Pozadí.

16.-19. října 1813 prohrál Napoleon u Lipska a musel svá vojska stáhnout z Německa. Koalice nyní chystala útok na francouzské území. Napoleon sice zvítězil u Brienne, ale nešlo o příliš velké vítězství. Bylo dosaženo za číselné převahy a nemohlo zvrátit situaci v jeho prospěch.  Blücher chtěl Napoleonovi Brienne oplatit. Nyní měl 74-80 tisíc mužů proti 45 tisícům francouzským vojákům. Před bitvou Napoleon vyslal pryč maršála Neye a jeho muže. Bitvy se tedy mohlo zúčastnit jen 34 000 Francouzů.

Bitva.

Koaliční jednotky tvořily kolem Francouzů půlkruh. Nejdříve se ruští vojáci snažili rozvinout děla, ale zaútočila na ně francouzská jízda. Dělostřelci rychle děla nabili a počkali až Francouzi vjedou před jejich ústí. Pak vypálili. Způsobili Francouzům těžké ztráty, ale nezabránili jim vjet mezi ně. Jezdci zajali několik děl a zaútočili na ruskou pěchotu, která zaútočila na La Rothière, ale nyní se stahovala. Rozrazili husary a útočili na pěchotu.  Přestalo sněžit a bylo vidět. Generál Vasilčikov nechal své jednotky přeskupit do čtverhranů. Rusové se bránili palbou z mušket a útok dalších ruských sil rozrazil francouzským jezdcům bok. Byli zahnáni na útěk a Rusové zajali 24 jízdních děl.  Napoleonovi hrozil průlom středu jeho pozic, ale začalo znovu sněžit a nebylo nic vidět. Kolem čtvrté se viditelnost zlepšila a Rusové zaútočili s bodáky na La Rothière. Ruští vojáci donutili většinu francouzských sil La Rothière vyklidit. Jen někteří veteráni se zabarikádovali na severu vsi a houževnatě se bránili. Ruský postup navíc zpomalil útok generála Colberta, jenž napadl jednotky, které do města teprve vstupovaly.  Nalevo od La Rothière Rakušané zaútočili na Dienville, přes jediný úzký most. Jejich postup byl rychle zastaven, ale napravo od La Rothière zaútočili Würtemberčané z lesa Beaulieu. Jejich postup zastavil maršál Victor. Nasazení dalších sil na tomto úseku situaci změnilo. Kolem páté musel Victor ustoupit. V sedm byl dobyt Chausmeil a Napoleon si uvědomil, že bitvu prohrál.  Napoleon zahájil útok na La Rothière, dobyl jej zpět, ale bylo jasné, že útok dalších ruských sil ho dobude zpět. Napoleona zachránila noc. Koaliční velitelé se rozhodli, že nebudou útočit v noci, aby nedošlo k bojům mezi vlastními vojáky. V noci se Francouzi stáhli z bojiště.

Literatura.

Jiří Kovařík: Napoleonova tažení IV

Bitva u La Rothière bylo válečné střetnutí napoleonských válek. Střetla se v ní vojska protinapoleonské koalice a vojska Francie. Bitva skončila vítězstvím koalice.


Historie.

Fotbalový klub Bursaspor byl založen 1. června 1963. Během následujících dekád na sebe upozornil především výhrou v tureckém poháru v ročníku 1985/1986.

Poprvé mistrem Turecka.

V ročníku 2009/10 vyhrál Bursaspor senzačně ligový titul o bod před Fenerbahçe. Tým posílil český stoper Tomáš Zápotočný hostující z Beşiktaşe. Tým z města Bursy vstřelil nejvíce branek ze všech a disponoval druhou nejlepší obranou, a to i díky bulharskému brankáři Dimitaru Ivankovi. Na rozdíl od konkurence se v koncovce nespolehl na jednoho střelce – Argentinec Pablo Batalla a levý křídelník Ozan Ipek se trefili 8×, Turgay Bahadir se trefil 7×.  Významným faktorem v úspěšné honbě za titulem v Süper Lig byla dobrá bilance proti silné trojici z Istanbulu. Obhajující Beşiktaş podlehl Bursasporu v obou zápasech, Galatasaray uhrál proti Bursasporu vedle jedné prohry jen remízu, Fenerbahçe sice v Burse vyhrálo, ale doma prohrálo.  Fenerbahçe v závěrečném zápase přivítalo Trabzonspor, který už ale o nic nehrál. Když pořadatelé Fenerbahçe na světelné tabuli dvě minuty před koncem zápasu ukázali výsledek souběžně hraného zápasu Bursasporu s Besiktasem 2:2, Fenerbahçe se pokusilo udržet remízu 1:1 zajišťující titul, přičemž tuto remízu udrželi. Díky chybě domácích pořadatelů ale titul historicky poprvé získal Bursaspor, který od Besiktase vyrovnávací branku na 2:2 neinkasoval a vyhrál doma 2:1.

