recitovat. Později ještě studovala angličtinu a italštinu. Již od dětských let se u ní projevoval velký zájem o literaturu a mezi její oblíbené autory pařili Jules Verne, Arthur Conan Doyle, Guy de Maupassant a Edgar Allan Poe.  V roce 1908 odcestovala do Paříže, kde navštěvovala na Sorbonně bez zápisu ke studiu některé přednášky Henriho Bergsona. Potom procestovala ještě Anglii a Skotsko a v roce 1911 se vrátila do Argentiny.

Osobní život.

V roce 1912 se provdala za svoji první lásku Luise Bernarda Mónaca de Estradu, syna z aristokratické, přísně katolické rodiny. Již během svatební cesty do Paříže se ale ukázaly první neshody, které předznamenaly krátké trvání manželského soužití. Victoria milovala cestování a společenský život a její manžel pro to neměl mnoho pochopení. Po návratu domů bydleli sice v jednom domě, ale každý v jiném patře a stýkali se jen formálně.  V roce 1920 se odstěhovala ze společného domu a začala žít samostatně. Jejím životním partnerem se stal diplomat Julián Martínez, bratranec jejího muže, se kterým se kráce setkala již během své svatební cesty. Byla to oboustranná láska a vztah trval 13 let. Jak poznamenala později M. E. Vázquezová, autorka její biografie, tento vztah znamenal pro Victorii "tajné, ale opravdové manželství". Žili spolu, ale zároveň si poskytovali navzájem dostatek volnosti pro své zájmy a záliby.  Koncem třicátých let prožila při návštěvě Paříže krátký, intenzivní milostný vztah se spisovatelem Pierrem Drieu La Rochellem, který později za 2. světové války kolaboroval s Němci. Navštívili spolu Londýn a Berlín; v roce 1931 se rozešli a Victoria se vrátila do Buenos Aires. Zůstali ale přáteli a přesto, že zastávali rozdílné politické názory udržovali dlouholetou korespondenci až do spisovatelovy smrti v roce 1945. V roce 1930 zemřel Victoriin otec, v roce 1933 její dřívější manžel Mónaco de Estrada a v roce 1935 její matka. V roce 1939 emigroval z Francie do Argentiny francouzský spisovatel a literární kritik Roger Caillois. Stal se blízkým přítelem Victorie a také důležitým spolupracovníkem v její vydavatelské a literární činnosti. Zůstal v Argentině po celou dobu války a po jejím skončení se vrátil do Francie.  V Buenos Aires bydlela Victoria v modernistickém domě z roku 1929 zvaném Casa Victoria ve čtvrti Palermo Chico. V roce 1941 se Victoria a její sestra Silvina, provdaná za spisovatele Adolfa Bioy Casarese, přestěhovaly natrvalo do Villy Ocampo v San Isidru. Victoria zde žila 38 let až do své smrti. Jako letní sídlo rodiny a pro ubytování návštěv sloužila Villa Victoria, celodřevěný dům ve viktoriánském stylu v přístavním městě Mar del Plata, který vlastnila rodina Ocampo od roku 1912.

Společenský život.

Při svých častých cestách po světě poznala a spřátelila se s mnoha významnými osobnostmi tehdejšího kulturního i politického života a zvala je na návštěvu do Argentiny. Mezi její nejvzácnější návštěvy patřili hudební skladatel Igor Stravinskij, indický spisovatel, malíř a filozof Rabíndranáth Thákur, indická politička Indira Gándhíová, francouzští spisovatelé André Malraux a Antoine de Saint-Exupéry nebo britský spisovatel Graham Greene. Seznamovala se s jejich názory, myšlenkami i kulturami zemí, z nichž pocházeli a nechávala se jimi inspirovat. Také ona se stávala pro některé inspirací jejich tvorby. Stala se předlohou hlavní hrdinky románu "Xaimaca" spisovatele Ricarda Güiraldese, s nímž a jeho ženou Adelinou del Cariilovou se seznámila při jednom ze svých prvních pobytů v Paříži. Igor Stravinskij jí věnoval svůj balet "Persefona" a spisovatel Graham Greene svůj román "The Honorary Consul" (1973). Victoria věnovala Rabíndranáthu Thákurovi, jehož dílo znala v překladu Andrého Gida, svoji esej "Tagore en las barrancas de San Isidro" (1961). Sama byla nejvíce ovlivněna křesťanským humanismem, učením francouzského katolického filosofa Jacquese Maritaina, se kterým se seznámila při svém pobytu v Paříži.  S dalšími představiteli kulturního života se pak Victoria setkávala, když oni při svých cestách po zemích Latinské Ameriky zavítali do Argentiny. Patřila k nim i známá chilská básnířka Gabriela Mistralová, francouzský spisovatel a básník narozený v Uruguayi Jules Supervielle nebo uznávaná francouzská fotografka německého původu Gisèle Freundová,  K ubytování návštěv sloužilo nejdříve letní rodinné sídlo Villa Ocampo v San Isidru vzdáleném 26 km od Buenos Aires, později Villa Victoria v přístavu Mar del Plata.

Literární a umělecká činnost.

S prvními literárními pokusy začala již v jedenácti letech. V roce 1920 otiskla první literární práci s názvem "Babel" v novinách "La Nación". V roce 1924 publikoval její první esej "De Francesca a Beatrice" José Ortega y Gasset ve svém časopise "Revista de Occidente". Victoria v obou těchto literárních pracích vychází z díla Dante Alighieriho; v eseji "De Francesca a Beatrice" komentovala jeho "Božskou komedii". Předznamenala tak hlavní rys její další literární tvorby, humanismus.  V roce 1925 vystoupila jako recitátorka v dramatickém díle "Král David" skladatele Arthura Honeggera. Organizovala také konference německého filosofa Hermanna von Keyserlinga v Argentině. V roce 1930 se podílela na uspořádání výstavy plastik Rabíndranátha Thákura ve Francii, Velké Británii, Španělsku, USA a zemích Latinské Ameriky. Při této příležitosti poznala další osobnosti světové kultury, režiséra Sergeje Ejzenštejna a architekta Le Corbusiera. Myšlenkou založit vlastní literární časopis ji inspiroval José Ortega y Gasset, španělský esejista a filozof, který ji v tomto záměru také podporoval. Na přímluvu svých dvou přátel, literátů, Waldo Franka a Eduarda Mallea založila v roce 1931 literární časopis Sur. Kromě sekretářek se stali jejími spolupracovníky a redaktory její přátelé z literárních kruhů Guillermo de Torre, Raimundo Lida, Ernesto Sabato, María Luisa Bastosová, Peregrina Pastorinová, Nicolás Barrios Lynch, Enrique Pezzoni, José Bianco nebo Jorge Luis Borges.  V roce 1933 založila stejnojmenné vydavatelství, ve kterém publikovala literární díla, jak již známých domácích i zahraničních autorů, mezi které patřili Walter Gropius, Thomas Mann, Thomas Stearns Eliot, André Malraux, Jules Supervielle, Henry Miller, Octavio Paz, Aldous Huxley, Carl Gustav Jung, Virginia Woolfová, Vladimir Nabokov, Jean-Paul Sartre, Jack Kerouac, Albert Camus nebo Gabriela Mistralová, tak i méně známých nebo začínajících autorů jakými byli např. Adolfo Bioy Casares, José Bianco, Waldo Frank, Alfonso Reyes Ochoa a další. První knihou, která vyšla byla "Cikánská romance" Federica Garcíi Lorcy. Ve stejném roce se stala ředitelkou divadla Teatro Colón, kde v roce 1934 vystoupila jako recitátorka v divadelním zpracování opery a baletu "Persefona" Igora Stravinského. Toto nastudování se pak uvádělo i v Riu de Janeiru v Brazílii.

Literární dílo.

Korespondence.

francouzsky  anglicky

Politická činnost.

Victoria Ocampová se již od mládí zúčastňovala různých protestů intelektuálů, stála u zrodu ženských hnutí v Argentině a později se aktivně zapojovala zejména do manifestací proti fašismu. Během 2. světové války, za nacistické okupace Francie, založila v Buenos Aires časopis "Lettres Françaises", který redigoval Roger Caillois a do něhož přispívali i různí francouzští spisovatelé, kteří byli nuceni emigrovat ze své vlasti. Jako předsedkyně Výboru pro získávání finančních prostředků pro Francii, pomáhala známé francouzské fotografce německého původu Gisèle Freundové, která též emigrovala z Francie do Argentiny, organizovat materiální sbírky na pomoc francouzským spisovatelům v jejich okupované vlasti.  Po válce byla jedinou zástupkyní z Argentiny, která se zúčastnila Norimberského procesu v letech 1945 - 1946. V roce 1946 organizovala také přípravy na vytvoření organizace UNESCO v Paříži. V 50. letech tvrdě kritizovala režim prezidenta Juana Dominga Peróna a jeho ženy Evity. Za to byla v roce 1953 zatčena a 26 dnů vězněna v ženské věznici v San Telmo. Byla prohlášena za nepřítelkyni státu a do velkých finančních obtíží se dostalo i její vydavatelství "Sur".