Premiérová Liga mistrů.

Trenér Ertuğrul Sağlam nedovedl v další sezóně titul obhájit, s týmem skončil až třetí s velkou ztrátou na čelo. Ve skupině Ligy mistrů byla Bursasporu nalosována těžká skupina s Manchesterem United, Valencií a Glasgow Rangers, kde turecký tým prohrál rovnou pětici zápasů a získal jediný bod doma se skotskými Rangers, což stačilo jen na poslední místo.

Výsledky v evropských pohárech.

Liga mistrů: Pohár vítězů pohárů:  Evropská liga:

Bursaspor je turecký fotbalový klub z města Bursa. Založen byl roku 1963. Jednou vyhrál Süper Lig (2009/10), jednou turecký fotbalový pohár (1986) a v sezóně 1974/75 se probojoval do čtvrtfinále Poháru vítězů pohárů.


Historie strany.

Vznik strany.

Plány na založení nové strany se datují do roku 2008, kdy o této myšlence jednal Miroslav Kalousek (KDU-ČSL) s tehdejším senátorem Karlem Schwarzenbergem (nestraník za Zelené) a s Petrem Gazdíkem (STAN). Vznik strany je datován k 26. 6. 2009, kdy byla zaregistrována na Ministerstvu vnitra ČR. Ustavující sněm strany se konal 28. listopadu 2009 v Praze. Do jejího čela byl jednomyslně zvolen Karel Schwarzenberg. Prvním místopředsedou byl zvolen Miroslav Kalousek. V době svého založení strana čítala 1900 členů. Strana byla založena před předčasnými volbami do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2009, které se však neuskutečnily. Prvními volbami, kterých se TOP 09 účastnila, tak byly volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v květnu 2010. V nich získala 16,7 % platných odevzdaných hlasů.  Se STANem byla v roce 2009 podepsána dohoda o vzájemné podpoře nejméně do roku 2012. V roce 2013 byla tato spolupráce prodloužena navazující smlouvou. Tato spolupráce trvala i ve volbách do poslanecké sněmovny v roce 2013, v krajských volbách v roce 2012 a 2014, ve volbách do Senátu v roce 2014 a 2016 a ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014. V komunálních volbách v roce 2014 a v krajských volbách v roce 2016 oba subjekty postupovaly samostatně, tak ve společných koalicích. Ke konci roku 2016 se TOP 09 a STAN domluvily na ukončení spolupráce.

Vláda Petra Nečase.

Po volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2010 zasedla TOP 09 ve vládě s ODS a VV. Koalice disponovala 118 z celkového počtu 200 poslanců. Předseda vlády, kterým se stal Petr Nečas, byl jmenován 28. června a členové vlády pak 13. července 2010. Členy vlády za TOP 09 se stali:

Opozice.

V předčasných volbách do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky získala TOP 09 celkem 11,99 % platných hlasů, které po přepočítání představovaly 26 poslaneckých mandátů. Vládu sestavily strany ČSSD, ANO 2011 a KDU-ČSL. TOP 09 se stala součástí opozice.

Organizace strany.

Organizační struktura strany.

Organizace strany je rozdělena na 4 úrovně (celostátní, krajská, regionální a místní). Na každé úrovni strany funguje výbor a sněm. Od regionální úrovně jsou zřízeny revizní komise a mají samostatné hospodaření. Na dvou nejvyšších úrovních je ustanoveno předsednictvo. Na celostátní úrovni funguje smírčí výbor a celostátní revizní komise. Dále je na této úrovni strany zřízen výkonný výbor, který je tvořen předsednictvem strany, členy vlády, poslanci a senátory Parlamentu ČR, europoslanci, primátorem hl. m. Prahy a hejtmany krajů, pokud jsou členy strany. Dále jsou do výkonného výboru voleni členové strany (15) na celostátním sněmu.

Financování.

TOP 09 jako první parlamentní strana začala v roce 2009 zveřejňovat seznam svých dárců a výši darů na svých internetových stránkách. Tento krok změnil do té doby platnou praxi, kdy strany čekaly se zveřejněním na poslední březnový den, jak jim ukládá zákon. V roce 2010 strana pokročila o další krok zveřejněním nejpodrobnějšího vyúčtování volebních kampaní pro volby do Poslanecké sněmovny, Senátu i místních zastupitelstev. Zveřejnění veškerých svých příjmů a výdajů v roce 2011 přispělo ke zvýšení transparentnosti strany.

Členství.

Členem strany se může stát každý občan ČR starší 18 let, který je plně způsobilý k právním úkonům a není členem jiné politické strany nebo politického hnutí. Po podání písemné přihlášky rozhoduje o přijetí člena místní a regionální výbor. Podrobnosti o členství upravuje směrnice strany.

Mezinárodní přidružení.

TOP 09 během září 2010 zažádala o členství v Evropské lidové straně (EPP/ELS), jež byla založena v roce 1976 a je nejsilnější stranou v Evropském parlamentu. TOP 09 si tím rozhodla vytvořit svoji první evropskou afilaci. Přijímací řízení trvalo několik měsíců a zahrnovalo i několik cest Karla Schwarzenberga na jednání EPP a především přezkum zvláštní skupiny vytvořené EPP, která posuzovala způsobilost TOP 09 ke členství. TOP 09 nakonec byla shledána způsobilou a dne 10. února 2011 jí byl ze strany EPP udělen souhlas se členstvím.

Historie předsedů a místopředsedů.

Na volebním sněmu v roce 2015 byl zvolen Karel Schwarzenberg čestným předsedou strany.

Hlavní představitelé strany.

Vedení strany zvolené na 6. celostátním sněmu, který se konal ve dnech 23. a 24. listopadu 2019 v Praze.

Volební výsledky.

Volby do PSP ČR.

Do voleb v roce 2017 jde TOP 09 s podporou Klubu angažovaných nestraníků, Liberálně ekologické strany, Strany Koruny české a Konzervativní strany. V Praze vyjádřilo TOP 09 podporu také Sdružení nezávislých kandidátů Evropští demokraté.

Komunální volby.

Zastupitelstvo hlavního města Prahy.

Do zastupitelstva hlavního města Prahy občané v roce 2014 a 2018 volili v jediném volebním obvodu. V roce 2010 byla Praha rozdělena na 7 obvodů, což ovlivnilo počet získaných hlasů.

Zastupitelstvo obcí.

Volby do zastupitelstev obcí taktéž ovlivnila změna v počtu volebních obvodů ve volbách do zastupitelstva hlavního města Prahy v roce 2010.

Prezidentské volby.

Pro historicky první přímou volbu na prezidenta v roce 2013 vyzvala TOP 09 poslance a senátory, aby nominovali jako kandidáta svého tehdejšího předsedu Karla Schwarzenberga. Ten byl následně podpořen skupinou 38 poslanců, v čele se zmocněncem Radkem Lojdou. Ve druhém kole skončil Karel Schwarzenberg druhý s celkovým počtem 2 241 171 hlasů (45,2 %).  Ve volbě prezidenta v roce 2018 TOP 09 svého kandidáta nenasadila. Pro první kolo volby ani žádného kandidáta nepodpořila, Jiří Pospíšil jako předseda strany pouze poskytl představu ideálního kandidáta: demokrat, který podporuje svobodu, demokracii a odmítá autokratické, totalitní a populistické praktiky, proevropský, prozápadní politik, který nebude do země zvát totalitní vůdce Východu a usilovat o spolupráci se státy, kde se potlačují lidská práva. Jmenovitě vyloučil pouze podporu Miloši Zemanovi, jako politikovi, nesplňujícímu výše uvedená kritéria. Pro druhé kolo volby TOP 09 vyslovila podporu Jiřímu Drahošovi, který však ve volbě nakonec neuspěl.

Přidružené organizace.

TOPAZ.

TOPAZ je think tank TOP 09. Byl založen v roce 2012 jako občanské sdružení a nyní působí jako spolek. Navazuje na práci interní komise pro vzdělávání TOP 09. TOPAZ organizuje konference, školení, debaty a přednášky o celospolečenských tématech s odbornou i laickou veřejností ve spolupráci s expertními komisemi TOP 09. Spolupracuje na vytváření koncepčních dokumentů. TOPAZ spolupracuje s mezinárodními think-tanky a nadacemi, jako je Konrad-Adenauer-Stiftung nebo Wilfried Martens Centre for European Studies.

Klub starostů TOP 09.

Klub starostů je platformou pro spolupráci komunálních politiků TOP 09. Cílem vzniku Klubu starostů TOP 09 je sdružení komunálních politiků zvolených za TOP 09, jejich vzájemná výměna zkušeností, získávání nových poznatků a přinášení nových témat pro komunální i celostátní politiku na základě praxe a konzervativních hodnot TOP 09. Předsedou klubu starostů je Petr Ducháček, starosta obce Drnovice.