Victoria Ocampová (narozena jako Ramona Victoria Epifanía Rufina Ocampo, 7. dubna 1890, Buenos Aires, Argentina – 27. ledna 1979, Buenos Aires) byla argentinská spisovatelka a překladatelka, zakladatelka a vydavatelka slavného literárního časopisu "Sur".


Počátky a organizace střeleckých pluků.

Historie střelců či střeleckých pluků sahá do počátku 50. let 16. století, kdy byli koncentrováni do "streleckých izeb". Tato organizační jednotka však s rostoucím počtem vojenských operací cara Ivana Hrozného postupně přestávala stačit a armádu bylo nutné centralizovat. V průběhu 50. let 16. století tak vznikaly nové centrální úřady – "prikazy", které nahradily původní "izby".  První "prikazy" čili úřady se tedy týkaly armády, nejdůležitější oblasti správy říše. Vznikl úřad vojenských záležitostí ("razrjadnyj"), který rekrutoval a evidoval vojáky, a který byl jakýmsi generálním štábem moskevské armády, a úřad pozemkového majetku ("poměstnyj"), který přiděloval pozemkový majetek jako odměnu za vojenskou službu. Pro naše téma je však klíčový úřad střelecký ("streleckyj"), jehož vznik prameny kladou do roku 1571.  V čele každého střeleckého pluku stál plukovník ("golova"), jemuž podléhali půlplukovníci (pětisetníci), setníci, padesátníci a desátníci. Ačkoliv střelci jako jediní tvořili jádro stálé armády, která v Rusku tehdy ještě nebyla konsolidována, nebyli profesionálními vojáky, ale různými řemeslníky či drobnými obchodníky. Za svou službu dostávali nepravidelně vyplácený žold, který navíc nebyl příliš vysoký a mnohdy je o něj obrali jejich nadřízení. Nemuseli však ze svých živností odvádět daně a nádavkem mohli ve městě, kde sloužili, vlastnit dům. Střelci obvykle sídlili ve městech, kde vykonávali strážní službu, v oddělených částech, zvaných "střelecké svobody". V celé zemi jich v 17. století působilo na 60 000. V samotné Moskvě existovalo 20 střeleckých pluků, které v roce 1681 čítaly 22 452 střelců.  Povinnosti bránit zemi či urovnávat vnitřní nepokoje je odváděly do různých koutů země a jejich živnost či obchod to mohlo snadno ohrozit. Střelecká služba se chápala jako celoživotní a dědičná. Přestože příslušníci střeleckých pluků nebyli po finanční stránce příliš zajištěni, toto „řemeslo“ jim poskytovalo přece jen jakési základní existenční zázemí a také již uvedené benefity.  Nespokojenost střelců přesto narůstala. K zadržování žoldu nadřízenými přibylo úplatkářství a nucené práce na statcích velitelů pluků. Na stížnosti a prosby reagoval velitel moskevských střelců kníže Dolgorukij tvrdými represivními opatřeními. Uvedené nešvary, ublíženost z nespravedlivých trestů a současně stávající problémy nejednotné vlády vedly ke střelecké účasti na vládním převratu roku 1682.

Povstání střeleckých pluků 1682.

Ochota střelců podílet se na vládním převratu vycházela z iniciativy Miloslavských vyhovět všem střeleckým požadavkům a také z vědomí, že v době zmatečné neujasněnosti na nejvyšších vládních místech je za vzpouru nikdo nepotrestá.  Smrtí cara Alexeje Michajloviče roku 1676 vyvrcholilo dlouholeté soupeření rodu Miloslavských s rodem Naryškinových. Carovou první manželkou byla Marie Iljinična Miloslavská, která zemřela při porodu čtrnáctého dítěte. Zanechala carovi dva následníky trůnu – Fjodora Alexejeviče a Ivana Alexejeviče, který byl tělesně i duševně poněkud indisponován. Prázdné místo po carově boku obsadila Natálie Kirillovna Naryškinová, která carovi porodila dalšího následníka trůnu Petra Alexejeviče. Po Alexejově smrti nastoupil vládu jeho nejstarší syn a pretendent Miloslavských Fjodor (toho jména III.). Nevládl však dlouho, roku 1682 zemřel, aniž by určil svého nástupce.  Komplikovanou situaci vyřešil patriarcha Joakim a nechal bojary hlasovat, zda se novým carem má stát slabý Ivan či nezletilý Petr. Zdravím a energií překypující Petr neměl v Ivanovi žádnou konkurenci, a tak byl carem vyhlášen Petr a s ním se k moci na úkor Miloslavských dostali Naryškinové. S tím se ovšem nehodlala smířit Žofie Alexejevna, dcera zesnulého cara Alexeje a Marie Miloslavské, velmi inteligentní, nebezpečná a intrikující žena bažící po moci. Právě ona zlákala střelce na svou stranu, nalhala jim, že zesnulý car Fjodor III. byl otráven a že zrádci se chystají zaútočit i na carskou rodinu; v půli května 1682 se navíc Moskvou šířila zpráva, že carevič Ivan byl uškrcen Naryškinovými.  Střelci vyrazili do Kremlu, kde na vlastní oči spatřili oba careviče, Ivana i Petra, takže původní záminka k povstání pominula a střelci zaváhali. Ovšem povstání už nešlo zastavit. Na tom, že se rozhořelo, měl podíl Michail Jurjevič Dolgorukij, nepříliš oblíbený zástupce velitele střelců, nedůstojná kopie svého velikého otce, který se pokoušel energickými příkazy a hrozbami krutých trestů přimět povstalce k rozchodu, což vzhledem k jeho neoblíbenosti mělo přesně opačný efekt. Kníže Dolgorukij byl brutálně roztrhán na kusy kopími střelců, kteří vycítili, že se stali pány situace. Zadrželi carskou rodinu v Kremlu a požadovali, aby jim byli vydáni údajní zrádci podle seznamu vypracovaného Miloslavskými. Na jejich žádost jim byl vydán mladší bratr Natálie Naryškinové a strýc Petra I. Ivan Kirillovič Naryškin, kterého mocí opilí a zaslepení střelci krutě umučili. Domnívali se, že tak očistili dvůr od zrádců, zastavili údajné spiknutí a pomstili údajnou otravu Fjodora III., a proto nyní uplatňovali nárok na odměnu za zásluhy, na jejíž vyplacení byla vypsána mimořádná daň a na mince bylo roztaveno kremelské stříbrné nádobí. V této době byli již střelci sebevědomou vrstvou armády. Původní skromné podmínky, za nichž svou službu vykonávali, nahradila touha po snadném zisku a víc než na obranu města hleděli na uspokojení vlastních zájmů. Postupně získávali dojem, že se vláda obává proti nim zakročit a cítili se být nepřemožitelnými, o čemž svědčí jejich odvaha zahubit své nadřízené – knížete Dolgorukého, a bojara Artamona Matvejeva, přítele Natálie Naryškinové i celé její rodiny, který se vrátil z vyhnanství do Moskvy, aby jí pomohl ujmout se vladařských povinností. Byl natolik schopný uklidnit střelce v jejich krvelačném běsnění, že musel být rychle odstraněn. Střelci se rychle měnili z ochránců pořádku a bezpečí v sadistické rváče a opilce. Považovali se za pány Moskvy a na „věčnou paměť“ svých záslužných činů se domáhali postavení pamětního sloupu se jmény zavražděných a jejich proviněními.

Chovanština.