TOP tým.

TOP tým je mládežnickou organizací TOP 09. Vznikl na jaře roku 2011 a do jeho čela byl zvolen Jan Kavalírek, kterého v roce 2019 vystřídal Petr Kučera. Spolek sdružuje osoby ve věku od 15 do 35 let, které otevřeně podporují TOP 09 svými liberálně-konzervativními idejemi. TOP tým se zaměřuje na pořádání přednášek, besed, seminářů či konferencí, dále na setkávání s politiky a pořádá různé akce za účelem prohloubení komunikace mezi členy. V současné době je celorepubliková organizace složená z krajských organizacích v Praze, Pardubicích, Plzni, Zlíně, Jihomoravském, Středočeském, Jihočeském kraji, Moravskoslezském kraji, Karlovarském kraji, Olomouckém kraji a na Vysočině. TOP tým je členem evropské mládežnické organizace Youth of European People’s Party (YEPP).

TOP 09 je česká liberálně konzervativní středopravicová strana. Vznikla v roce 2009, brzy se stala výrazným politickým subjektem a také součástí vládní koalice Petra Nečase. Po volbách v roce 2013 byla v opozici a v opozici zůstala i po volbách v roce 2017. Název strany demonstruje základní principy, ze kterých strana vychází. Tradice, odpovědnost, prosperita, doplněné rokem vzniku strany. TOP 09 je strana, která vychází z evropských tradic křesťansko-židovské kultury. Významnou charakteristikou je její proevropský přístup. Strana zaujímá odmítavý postoj k populismu a jedním z úkolů, které si tato strana klade, je udržet stabilitu veřejných rozpočtů a nezvyšovat státní dluh. Předsedkyní strany je od 24. listopadu 2019 Markéta Pekarová Adamová.


Tenisová kariéra.

2011.

Švedovová vynechala úvodní část sezóny, až do turnaje BNP Paribas Open, pro zranění kolena.  Stabilní partnerkou pro čtyřhru byla nadále Američanka Vania Kingová. Spoluhráčky si zahrály jediné grandslamové finále na US Open, z něhož odešly poraženy dvojicí Huberová a Raymondová 6–4, 6–7, 6–7.  První titul sezóny získaly na Western & Southern Open, když ve finále porazily 6–4, 3–6, [11–9] pár Natalie Grandinová a Vladimíra Uhlířová. Dále se probojovaly do dvou neúspěšných finále. V prvním z nich na mezinárodním mistrovství Itálie nestačily na Číňanky Šuaj Pchengovou a Ťie Čengovou 2–6, 3–6, a ve druhém pak na japonském HP Open podlehly Asiatkám Dateové Krummové s Čangovou po setech 5–7, 6–3, [9–11]. Na istanbulský Turnaj mistryň se kvalifikovaly 16. října a vypadly na něm v semifinále (úvodním utkání) s nasazenými jedničkami Peschkeovou a Srebotnikovou ve dvou sadách.  Švedovová zvítězila společně s Indkou Saniou Mirzaovou na úvodním ročníku washingtonského Citi Open po finálové výhře nad dvojicí Olga Govorcovová a Alla Kudrjavcevová 6–3, 6–3.

2012.

Na French Open došla do čtvrtfinále, v němž ji vyřadila turnajová čtyřka Petra Kvitová, přestože měla v rozhodující sadě výhodu získaného podání soupeřky, kterou prohospodařila.

Zlatý set.

Do Wimbledonu vstupovala jako 65. tenistka světové klasifikace a dosáhla v něm jako první žena v otevřené éře tenisu na tzv. zlatý set, když v úvodní sadě třetího kola nedovolila italské turnajové desítce a finalistce uplynutého French Open Saře Erraniové uhrát ani jeden míč a vyhrála jej poměrem 6–0. Utkání pak dovedla do vítězného konce poměrem 6–4 ve druhém setu a postoupila do osmifinále. Tento výkon se od roku 1968 podařil pouze Američanu Billu Scanlonu, který v úvodním kole na turnaji WCT Gold Coast Classic 1983 v Delray Beach porazil brazilského hráče Marcose Hocevaru 6–2 a 6–0.