Žofie Alexejevna záhy pochopila, že se na loajalitu střelců nemůže spolehnout. Příliš dobře věděla, že tak jako střelci zúčtovali s Naryškinci, mohou se stejně rychle vypořádat s Miloslavskými. Jak již bylo řečeno, střelci se proměnili v soldatesku pasionátů, osob ochotných jít za vytyčeným cílem jakoukoliv cestou, a jako takoví představovali hrozbu a bezpečnostní riziko pro všechny, kdo jim mohli stát v cestě. Proto bylo nutné domýšlivého a ambiciózního nového velitele střelců knížete Ivana Chovanského odstranit a zároveň si podmanit oportunistické střelce.  Podobně si svou vratkou pozici uvědomoval i Chovanský. Jeho vojáci jej sice uznávali a byl mezi nimi oblíbený, protože jim nijak nebránil v dosažení jejich cílů a dokonce ještě povzbuzoval jejich nespokojenost s vládou, ale nemohl se spoléhat na Žofiinu přízeň. Střelci se pokusili upevnit vydobyté pozice oslabením pozic bojarů tím, že osvobodili jejich čeleď.  Rostoucí nebezpečí se Žofie rozhodla vyřešit útěkem do bezpečí Trojicko-Sergijevského kláštera pod záminkou návštěvy poutních míst. Aby nijak nevzbudila podezření, vzala s sebou i oba careviče a všechny své sestry. Z Kolomenského, vesničky na okraji Moskvy, přikázala Chovanskému, aby poslal k ochraně carů "stremennyj" pluk, nejspolehlivější ze střeleckých pluků. Název stremennyj byl odvozen od stremeně-řemení sedla carova koně, u něhož držel stráž při slavnostech i v boji některý ze strelců. Časem se ze strelců stojících při stremeni vyvinula osobní carova garda.  Z bezpečí kláštera obeslala šlechtickou domobranu, apelovala na bojarskou dumu, jak skoncovat s Chovanským a se všemi, kdo popouzejí střelce k neposlušnosti. To vše kvůli údajné ochraně a bezpečí carů. Žofie pak lstí vylákala Chovanského do Trojicko-Sergijevského kláštera a cestou jej nechala zadržet. V září 1682 pak byl i se synem Andrejem popraven. Po návratu druhého syna popraveného knížete Chovanského do Moskvy se střelci vzbouřili a obsadili Kreml. Jejich vzpoura však neměla dlouhé trvání. V tichosti Kreml opustili, přísahali věrnost carům a prosili o stržení pamětního sloupu na náměstí.  Na počátku listopadu 1682 se Žofie vrátila z kláštera a odebrala střelcům veškeré získané výsady. Podle Gumiljova střelce vyděsil aspekt možné války se šlechtickou hotovostí a rozhodnost regentky Žofie. Jako jejich nový velitel byl dosazen Žofiin spojenec Fjodor Šaklovitý, který nastolil v střeleckých řadách pevný řád. Období divoké nespoutanosti střeleckých pluků, označované po tehdejším veliteli Chovanském jako chovanština, skončilo.  Nyní měla Žofie otěže vlády pevně v rukou. K moci se dostala díky nestálosti střeleckých pluků, které poté potrestala, a proto s jejich podporou napříště počítat již nemohla.  Krutost střeleckého povstání ovlivnila i Petra. Jako desetiletý chlapec musel přihlížet bezuzdnému vraždění a atmosféra strachu, v níž ono léto žil, jej poznamenala na celý život. Ihned po svém nástupu na carský trůn se se střelci, k nimž nechoval důvěru, vypořádal.

Petrův nástup na trůn.

Když se Petr v lednu 1689 oženil a jeho manželka Jevdokije záhy po sňatku otěhotněla, začala se carevna-regentka právem obávat o trůn, neboť tím byl podán důkaz o Petrově schopnosti ujmout se vlády. Nezůstala proto dlužna nic své intrikářské minulosti a na tajných schůzkách se svým stoupencem Fjodorem Šaklovitým a několika málo střelci zkoušela vyjednat jejich účast na smrtelné "nehodě" mladého careviče. Ovšem muži, kteří před sedmi lety řádili v ulicích Moskvy, už byli z města odsunuti a nové rebelii chyběla pádná záminka. Kolem trůnu se již neshromažďovali údajní zrádci a Petr dospěl ve schopného mladého muže. Žofie však ještě nehodlala složit zbraně. Opět byl nalezen list, podle něhož měli být Miloslavští – Ivan V. a jeho sestry včetně Žofie – zabiti Petrovými vojáky. Nyní se však střelečtí důstojníci do Žofiiných pletich odmítli zaplést. Přiklonili se na stranu Petra, do jehož vlády vkládali větší naděje. Tentokrát se Petr o povstání dozvěděl s předstihem a stačil ještě narychlo uprostřed noci odjet do bezpečí mocného Trojicko-sergijevského kláštera, kam se za ním sjeli velmoži, vojáci, jeho matka s manželkou a členové bojarské dumy. Počátkem září Žofie uznala svůj pád a uposlechla Petrova rozkazu, aby odešla do Novoděvičího kláštera. Pokus o převrat si vyžádal životy Fjodora Šaklovitého a tří střelců. Ač padlo při výsleších mnoho jmen, Petr se obával poštvat proti sobě obě strany. Jeho pozice ještě nebyla dostatečně ukotvena, a tak se většího krveprolití protentokrát vzdal.  Několik počátečních let své vlády mohl Petr žít bez obav ze střelců. Zlom nastal v roce 1696/1697, kdy se Petr chystal odjet do Evropy. Bývalý střelecký plukovník Ivan Cykler, sympatizant Žofie, a dva členové dumy Alexej Sokovinov a Fjodor Puškin osnovali spiknutí s cílem odpravit zahraničně orientovaného cara. V Cyklerovi car již léta tušil tichého Žofiina přívržence, a proto jej před svým odjezdem odvelel z Moskvy. Cykler neuposlechl a celá akce byla prozrazena. V březnu 1697 bojarská duma nařídila spiklence popravit. Po zkušenosti s Cyklerem Petr obezřetně zakázal střelcům, kteří se právě nacházeli u Azova a Taganrogu, po dobu své nepřítomnosti návrat do Moskvy.

Povstání střeleckých pluků 1698.

Nedůvěra k moskevským střelcům, které pokládal za buřičské a domýšlivé staroruské kupecké vojáky, zakořeněná v Petrovi od léta 1682, vedla k tomu, že ve všem upřednostňoval svoje „potěšné“ vojsko. Střelci se nesměli vrátit domů od Azova a později od litevské hranice, jejich rodiny hladověly a jejich živnosti chátraly. Vyhrocenost situace nevyhnutelně vedla k dalšímu, tentokrát poslednímu, povstání střeleckých pluků z roku 1698.

Povstání střeleckých pluků 1682 označuje krvavé události z léta 1682, ke kterým došlo v ulicích Moskvy za účasti střeleckých pluků, moskevských vojenských jednotek. Vedlo k nastolení Žofie Alexejevny jako regentky za nezletilé careviče Ivana V. a Petra I. a poukázalo na nutnost zřídit v Rusku stálou armádu podléhající carovi.


Život.

Eleonora byla dcerou šlechtice Pedra Núñeze z Guzmánu a jeho manželky Beatrice Ponce de León, pravnučky Alfonse IX. Leónského. Rodiče Eleonoru jako mladou dívku provdali za Juana de Velasco.  Eleonořin manžel zemřel v roce 1328, ve dvaceti letech. Brzy poté se v Séville setkala s králem Alfonsem XI. Byl tak ohromen její krásou, že z ní učinil svou milenku. Měl jí raději než svou manželku Marii Portugalskou, dceru Alfonse IV. Portugalského, se kterou se oženil v roce 1328. Po narození manželského syna a dědice Petra Kastilského, Alfons Marii opustil a místo toho žil s Eleonorou. Ponížená královna nesnášela svého nevěrného manžela a požádala ho, aby ukončil své veřejné projevy toho, že dává přednost milence. Král ignoroval manželčiny prosby a dal Eleonoře kromě jiných pozemků město Huelva, Tordesillas a Medina-Sidonia. Také stanovil Eleonoře domácnost v Séville. Dvůr byl stále znepokojenější Alfonsovým chováním. Papež nakonec zasáhl tím, že nutil Portugalsko napadnout Kastilii.  Král zemřel 27. března 1350 a jeho nástupcem se stal syn Petr a Alfonsova manželka Marie, která vládla jako regentka. Marie nezapomněla na nesčetné ústrky, které musela vydržet kvůli manželově lásce k jeho milence. Žíznící po pomstě, Marie uvěznila Eleonoru, a v roce 1351 nařídila popravu své sokyně v arabském zámku Abderrahmana III. Talavera de la Reina. Eleonořina smrt jen zhoršila spor uvnitř královské rodiny. Eleonořin syn Jindřich a Mariin syn Petr pokračovali v boji o vládu nad Kastilií. Jindřich nakonec zvítězil a byl korunován králem Kastilie.

Potomci.