Jaroslava Švedovová, rusky: Ярослава Вячеславовна Шведова, "Jaroslava Vjačeslavovna Švedova" (* 12. září 1987 Moskva, Sovětský svaz) je kazašská profesionální tenistka, v současné době reprezentující Kazachstán, vítězka dvou grandslamů v ženské čtyřhře na Wimbledonu 2010 a US Open 2010, kde byla její spoluhráčkou Američanka Vania Kingová. Spolu s Rakušanem Julianem Knowlem také hrála finále smíšené čtyřhry na French Open 2010. Ve Wimbledonu 2012 zahrála jako první hráčka otevřené éry tzv. Zlatý set.


Život.

Studoval na gymnáziu v Braunschweigu, kde ho začal učit na violoncello Theodor Müller. V roce 1869 se stal jedním z prvních žáků Univerzity umění v Berlíně. Zde studoval u Müllerova synovce Wilhelma Müllera a pod dohledem houslisty Josepha Joachima. Joachim ho uvedl ke slavnému violoncellistovi té doby Carlu Alfredu Piattimu u kterého pak pokračoval ve studiu v Londýně a na jeho statku Cadenabbia u jezera Como v Itálii.  V letech 1872–1876 byl členem kvarteta hraběte Hochberga ve Slezsku. Poté byl jmenován profesorem hry na violoncello na berlínské vysoké škole. Od roku 1878 až do Joachimovy smrti byl členem Joachimova kvarteta spolu s českým houslistou Karlem Halířem (druhé housle) a Emanuelem Wirthem (viola).  V roce 1894 se Hausmann oženil s Helene von Maybach, dcerou pruského ministra obchodu Alberta von Maybach.  Hrál na Stradivariho nástroj z roku 1724, který dnes nese název Hausmann. Od roku 1944 jej vlastnil ruský violoncellista Edmund Kurtz, první violoncellista Chicagského symfonického orchestru. Nedávno bylo prodáno v aukci za 4,5 mil. USD.

Dílo.

Jako vynikající violoncellista spolupracoval s tehdejšími předními skladateli, kteří mu často svěřovali svá díla k premiéře, či mu je dokonce věnovali. V roce 1881 uvedl v premiéře "Kol Nidrei" op. 47 Maxe Brucha. Bruch mu dále věnoval svou "Canzonu in B-flat", op. 55 a "Vier Stücke", op. 70. Velké přátelství jej spojovalo s Johannesem Brahmsem. Se skladatelem u klavíru poprvé uvedl jeho "Sonátu č. 1 e-moll" op. 38 a "Klarinetové trio a-moll" op. 114. Společně s Josephem Joachimem pak 18. října 1887 hráli v premiéře i jeho "Dvojkoncert pro housle a violoncello", který jim oběma také Brahms věnoval.  Jako skladatel zkomponoval nejméně 41 skladeb, ty však upadly zcela v zapomenutí. Živé zůstaly snad pouze:  Editoval mimo jiné vydání Bachových "Suit pro violoncello, BWV 1007-1012" a "Sonát" Felixe Mendelssohna. Pro violoncello a klavír upravil "Märchenbilder op. 113" Roberta Schumanna.

Robert Hausmann (13. srpna 1852, Rottleberode, Sasko-Anhaltsko, Německo – 18. ledna 1909, Vídeň, Rakousko) byl vynikající německý violoncellista, hudební skladatel, editor a pedagog.


Vývoj.