Eleonora byla společným předkem Katolických Veličenstev. Tři Eleonořini synové, Jindřich II. Kastilský, Fadrique Kastilský a Sancho Kastilský byli předky Ferdinanda II. Aragonského. Kromě toho, Isabela I. Kastilská, manželka Ferdinanda II. Aragonského, byla potomkem jak Eleonory, tak Marie Portugalské, protože: vnuk Jindřicha II. Kastilského, Jindřich III. Kastilský, se oženil s vnučkou Petra I. Kastilského, Kateřinou z Lancasteru a jejich syn Jan II. Kastilský byl otcem Isabely I. Kastilské.

Eleonora z Guzmánu ("Leonor Núñez de Guzmán Ponce de León", 1310–1351) byla kastilská šlechtična a dlouhodobá milenka Alfonse XI. Kastilského. Jejím synem byl Jindřich II. Kastilský.


Biografie.

Byl synem uherského politika Gyuly Andrássyho (1823–1890). Od roku 1885 zasedal v Uherském parlamentu. Od 10. června 1894 do 14. ledna 1895 zastával funkci ministra "a latere" Uherska (redukovaný rezort zahraničních věcí v rámci dualistického uspořádání, formálně ministr zastupující krále) ve vládě Sándora Wekerleho. Po zavedení nového jednacího řádu parlamentu za Istvána Tiszy odešel z vládní strany a působil pak v parlamentu jako předák liberální opozice. Po pádu Tiszy byl od 8. dubna 1906 do 17. ledna 1910 uherským ministrem vnitra ve druhé vládě Sándora Wekerleho. Nepodařilo se mu ale prosadit klíčové branné předlohy a návrh volební reformy.  Jeho politická kariéra pak vyvrcholila krátce v posledních týdnech existence monarchie. Od 24. října 1918 do 2. listopadu 1918 zastával post ministra zahraničí Rakouska-Uherska (jedno ze tří společných ministerstev Rakouska-Uherska, zřízených po rakousko-uherském vyrovnání) a z titulu této funkce byl i formálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska. 27. října 1918 přijal jménem Rakouska-Uherska podmínky příměří požadované Spojenými státy americkými a výslovně uvedl, že vláda souhlasí s americkými postoji ohledně „"práv národů rakousko-uherských, zejména práv Čechoslováků a Jihoslovanů"“. Zveřejnění textu Andrássyho nóty otevřelo cestu spontánnímu rozpadu státu prostřednictvím jednotlivých etnických hnutí. Právě veřejné publikování nóty stálo na počátku spontánních demonstrací v Praze 28. října, na nichž došlo k vyhlášení samostatnosti.  Po vzniku samostatného Maďarska byl aktivní jako člen nového maďarského parlamentu a roku 1921 se stal předsedou křesťansko-demokratické strany. V říjnu toho roku se podílel na druhém pokusu posledního císaře Karla I. o převzetí moci v Maďarsku. Po neúspěchu restaurace Habsburků byl Andrássy vyšetřován. V roce 1926 se stáhl z politického života.

Gyula Andrássy, plným jménem "Gyula hrabě Andrássy von Csík-Szent-Király und Kraszna-Horka" (30. června 1860 Trebišov – 11. června 1929 Budapešť), byl rakousko-uherský, respektive uherský politik, v roce 1918 krátce ministr zahraničí Rakouska-Uherska.


Vznik.

Vzniku samotné opery "Fortuniova píseň" o deset let předcházela kompozice stejnojmenné písně pro tenor na text francouzského spisovatele, básníka a dramatika Alfreda de Musseta. Jedná se o píseň, kterou ve třetím výstupu druhého dějství lyrické komedie "Le Chandelier" (v češtině hráno jako "Španělská stěna", napsáno roku 1835, premiéra roku 1848 v pařížském Théâtre-Historique) zpívá své milované Jacquelině mladistvý lokaj-světlonoš Fortunio. Podle historky, jež se objevila v tisku později při premiéře opery, požádal při zkouškách Alfred de Musset tehdejšího šéfa orchestru Comédie-Française Jacquese Offenbacha o zhudebnění písně pro účely inscenace; Offenbach mu vyhověl, avšak ukázalo se, že představitel Valentina, Louis-Arsène Delaunay, má jako zpěvní hlas bas, což se pro mladého milovníka nehodilo, a proto píseň nakonec jen recitoval.  Tato historka je podezřelá tím, že v době premiéry "Le Chandelier" v Comédie-Française (29. června 1850) Offenbach ještě nebyl šéfem jejího orchestru, smlouvu podepsal až koncem září. V té době však již vedl jednání o smlouvě a je možné, že byl o scénickou hudbu předběžně požádán. Již v říjnu 1850, po čtyřiceti představeních, však musel být "Le Chandelier" stažen kvůli námitkám cenzury a na repertoár Comédie-Française se vrátil až roku 1872.  V každém případě tato inscenace inspirovala Offenbacha k napsání „Fortuniovy písně“, kterou v lednu roku 1853 nechal vydat u nakladatele Heugela spolu s pěti dalšími jako písňové album "Les Voix mystérieuses" ("Tajemné hlasy"), věnované princezně Matyldě. Tím, že ji převzali do svého koncertního repertoáru, tuto píseň zpopularizovali tenoři Gustave-Hippolyte Roger a Gilbert-Louis Duprez.  Obliba samotné Fortuniovy písně vedla zřejmě roku 1860 k myšlence využít ji jako hlavní, dokonce eponymní téma jednoaktové opery. De Mussetův bratr Paul de Musset – Alfred de Musset mezitím roku 1857 zemřel – udělil svolení k použití básníkova textu, kolem nějž vytvořili dva libretisté, Offenbachovi nejčastější spolupracovníci (Jonathan-)Hector Crémieux a Ludovic Halévy, příběh postaveny na premise neodolatelné svůdnosti dotyčné písně. Paulu de Mussetovi bylo celé dílo také z vděčnosti věnováno. Jacques Offenbach text zhudebnil v létě roku 1860, přičemž přinejmenším část při svém každoročním pobytu v lázních Bad Ems. Zkoušky v Théâtre des Bouffes-Parisiens začaly již počátkem října 1860 a v téže době vydal hudební týdeník "Le Ménéstrel" znovu soubor písní "Voix mystérieuses", aby připravil obecenstvo. Rovněž partitura pro klavír a zpěv šesti samostatných písní a desíti různých tanečních aranžmá byly k dispozici v tisku ještě předtím, než se opera "Fortuniova píseň" dostala na jeviště. Opera však musela delší dobu čekat v záloze kvůli obrovskému úspěchu "Orfea v podsvětí". Teprve poté, co se 4. ledna 1861 odehrálo na nějakou dobu poslední představení "Orfea", nastoupila následující den "Fortuniova píseň" (v kombinaci s operetou "Le Mari sans le savoir" na libreto Louise a Ludovica Halévyho a na hudbu Charlese de Mornyho).  Kvůli uvedenému zpoždění byla "Fortuniova píseň" uvedena dva týdny po premiéře první Offenbachovy opery hrané na prestižní scéně, totiž "Barkoufovi", který se dostal na jeviště Théâtre impérial de l'Opéra-Comique na Štědrý večer roku 1860. "Barkouf" byl obecenstvem přijat vlažně, především však byl podroben zdrcující kritice denního i odborného tisku. Tento neúspěch měl značný vliv na Offenbachovo další tvůrčí směřování, byla to však právě "Fortuniova píseň", díky které aféra s "Barkoufem" nebyla pro jeho kariéru zničující.  "Fortuniova píseň" totiž u publika triumfovala. Historiograf francouzské operety Florian Bruyas o sto let později psal, že to byl „největší premiérový úspěch, jaký se zapsal do pamětí Bouffes-Parisiens [...] U všech čísel bylo nadšeně vyžadováno opakování. A obecenstvo by si bylo vynutilo i druhé opakování, kdyby se mu byla nechala volnost. Po „písni“ samotné vypukl v sále tak bouřlivý potlesk, že herci a orchestr byli nuceni přerušit představení na řadu minut.“ Slavný skladatel Giacomo Meyerbeer, který Offenbachovu tvorbu se zájmem sledoval, údajně prohlásil: „Rád bych byl tuto úchvatnou partituru napsal sám.“ I kritikou byla přijata s nadšením, a to i od některých z těch – jako byl Émile Perrin – kdo "Barkoufa" nejtvrději odsuzovali. Perrin v "Revue européenne" se domníval, že zatímco "Barkouf" nepatřil do Opéra-Comique a hodil by se do Bouffes-Parisiens, "Fortuniova píseň" by byla bývala v Opéra-Comique přijata s nadšením. Časopis "Le Figaro" rovnou navrhoval rychle stáhnout "Barkoufa" a vyměnit ho v Opéra-Comique za "Fortuniovu píseň". Jiní "Barkoufovi" odpůrci, jako kritik Oscar Comettant v časopise "L'Art musical", však i kvalitu "Fortuniovy písně" považovali za potvrzení svého názoru, že Offenbach nepatří mezi seriózní skladatele. „Jsa vrácen na svou pravou půdu, ze které se neměl vzdalovat, září Offenbach v první řadě.“ "Fortuniova píseň" navíc představovala osobní triumf pro představitelku kalhotkové role písaře Valentina, Julii Zoé Pfotzerovou, která sdílela obdiv kritiky. "Fortuniova píseň" zůstala na repertoáru Bouffes-Parisiens po následující desetiletí. Offenbach se podílel i na novém nastudování v roce 1874, kdy hlavní role ztvárnili Daubray (vl. jm. René-Michel Thibault), slečna Fontiová a Marie-Blanche Peschardová. Oproti tomu roku 1873 odmítl nabídku Opéry-Comique o inscenaci tam, protože se domníval, že toto divadlo, byť prestižní, proni nemělo vhodné herce a zpěváky.  Zatímco "Fortuniova píseň" jen odkazuje na de Mussetovu komedii, zhudebnil Offenbach později jiné jeho drama. Podle hry "Fantasio" Alfreda de Musseta, upravené na libreto spisovatelůvým bratrem Paulem de Mussetem, napsal opéru comique "Fantasio", která měla premiéru roku 1872.  Postavení samotné Fortuniovy písně v rámci Offenbachova díla dokládá skutečnost, že variacemi na tuto melodii zakončil slavný varhaník Auguste Bazille obřad Offenbachova pohřbu, jenž se konal 7. října 1881 v pařížském kostele sv. Maří Magdaleny.