Ve svém projevu na prvním zasedání Federálního shromáždění 23. ledna 1990 prezident Václav Havel předložil návrh o změně státních symbolů, jména armády a názvu státu. Havlův záměr byl přejmenovat Československou socialistickou republiku na Československou republiku a předpokládal, že toto bude okamžitě a bezvýhradně schváleno. Nedošlo k žádné předchozí poradě a poslanci nebyli předem s návrhy seznámeni. Prezidentovi bylo sděleno, že jeho návrh musí projít konvenční parlamentní procedurou.  Ve chvíli, kdy bylo toto rozhodnutí oddáleno, se v médiích rozběhla vzrušená debata, jak by měl nový název vypadat. Václav Havel se po poradě s nejvyššími představiteli Parlamentu rozhodl postavit za název Česko-Slovenská republika, zatímco skupina českých ale i slovenských poslanců podala návrh na název Československá federativní republika. Česká veřejnost z většiny podporovala název Československá federativní republika, Slovákům se více zalíbila Česko-Slovenská federativní republika. Slovenští poslanci argumentovali, že v textu Versaillské smlouvy, Pittsburské dohody a na poštovních známkách do roku 1920, se objevuje výhradně název Česko-Slovensko.  Vzájemný souboj názvů skončil patem. Varianta s pomlčkou byla zamítnuta při hlasování v dolní komoře parlamentu povětšinou hlasy českých poslanců, druhá varianta neprošla horní komorou, kde ji zablokovali Slováci za pomoci hlasovacího principu "zákazu majorizace". Byl vytvořen dohodový výbor, který přišel s kompromisem. Dle něj pomlčka znamená něco jiného v češtině (údajně funguje jako rozdělovník) a něco jiného ve slovenštině (kde má funkci spojovníku). Proto je slovenský název "Česko-slovenská federatívna republika" beze zbytku ekvivalentní českému názvu Československá federativní republika. Z tohoto úhlu pohledu je název Česko-Slovensko gramaticky chybný, měl by se psát Česko-slovensko, neboť "s" není začátkem nového slova. Tento fakt byl ignorován.  S tímto komplikovaným řešením nebyla slovenská strana spokojena. Řešení přišlo 9. dubna 1990, kdy se federální shromáždění shodlo na názvu Česká a Slovenská Federativní Republika (což samo o sobě rovněž odporovalo a odporuje platné pravopisné normě).  Zeměpisný název ČSFR zněl "Československo" v češtině a "Česko-Slovensko" ve slovenštině. ČSFR měla v letech 1990–1992 dvě zeměpisná jména i při překladech do cizích jazyků: bez spojovníku v překladech z češtiny (např. "Czechoslovakia", "Tchécoslovaquie", "Tschechoslowakei", atd.) a se spojovníkem v překladech ze slovenštiny (např. "Czecho-Slovakia", "Tchéco-Slovaquie", "Tschecho-Slowakei", atd.)  Z typografického hlediska je označení "pomlčková válka" nepřesné, neboť se jednalo o spojovník. Podle slovenské reformy pravopisu z roku 1991 se ve všech názvech obsahujících „Československo“ nebo „československý“ píše spojovník, tedy jako „Česko-Slovensko“, resp. „česko-slovenský“. Toto pravidlo se v současné době uplatňuje i na starší názvy, které podle něj nebyly vytvořeny.  Po zdárném vytvoření nového názvu česko-slovenské spory neutichly a vyústily v zánik Československa.

Pomlčková válka je běžně užívané označení pro spor o název Československa, probíhající po listopadu 1989. Tento spor, jakož i spory o zkratku ČSFR a označení Československo, doprovázely základní spor o osud federace ČSSR, který trval od dob před vznikem Česko-Slovenska, později Československa, v roce 1918. Nakonec tehdy dostalo Československo název „Česká a Slovenská Federativní Republika“ místo sporných názvů „Československá federativní republika“ (česky) a „Česko-slovenská federatívna republika“ (slovensky).


Historie Předsednictva.

Poprvé se pojem jugoslávského Předsednictva objevil v amandmátech (dodatcích) k jugoslávské ústavě z roku 1963 v roce 1971, kdy bylo Předsednictvo definováno jako kolektivní hlava státu a nositel zákonodárné a politické iniciativy. Ústavní dodatek se tak pokoušel již v dostatečném předstihu vyřešit nástupnictví po případném odchodu Josipa Broze Tita z vedení federace. Sám Tito byl jako prezident federace bez ohraničení mandátu členem a předsedou Předsednictva, ovšem žádný z dalších předsedů Předsednictva nebyl prezidentem.  Další úpravu postavení Předsednictva SFRJ přinesla nová ústava z roku 1974. V souvislosti s ní poté také došlo k vytvoření předsednictev jednotlivých republik a autonomních oblastí.  Předsednictvo jako nejvyšší orgán federace mělo devět členů volených na pětileté volební období, přičemž nikdo nesměl být členem Předsednictva víc jak dvakrát po sobě. Členem Předsednictva byl předseda Ústředního výboru Svazu komunistů Jugoslávie a osm delegátů - po jednom ze šesti socialistických republik a dvou socialistických autonomních oblastí. Od konce roku 1988 již není na základě ústavních dodatků předseda Svazu komunistů Jugoslávie členem Předsednictva.  Po secesi Slovinska (25. červen 1991, resp. 7. říjen 1991), Chorvatska (25. červen 1991, resp. 8. říjen 1991), Republiky Makedonie (17. listopad 1991) a Bosny a Hercegoviny (1992) fungovalo Předsednictvo jen v čtyřčlenné sestavě (Srbsko, Černá Hora, Kosovo, Vojvodina).

Postavení Předsednictva.

Postavení v čase.