Charakteristika.

V de Mussetově komedii Fortunio, lokaj starého notáře, získá díky své upřímnosti a vroucnosti lásku pánovy mladé choti Jacqueline, která jej původně chtěla použít jen k tomu, aby odvedl manželovu pozornost od jejího skutečného milence. Crémieuxovo a Halévyho libreto je jakýmsi volným pokračováním. Fortunio je nyní sám zestárlým notářem, který se obává o věrnost své mladé ženy Lauretty. Do té je ale zamilován jeho písař Valentin, který si získá Laurettinu přízeň právě pomocí písně, která kdysi jeho zaměstnavatele činila u dam neodolatelným. Libreto není hluboké, ale dovedně sestavené, ve stylu tradiční opéry comique, tj. s dramatickým spádem, lehkým, nikoli výstředním humorem a mírnou dávkou sentmentality. Přitom poskytuje skladateli příležitost k několika efektním hudebním scénám.  Partitura má předehru a osm zpěvních čísel. Nejznámnější a nejvýznamnější z nich je samotná „Fortuniova píseň“; objevuje se již v předehře, pak v názvucích v ansámblu č. 6 a v plné verzi jako druhá část č. 7, sopakováním ve finále č. 8. Již současníci tuto melodi oceňovali jako „diamant zasazený do libreta komické opery“ (recenzent listu "Le Figaro"). I například podle německého dramaturga a muzikologa zaměřeného na operetu Otto Schneidereita je to „vroucí a srdce dojímající melodie“. Ale i některé další části jsou zvlášť oceňovány, například milostný duet Lauretty a Valentina (první část č. 7), Valentinova parodická „pijácká píseň“ (č. 2), vstupní píseň Friqueta (č. 3) a výsměšné rondo písařů (č. 4). Pro celé dílo platí slova vydavatele Jacquesa-Léopolda Heugela: „Konečně je zde pravý žánr skutečné opéry comique, živá, lehká, elegantní, s příjemnou dávkou sentimentu.“ Když o mnoho let později kritik revue "Le Ménéstrel" Henri Moreno komentoval "Hoffmannovy povídky", obecně uznávané za vrchol Offenbachovy tvorby, přirovnal je právě k "Fortuniově písni": „Nikdo neumí tak jako autor "Fortuniovy písně" jedním máchnutím křídel vzlétnout od operety k opeře.“ "Fortuniova píseň" patří mezi nejoceňovanější Offenbachova díla (i když její jevištní život tomu zcela neodpovídá). Významný rakouský spisovatel Karl Kraus ji označil za „jedno z nejpůvabnějších a stylisticky nejjednotnějších děl světové hudební literatury“. I český Offenbachův životopisec Miroslav Šulc ji vyzdvihuje pro její „grácii a melodickou nápaditost“.  Offenbachovu "Fortuniovu píseň" ve svých románech několikrát připomíná Louis-Ferdinand Céline.

Inscenační historie.