Předsednictvo bylo v prvních letech své existence ve stínu doživotního prezidenta Tita, který byl formálně Předsednictvu nadřazen a byl také z titulu své prezidentské funkce předsedou Předsednictva. Po jeho smrti, 4. května 1980, byla moc ve státě převzata právě Předsednictvem, které bylo zvoleno ještě za Titova života. Ve vedení Předsednictva se střídali zástupci jednotlivých republik a autonomních oblastí. Ke zlomu došlo v květnu 1991, kdy delegáti Srbska, Černé Hory a autonomních oblastí neumožnili převzetí funkce Stipemu Mesićovi, který byl jako zástupce Chorvatska na řadě podle předem dohodnutého systému rotace. To způsobilo, že Předsednictvo na čas nemělo ani předsedu, ani místopředsedu, a tak nikoho, kdo by legálně mohl svolat jeho zasedání, než byl Mesić nakonec v červenci do funkce zvolen. V říjnu 1991 Předsednictvo zbytku federace převzalo funkce a pravomoci svazového parlamentu a svazové vlády (samotná federální vláda ale odstoupila až v prosinci).

Právní postavení.

Předsednictvo SFRJ zastupovalo federaci navenek i uvnitř. Předsednictvo také v rámci svých práv a povinností a pro dosažení rovnosti národů a národností mělo harmonizovat společné zájmy republik a autonomních oblastí s jejich odpovědností při realizaci práv a povinností federace. Chránilo ústavní pořádek. Předsednictvu také příslušelo navrhovat kandidáta na funkci předsedy svazového výkonného výboru (předseda federální vlády) a kandidáty na soudce Ústavního soudu SFRJ. Předsednictvo bylo nejvyšším velitelem jugoslávské branné moci, bylo nejvyšším orgánem vedení a velení ozbrojených sil ve válce i míru. Jmenovalo a povyšovalo generály a admirály, jmenovalo také členy Národní rady obrany, stejně jako členy dalších rad, které se mohlo rozhodnout ustanovit. Také propůjčování a udělování státních vyznamenání federace náleželo právě Předsednictvu.

Ustavení do funkce.

Výběr členů Předsednictva se odehrával v jednotlivých republikách a autonomních oblastech, které samostatně rozhodovaly o svém zástupci. Republiky, resp. autonomní oblasti, mohly také svého delegáta v průběhu volebního období nahradit, což se stalo na sklonku existence AVNOJské Jugoslávie v případě Kosova a Chorvatska, kdy však již nejde hovořit o politickém monopolu Svazu komunistů Jugoslávie, potažmo Svazů komunistů v jednotlivých republikách a autonomních oblastech. V dobách tohoto monopolu členství v Předsednictvu nabývali především zasloužilí straníci, kteří byli v průběhu období nahrazováni jen v případě úmrtí nebo nabytí jiné, významnější, funkce.  Členové Předsednictva byli voleni nepřímo s výjimkou dvou členů posledního Předsednictva: Slovince Janeze Drnovšeka a Bosňana Bogiće Bogićeviće, kteří byli zvoleni přímo.

Složení Předsednictva.

Předsedové.

K výměně předsedy docházelo v letech 1980 - 1991 pravidelně 15. května podle předem známého pořadí (Makedonie, Bosna a Hercegovina, Slovinsko, Srbsko, Chorvatsko, Černá Hora, Vojvodina a Kosovo).  Ve vztahu k poslednímu předsedovi Předsednictva Stipemu Mesićovi je nutné zmínit, že do funkce byl uveden zpětně k 1. červenci v době po podpisu Brionské deklarace a ve funkci setrval až do prosince 1991. Chaos v Jugoslávii byl umocněn, když se zbývající členové Předsednictva rozhodli pokračovat v rotaci a v říjnu 1991 uvést do funkce předsedy Předsednictva SFRJ Branka Kostiće z Černé Hory. Vzhledem k situaci, za jaké nabyl Kostić funkci, bývá za posledního předsedu Předsednictva považován Stjepan Mesić, neboť ten se stal předsedou ještě za plného počtu členů Předsednictva.

Předsednictvo Socialistické federativní republiky Jugoslávie (nebo též Prezídium SFRJ) (: ; : ; : ; : ) byla kolektivní hlava Socialistické federativní republiky Jugoslávie od května 1980 do roku 1992, kdy zůstali již jen čtyři z původních osmi členů.


Život.