"Fortuniova píseň" se stala brzy standardním prvkem repertoáru francouzskojazyčných divadel. Jejímu rozšíření doma i v zahraničí pomohla turné Bouffes-Parisiens: například v létě 1861 ji soubor představil na zájezdu do Vídně, Pešti, Berlína a Bruselu – právě "Fortuniova píseň" měla ze všech uváděných her největší ohlas – a vícekrát hostoval rovněž v Bad Ems, kde ji 11. června 1870 hráli v přítomnosti ruského cara a pruského krále.  Z významnějších pozdějších uvedení lze uvést pařížské inscenace v Théâtre des Variétés roku 1895 a v Trianon-Lyrique roku 1919, jakož i inscenaci v Monte Carlu roku 1903.  V Belgii se "Fortuniova píseň" hrála poprvé 7. března 1861 v Bruselu; roku 1914 ji uvedlo i hlavní operní divadlo země Théâtre royal de la Monnaie v Bruselu.  Mimo Francii jako první uvedl "Fortuniovu píseň" Offenbachův nadšený propagátor, vídeňský divadelník Karl Treumann ve svém Divadle na nábřeží Františka Josefa (Theater am Franz-Josef-Quai, nazývané však často prostě Treumanntheater). Jak psal list "Blätter für Musik, Theater und Kunst", „tato scéna si Offenbachův kult vzala za úkol; přináší jeho hudbu na východ.“ Premiéra s novou výpravou a novými kostýmy se konala 25. dubna 1861. V překladu a úpravě Ferdinanda Gumberta (pod pseudonymem G. Ernst) se jmenovala "Meister Fortunio und sein Liebeslied" (tento neobratný titul byl v tisku kritizován a inscenace v jiných divadlech používaly většinou název "Fortunios Lied" nebo "Fortunios Liebeslied"). Oproti originálnímu znění byla vídeňská verze značně upravena; cenzura si vynutila změnu závěru (Laurette zůstává věrna svému postaršímu manželovi, tj. „Fortuniova píseň“ se v rozporu se smyslem díla mine účinkem), postavu písaře Friqueta, kterou v Bouffes-Parisiens ztělesnil tenor Bache, přepsali a textově posílili pro oblíbenou lokální zpěvačku Annu Grobeckerovou – premiéra "Fortuniovy písně" ostatně byla její beneficí, posílena byla i role Babety, která se z grizety stala kuchařkou aj. Když měl o něco později vídeňský tisk možnost seznámit se s původní verzí při zméněném turné Bouffes-Parisiens, zpochybňoval vhodnot Gumbertových zásahů.  Obecenstvo přijalo "Fortuniovu píseň" s nadšením. Za krátkou dobu existence Treumannova divadla (otevřeno 1860, shořelo 9. června 1863) byla se 75 reprízami jeho nejhranější inscenací a Treumann si ji s sebou i poté, co se navrátil do divadla Carltheater.  Přijetí v tisku bylo rovněž příznivé. Podle recenzenta novin "Die Presse" stojí "Fortuniova píseň" „v prvé řadě malých veseloher s hudbou, které Offenbach sype ze svého bohatého rohu hojnosti. Zatímco v jiných kusech září dva tři solitéry, je v této operetě nepřerušená řada brilantních čísel, které všechny mají tu jedinečnou vlastnost Offenbachových hudebních děl: veselost, půvab a srozumitelnost krásné melodie.“ Revue "Blätter für Musik, Theater und Kunst" komentovala, že s "Fortuniem" získal Treumann další kus pro Offenbachovo „vítězné tažení“. „Důvtipní tvůrci textu Crémieux a Halévy duchaplně scénicky vyšperkovali malou anekdotu a dali jí takový lehoučký a ladný reliéf, že člověk snadno pomine nedostatek děje. To celé tvoří hodinku krátké chvíle s hudbou.“ Týž list však směroval hudbě "Fortuniovy písně" vážné výhrady. „Hudba je lehká, svěží, často drasticky vtipná [...]. Avšak ušlechtilost a ladnost forem, a ještě více jemnost instrumentace však v této hudbě stojí daleko za jinými Offenbachovými díly, jmenovitě za "Genovefou z Brabantu". Tentokrát nepřekračuje meze šablonovitého kupletu a nejjednoduššího doprovodu.“ Ústřední „Fortuniově písni“ vyčítal „matnou sentimentalitu výrazu a monotonní rytmus“, a především skladatele obviňoval z plagiátu duetu ze Spohrovy "Jessondy".  Po Vídni následovala německá divadla v dalších městech rakouské monarchie: Bratislava 28. září 1861, Pešť 29. října 1861, Lvov prosinec 1861, Štýrský Hradec 3. září 1862, Klagenfurt 2. října 1862, Salcburk 19. listopadu 1862, Linec podzim 1862, Lublaň 28. února 1863, Innsbruck 8. října 1863, Maribor 26. ledna 1867 aj.  Německá premiéra se konala v berlínském Friedrich-Wilhelmstädtisches Theater 21. července 1861 pod názvem "Fortunio's Lied". Roli Valentina hrála Clara Ungarová, Fortunia Romanus Hassel a Marii [=Laurette] slečna Thetzenthalerová. "Fortuniova píseň" tam „vyvolala furóre a učinila nejpronikavější dojem“ ("Neue Berliner Musikzeitung"). Týž list ji označuje slovy jako jako „pečlivě vykreslený žánrový obrázek“ a „dramatická idyla“ a vykresluje dělící čáru mezi burleskními offenbachiádami jako "Orfeus v podsvětí", "Genovefa z Brabantu", "Barkouf" a "Most vzdechů" na jedné straně a líbeznými drobnosti jako "Zasnoubení při lucernách", "Děvče z Elizonda", "Číslo 66" a právě "Fortuniova píseň" na druhé straně, které se zvláště líbí „v německé vlasti“. Ve "Fortuniově písni" recenzent právě shledává „ony základní rysy skutečné německé povahy, která se jako svěží a mladistvá životní síla vine více či méně celou Offenbachovou tvorbou“. Tento dojem spočíval především na způsobu, jakým byly "Fortuniova píseň" a jí podobné operety na německých a středoevropských jevištích hrány. Po konfrontaci s autentickým představením Bouffes-Parisiens na berlínském turné již o necelý měsíc později musel týž časopis konstatovat podstatný rozdíl: kde němečtí představitelé „pojali a představili toto krásné dílo s veskrze německou vroucností“, tam u Bouffes-Parisiens „všechno nabírá zářivé barvy konverzačního stylu; po prostém a přívětivém herectví není ani stopy. Tady vládne živost, humor a radost.“ Postavy Fortunia i Friqueta hráli Francouzi s groteskní komikou namísto německé bodrosti a klíčovou roli Valentina hrála Lise Tautinová „plná dráždivosti a původy, ale zcela bez oné cituplné sentimentality,“ jíž se vyznačovaly její německé kolegyně.  Po Berlíně následovaly v rychlém sledu desítky dalších německých scén. Na konci srpna 1861 to byl Hamburk, 21. září 1861 Vratislav, 16. října 1861 Královec, Gotha, Drážďany, Stuttgart, Frankfurt nad Mohanem, Würzburg, Hannover, Riga, Štětín, Zhořelec, Kiel, Darmstadt, Coburg, Mannheim, Kolín nad Rýnem, Výmar, Rostock, Mohuč, Magdeburg, Brémy, Gdaňsk, Brunšvik, Doberan, Elberfeld...  Švýcarská premiéra se konala v Basileji 11. listopadu 1867 v německé verzi.  Pokud jde o Uhersko, 13. a 17. července 1861 uvedlo divadlo Bouffes-Parisiens "Fortuniovu píseň" na zájezdu v Národním divadle (Nemzeti Színház) v Pešti. V maďarském jazyce měla tato opereta premiéru v témž divadle 24. ledna 1862, a to v překladu Lájose Csepregiho (', pozdější překlady užívaly též název ') s Kálmánem Szerdahelyim, Vilmou Bognarovou a Ilkou Markovitsovou v hlavních rolích; udržela se na repertoáru dlouhodobě. Brzy následovaly premiéry v Košicích (2. února 1862 v překladu Endreho Latabára), Kluži (1862), Pécsi (1863) a Debrecíně (1864).  Chorvatská premiéra se konala 14. prosince 1865 v překladu S. Udbinského pod názvem "Meštar Fortunio i njegova ljuvena pjesma". Polská premiéra se konala 29. července 1862 ve varšavském Velkém divadle (resp. v jeho letní scéně v oranžérii palácového kompexu Łazienki Królewskie v překladu J. B. Wagnera pod názvem "Śpiewka pana Fortunata" (později též "Piosonka pana Fortunata"). Obsazení vévodily Kamila Stankiewicz jako Laurette a Maria Kwiecińska jako Valentin, titulní úlohu hrál Adolf Kozieradzki. "Fortuniova píseň" měla velký úspěch, v sezóně 1862 byla druhou nejúspěšnější operní novinkou (po "Orfeovi v podsvětí", a třetí nejúspěšnější operou celkem po "Dobrou noc, pane Pantalone") a v roce 1863 druhou nejhranější operou (opět po "Orfeovi v podsvětí"). Později (roku 1873) ji hrálo varšavské operetní divadlo Tivoli se slavnou Adolfinou Zimajerovou. Hrály ji i stálé soubory v dalších městech (Lvov 23. listopadu 1868, Krakov 1871) a kočovná divadla (např. společnost Anastazyho Trapsza, mj. v Lublinu 1872 a v Lodži 1873). Naposledy se zde hrála roku 1992 ve Varšavské komorní opeře. V Dánsku byla "Fortuniova píseň" uvedena poprvé 4. září 1861 v kodaňském divadle Casino pod názvem "Fortunios Elskovssang"; dosáhlo zde jen 6 repríz. 1. října 1891 byla v překladu Johannese Marera pod názvem "Fortunios Sang" uvedena v koncertním sále v Tivoli a v divadelním sále v téže lokalitě se hrála i v roce 1908. Švédská verze "Fortunios visa" v překladu Ernsta Wallmarka měla premiéru v Královském divadle ve Stockholmu 17. října 1862 (13 představení); poté v roce 1884 v Nya Teatern (8 představení), od 16. května 1896 v Södra Teatern a znovu od 29. dubna 1922 v Královském divadle, tentokrát v novém překladu Svena Nybloma (2 představení). 15. února 1870 měla premiéru v Nya Teatern v Helsinkách.  V Rusku – nepočítáme-li inscenaci německého městského divadla v Rize v dubnu 1862 – uvedlo "Fortuniovu píseň" poprvé petrohradské Alexandrinské divadlo, a to 19. ledna 1872 pod názvem "Волшебная песенка" (později též hráno jako "Песенка Фортунио", v překladu a zásadní moralizující úpravě herce Sergeje Cenina). Následovalo Malé divadlo v Moskvě dne 10. ledna 1874. Do Španělska přivezla "Fortuniovu píseň" nejprve francouzská Prioleauova divadelní společnost a hrála ji v lednu 1868; kritika si stěžovala na nízkou úroveň provedení. Ve španělském jazyce měla premiéru 23. dubna 1869 pod názvem "La Canción de Fortunio" (později též "La Canción de Feliciano" – Mussetovo drama a jeho hrdina byli ve Španělsku prakticky neznámí) v překladu Salvadora Maríi Granése a Ángela Povedana v madridském divadle Teatro de la Zarzuela. Portugalská premiéra se konala v lisabonském divadle Teatro da Trinidade 13. března 1869 pod názvem "La Canção de Fortunio"; roli Valentina hrála místní hvězda Rosa Damasceno (1845–1904).  I v Itálii hrály "Fortuniovu píseň" nejprve v originálním znění francouzské divadelní společnosti, především společnost Eugèna Meynadiera. 16. září 1868 měla takto premiéru v Miláně a 6. prosince 1870 ji Meynadier uvedl v Turíně (Teatro Scribe). V roce 1874 koupilo nakladatelství Sonzogno od Heugelova nakladatelství právo k této operetě pro Itálii a již roku 1875 byla "Fortuniova píseň" také vydána v italském znění jako "La Canzone di Fortunio" (společně se "Zasnoubením při lucernách"). To umožnilo inscenace v italštině, kde průkopníkem v oblasti francouzské operety byla společnost Antonia Scalviniho, která již roku 1874 uvedla "La Canzone di Fortunio" v Janově (Politeama Genovese) a v Benátkách (Teatro Malibran). 24. února 1875 následovala premiéra v Neapoli. Roku 1888 ji v parmském Teatro Reinach uvedla společnost Gateana Taniho (někdejšího zpěváka u Scalviniho). Jedno z řídkých moderních italských provedení "Fortuniovy písně" uspořádal dirigent Peter Maag 12. května 1981 v turínském Auditorio della RAI. Ve Velké Británii se "Fortuniova píseň" hrála poprvé 1. července 1871 v londýnském Gaiety Theatre při hostování bruselského divadla Fantaisies-Parisiennes. V anglickém znění jako "The Song of Fortunio" ji uvedlo totéž divadlo v podání společnosti Johnnieho Toola, poprvé 3. ledna 1876; Fortunia hrál W. H. Leigh, Laurettu Alice Burvilleová a Valentina slečna Stembridgeová. Royal Academy of Music ji uvedla v anglické úpravě L. H. F. du Terreauxe 11. prosince 1907. Samotná píseň zpopulárněla pod názvem „Love's Secret“.  Ve Spojených státech amerických se hrála "Fortuniova píseň" především v němčině (Stadttheater New York, 14. září 1867), případně též ve francouzštině (Batemanova společnost v Pike's Opera House, New York, 21. prosince 1868). Loewenbergovy "Annals of Opera" datují newyorskou premiéru anglickojazyčné verze 23. dubnem 1883, zatímco Kurt Gänzl identifikuje až inscenaci v American Theater 22. ledna 1900 pod názvem "The Magic Melody".  V anglicky mluvícím světě však nenašla "Fortuniova píseň" nikdy takový ohlas jako na evropském kontinentě. Jednou z výjimek byla inscenace Welsh National Opera roku 1979 v kombinaci s Offenbachovou aktovkou "Pan Karfiol si dovoluje pozvat...".  V současnosti je "Fortuniova píseň" hrána zřídka – je poměrně náročná pro amatérské či poloamatérské soubory, které jsou jinak hlavními propagátory Offenbachových jednoaktovek. Lze zmínit scénické uvedení v letech 1980 a 2013 scénicky na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems, koncertní nastudování v Théâtre national de l'Opéra-Comique roku 2009, v Opéra de Lyon (sál Bourse du Travail) roku 2012 nebo v podání souboru Sinfonietta Bel Canto v Immanuel Lutheran Church v Downer's Grove, Illinois, roku 2014, jakož i inscenaci State Opera of South Australia (Adelaide, Opera Studio) roku 2015 v kombinaci s Mozartovými "Bastienem a Bastienkou". Četnější jsou rovněž školní nastudování, například roku 2016 jako absolventské představení divadelní školy při Severořeckém divadle v Soluni a téhož roku v podání studentů na Miami Music Festival.

České země.

V českých zemích uvedlo "Fortuniovu píseň" – pod názvem "Meister Fortunio und sein Liebeslied" ve vídeňské Treumannově a Gumbertově verzi – poprvé Královské městské divadlo v Brně dne 21. září 1861. Deník "Brünner Zeitung" se o ní domníval, že je to „letmý, ale humorný výtvor oblíbeného skladatele,“ a vyzdvihl zejména ansámbl písařů, který se musel opakovat. I deník "Tagesbote" tuto operu přivítal, neboť „má všechny přednosti lepších Offenbachových oper: zábavný námět, i když si nečiní nároky na původnost ani pravděpodobnost, a hudbu plnou půvabu, rytmu a melodického bohatství“. Dosti však zkritizoval pěvecký výkon většiny představitelů a dirigentovo hudební nastudování. Příznivějšího přijetí u brněnského publika se "Fortuniova píseň" dočkala až následujícího roku, když klíčovou roli převzala mladá Margarethe Zirndorferová.  V Královském zemském divadle v Praze byla "Fortuniova píseň" ("Fortunio's Lied") provedena s poměrným zpožděním, a to poprvé až 9. listopadu 1861. Fortunia hrál Friedrich B. Hassel, Marii (=Laurettu) Eleonora Ehrenbergová, Valentina slečna Sternauová. Recenzent deníku "Bohemia" se stavěl k tomuto dílu s určitou rezervou: „Tato opereta sice po hudební stránce zřejmě stojí za jinými dřívějšími téhož skladatele, neboť obsahuje málo nového, ale použitý melodický materiál je vyšperkován s oním rytmickým, harmonickým a instrumentačním umem, který je pánu Bouffes-Parisiens vlastní, a i to nejbezvýznamnější, nejvšednější dokáže pikantně ztvárnit.“ 24. března 1862 byla poprvé uvedena v Olomouci, 26. února 1863 v Opavě, 11. února 1865 v Plzni, 28. října 1865 ve Znojmě, roku 1865 v Českých Budějovicích. Avšak nastudovali ji i amatéři, například již v červnu 1862 ochotníci u vojenské posádky v Terezíně. Premiéru v češtině nastudovalo Prozatímní divadlo a uvedlo 6. října 1865 v překladu Jindřicha Hanuše Böhma jako "Píseň pana Fortunia"; byla to po "Orfeovi v podsvětí" a "Zasnoubení při lucernách" třetí Offenbachova práce, která zazněla v češtině, a současně třetí opereta vůbec. Titulní roli hrál František Karel Kolár, zbývající vesměs ženské role obsadily dámy z tehdejšího souboru, aniž by se některé z nich vyznamenala. Po třech představeních v měsíci říjnu následovala další tři ve značných odstupech, tím se "Fortuniova píseň" v Prozatímním divadle vyčerpala. Jan Neruda v kritice v "Národních listech" především vyčítal Prozatímnímu divadlu uvedení operety známé již z pražského německého divadla a nikoli skutečné novinky; o samotné "Fortuniově písni" soudil, že se „nehonosí [...] žádnými zvláštními krásami. Lehká, plynná je sice jako všechny skladby Offenbachovy, melodie její nevynikají ale původností. Hlavní přednost spočívá zde opět v pěkné instrumentaci.“ Časopis "Lumír" se o „Offenbachově operetce“ "Píseň pana Fortunia" domníval: „Ač nemá tato těch předností, jako "Orfeus v podsvětí" a j., předc zajímá, i udrží se déle na našem repertoiru.“  Jakožto reprezentantka „ušlechtilé“ větve Offenbachovy tvorby se "Fortuniova píseň" dostala i na repertoár Národního divadla, a to i v prvním desetiletí 20. století. Tehdy byla pod vlivem Karla Kovařovice opereta z Národního divadla vytlačena, avšak "Píseň Fortuniova" neboli "Fortuniova píseň" byla inscenována 18. prosince 1901 v novém překladu Václava Judy Novotného a tato inscenace byla obnovena 8. června 1910. Titulní roli zestárlého Fortunia ztělesnil nestor pěvců opery Národního divadla Adolf Krössing, v úloze Friqueta uplatnila své komické nadání začínající hvězda české operety Marie Zieglerová. Derniéra "Fortuniovy písně" se konala 8. ledna 1915. S výjimkou Hoffmannových povídek pak Národní divadle uvedlo některé Offenbachovo dílo znovi až po více než století, v karlínské inscenaci "Orfea v podsvětí" roku 2017. Ve stejné době uváděla tuto operu Švandova aréna na Smíchově (premiéra 3. října 1913, v kombinaci s "Čarovnými houslemi" a "Dafnisem a Chloé"). Soukromá a mimopražská česká divadla však po tomto díle nesáhla.  Hrála ji však amatérská divadla, například roku 1874 v Pardubicích (jako "Fortuniova líbezná píseň"), roku 1907 v Čáslavi, roku 1924 v Nové Pace. V první třetině 20. století, zejména pod vlivem Loutkového divadla mnichovských umělců (Marionettentheater Münchner Künstler) Paula Branna, se ukázala příhodnost drobných hudebně-dramatických děl, včetně Offenbachových, pro loutkové divadlo; osobitou inscenaci "Fortuniovy písně" nastudovalo vinohradské Loutkové divadlo Umělecké výchovy (premiéra 20. prosince 1930 v Plzni), jakož i Loutkové divadlo Sokola v Liberci.  Dosud poslední profesionální inscenaci nastudovala zpěvohra Státního divadla v Brně roku 1965 (spolu s "Manželem za dveřmi" a "Zasnoubením při lucernách"). V roce 1973 pak hrálo "Fortuniovu píseň" divadlo Disk Hudební fakulty AMU v Praze (spolu se "Zasnoubením při lucernách"); roli Fortunia tehdy hrál mladý Ivan Kusnjer.

Děj opery.

(Zahrada u domu notáře Fortunia, za vlády Ludvíka XV.) Pan Fortunio si podrobně prohlíží záhony pod okny své ženy. Je jasné, že opět několik růží chybí, a v prsti jsou čerstvé stopy – neklamné známky milence. Fortunio podezírá některého ze svých písařů, možná druhého nejstaršího Valentina, který je poslední dobou roztržitý. To ve Fortuniovi vzbuzuje vzpomínky – on sám byl před pětatřiceti lety mladým písařem a díky své písni, jíž žádná žena neodolala, dobyl Jacqueline, manželku svého zaměstnavatele notáře Andrého. Ale na jeho píseň se už zapomnělo a on ji určitě nehodlá vynést na světlo, aby sloužila jiným svůdníkům – zvláště když má nyní krásnou a o mnoho mladší ženu. Jeho manželka Laurette se chystá na návštěvu své sestřenice a její žárlivý manžel ji nabízí doprovod. Jejich rozhovor se brzy zvrtne v hádku. Fortunio vypráví, že jí před oknem nechá jako ochranu před větrem a jako ozdobu postavit vysokou zeď zdobenou bodci a střepy. Rozzlobená manželka ho varuje: dosud ji zdobí věrnost i ostatní ctnosti, ale v takových hádkách mohou brzy vzít za své (č. 1 Laurettin kuplet "Prenez garde à vous"). Jen naoko udobření manželé odcházejí.  Nepřítomnost zaměstnavatele ihned využije pět Fortuniových písařů – Guillaume, Landry, Valentin, Saturnin a Sylvain – k oddechu a k občerstvení, které právě přináší kuchařka Babet. Jídlo sestává jen z chleba a jablek a k pití je jen voda, ale písaři jsou stejně potěšeni a Valentin zpívá „pijáckou píseň“ opěvující čistou vodu (č. 2 ansámbl o chlebu a jablkách "Il est parti! Il est parti!" a Valentinova pijácká píseň "Ma chère eau pure, on la méprise... La belle eau claire"). Všichni tuší, že je Valentin zamilován, ale nevědí, do koho. Zato je jasné, že babet má slabost pro mladičkého poslíčka Friqueta, která se právě vrací z ranní pochůzky (č. 3 kuplet malého Friqueta "C'est moi qui suis le petit clerc!"). Ostatním písařů přináší Friquet psaníčka či vzkazy od jejich děvčat a kromě toho velký objev pro všechny. Dozvěděl se o barvité minulosti pana notáře a o jeho magické písni, kterou nezná nikdo jiný než Fortunio sám. Všichni si vesele představují, jak Fortuniovi přednesou historku z jeho minulosti, až je zase bude kárat pro mladickou nevázanost (č. 4 rondo písařů "Notre patron possédait de la voix (Autrefois, aujourd'hui)").  Všichni se vracejí k práci, až na Valentina a Friqueta, který uhodl Valentinovo tajemství a totožnost jeho milované – je to paní Laurette. Ta se právě vrací od sestřenice, dosud rozdurděná na manžela. Valentinovy rozpaky při krátkém setkání s ní Friquetovo podezření potvrdí a Valentin se přiznává (č. 5 Valentinův kuplet "Je l'aime! Oui, tu lisais bien dans mon cœur"). Jenže vyznat paní Fortuniové lásku se neodvažuje. To Friquet vypráví, že už vyznal lásku leckteré, jen dosud bez výsledku.  Společně se dávají do nepříjemného úkolu – probírat spisy po zemřelém notáři Andréovi. Ale na rubu jedné listiny naleznou rukopis, který nemůže být nic jiného, než náčrtek písně pana Fortunia. Friquet svolává všechny písaře a Valentin jim ukazuje cenný nález: píseň, která jako talisman dobude srdce každé ženy. Nadšení písaři rychle pořizují opisy a rozbíhají se účinek písně vyzkoušet (č. 6 duet "Par-devant maître André, notaire...", ansámbl, Valentinův kuplet "Salut! chanson magique" a valčík písařů "Toutes les femmes sont à nous").  Valentin ovšem zůstává na místě a vracející se pan Fortunio, který na něj dávno podezření, s ním vede přísný rozhovor. I když k přímé konfrontaci nedojde a notář se spokojí s náznaky, Valentin nepochybuje, že jeho zaměstnavatel ví vše. Friquet se vrací od Babet s nepořízenou – za šestinásobné zapění Fortuniovy písně dostal jen krajáčem po hlavě. Valentin sbírá odvahu a rozhoduje se vyzkoušet „talisman“ sám. Friquet mu pomůže odlákat Fortunia tím, že křičí a předstírá, že Châtelet je v plamenech a všichni tam pana notáře potřebují.  Laurette a Valentin zůstanou sami. Písař se jen s největším zdráháním svěřuje, že je zamilován do jisté dámy, její jméno však odmítá vyslovit; raději Laurettě zazpívá Fortuniovu píseň (č. 7 duet a "Ah, venez là près de moi" a Fortuniova píseň "Si vous croyez que je vais dire"). Laurette jej vyslechne jen se soucitem a Valentin je přesvědčen, že jej nepochopila a že talisman ztratil moc.  Fortunio se vrací – žádný požár se nekonal – a učiní to, co se Valentin neodhodlal. Rozhořčen tím, že nachází manželku a písaře spolu, vyčítá své ženě, že se jej chtěla falešnou zprávou zbavit, aby mohla zůstat s Valentinem, který je do ní zamilován. Tak se Laurette dozvídá, že to ona je Valentinovou tajnou láskou, a z rozhořčení svého muže si nic nedělá; i Valentin je notáři vlastně vděčen.  Mezitím se všichni písaři vracejí se svými milenkami, ba dokonce i Friquet s Babet: účinek písně se dostavil. Všichni si ji, k Fortuniovu zoufalství, volně prozpěvují. Zatímco je Fortunio honí, hodí Laurette Valentinovi z balkonu růži – jejich románek může začít... A Valentin zanotuje znovu posměšnou píseň o panu notáři a všichni se přidávají (č. 8 finále "Si vouz croyez que je vais dire... Notre patron possédait de la voix").

Instrumentace.

Dvě flétny, hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; tympány, bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Jiná hudební díla na stejný námět.

Offenbachova "Fortuniova píseň" nezpracovává přímo původní komedii "Le Chandelier" Alfreda de Musseta. Tu však zhudebnil francouzský skladatel André Messager, jehož opéra comique "Fortunio" měla premiéru 5. června 1907 v pařížské Opéra-Comique.  Samotnou Fortuniovu píseň z Mussetovy činohry zhudebnili například Just Géraldy (1851), Paul Destribaud (1853), Amédée de Carayon la Tour (1854), Jules Boucher (1857), Antoine Barbizet (1858), Lucien Dautresme (1859), Henri Reber (1861), Henri de Meretz (1861), Auguste Gougelet (1862), Louise Leimann (1867), Adolphe Dietrich (1872), Édouard Pascal (1874), Petr Iljič Čajkovskij (1875, jako první ze "Šesti romancí" Op. 28), Francis Chassaigne (1876), Francesco Paolo Tosti (1881), G. Thamyris (1884), Jean Nicole (1885), Henri Dupont (1889), Frederick Delius (1889/90), Georges Regnard (1893), Paul Fournier (1898), Yvon Mÿl (1899), Gaston Choisnel (1904), Albert Glandaz (1908), Edmond Hippeau (1908), Étienne Micard (1912), Roger Jalowicz (1920), Léon Frings (1934), Jacques Ibert (1936), Ivan Devriès (1948) a Ennemond Trillat (1963). Původní hudbu k této písni pro inscenaci "Le Chandelier" v Théâtre-Historique roku 1848 napsal skladatel a dirigent Alphonse Varney, který byl také kapelníkem Bouffes-Parisiens v době premiéry Offenbachovy "Fortuniovy písně".  Z četných úprav pro taneční a salonní použití lze zmínit Fortunio-Magellone-Daphnis Quadrille, Op. 103, Josefa Strausse, která kombinuje melodie ze tří Offenbachových děl: "Fortuniova píseň", "Genovefa z Brabantu" a "Dafnis a Chloé".

Fortuniova píseň (hráno též jako "Píseň Fortuniova" nebo "Píseň pana Fortunia", ve francouzském originále ) je opéra comique o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Hectora Crémieuxe a Ludovica Halévyho. Premiéra se konala 5. ledna 1861 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.