„Beth Ditto“ se narodila jako Mary Beth Patterson do chudé americké rodiny. Její matka často střídala partnery a Beth tak vyrůstala nejen s ní a šesti sourozenci, ale i s různými nevlastními otci. Jako třináctiletá od matky odešla a začala žít s tetou. Jako osmnáctiletá, roku 1999, se nejdříve přestěhovala do Olympia ve státě Washington a od roku 2003 žila v Portlandu v Oregonu.  V čele skupiny Gossip byla již od jejího vzniku v roce 1999 až do skončení v roce 2016. Krom toho ale byla zapojena i do jiných hudebních projektech. V roce 2011 vydala s pomocí Jamese Forda a Jase Shawa své vlastní EP "Beth Ditto EP".  Beth Ditto se otevřeně hlásí k homosexualitě a podporuje LGBT komunitu ve Spojených státech. Sama sebe považuje za feministku. Zastává se především obézních žen a často sama pózuje pro různé magazíny a časopisy. Roku 2007 pózovala polonahá pro magazín "NME". Germaine Greerová řekla, že časopis „měl dostatek odvahy na to, aby dal nejúžasnější ženu planety na obálku“. O dva roky později, v únoru 2009, byla focena polonahá na hlavní obálku britského magazínu "Love", určeného pro LGBT komunitu.  První vlastní kolekci pustila do světa 9. července 2009 a to ve spolupráci s designérkou Lisou Marie Peacockoou. V roce 2010 pak vytvořila i druhou kolekci, obě dvě pro Evans. Marianne Kirby z "The Guardian" uvedla, že její kolekce bude jistě slavit mezinárodní úspěch. V červnu 2012 Beth Ditto spolupracovala s MAC Cosmetics a vytvořila vlastní sadu make-upu.  V červenci 2013 si Beth Ditto na Havaji vzala svoji přítelkyni a nejlepší kamarádku Kristinu Ogata. Obě ženy byly oděné v bílém saku a košili a šly naboso. V prosinci 2014 pár legalizoval svůj sňatek druhou svatbou, tentokrát v Oregonu.

Mary Beth Pattersonová, známá pod uměleckým jménem Beth Ditto (* 19. února 1981, Searcy, Arkansas) je americká písničkářka, známá svou spoluprací s indie rockovou kapelou Gossip. Její hlas bývá přirovnáván k Ettě Jamesové, Janis Joplinové či Tině Turnerové.


Historie.

Po volbách do Evropského parlamentu 2009 měly problémy dvě frakce — Nezávislost a demokracie (IND/DEM) a Unie pro Evropu národů (UEN). United Kingdom Independence Party (UKIP), složka frakce Nezávislost a demokracie si vedla dobře, ale ostatní strany dopadly špatně. UEN také ztratila europoslance a obě frakce spadly pod požadovaný práh existence frakce. Zbylí členové obou padlých frakcí si musely najít novou frakci před ustavující schůzí Sedmého evropského parlamentu 14. července 2009. Spekulace ohledně nové frakce vyšly na povrch 30. června 2009. Původně se diskutovalo, že název frakce bude "Evropa svobodných národů" nebo "Evropa národů pro svobodu" nebo nějaká fráze obsahující slova "nezávislost", "svoboda", "demokracie" nebo "lidé/národy". Při absenci oficiálního názvu byla rodící se frakce přezdívána S"voboda".  Dne 1. července 2009 byla pořádána tisková konference u příležitosti vzniku frakce. Na této tiskové konferenci byla frakce pojmenována "Evropa svobody a demokracie". Andreas Mölzer, lídr eurokandidátky Svobodné strany Rakouska (FPÖ) později oznámil, že FPÖ a EFD spolu jednají o vstupu FPÖ do EFD, ale že obě strany mají vůči té druhé výhrady, když Staatkundig Gereformeerde Partij, UKIP a krajně pravicová Slovenská národná strana byly z FPÖ rozpačité. Dne 24. června 2014 bylo ve frakci odhlasováno rozšíření názvu z původního "Evropa svobody a demokracie" na "Evropa svobody a přímé demokracie". Poprvé tak na půdě EP hlasoval i Petr Mach, kladně. Po vystoupení poslankyně Ivety Griguleové, jediné poslankyně frakce z Lotyšska, v říjnu 2014 frakce zanikla, neboť dle stanov Evropského parlamentu musí mít ve svých řadách poslance ze 7 zemí, což po vystoupení Griguleové nesplňovala.  Skupina byla obnovena 20. října 2014 po příchodu jednoho člena polského Kongresu nové pravice.  8. dubna 2016 poslankyně Alternativa pro Německo (AfD) Beatrix von Storch opustila frakci Evropští konzervativci a reformisté a stala se členkou EFDD.

Členství podle stran.

Evropa svobody a přímé demokracie () byla pravicová euroskeptická politická frakce v Evropském parlamentu. Byla založena po volbách do Evropského parlamentu 2009 jako Evropa svobody a demokracie (název změněn v červnu 2014). Frakci ve volebním období 2014-2019 převážně tvořila britská United Kingdom Independence Party a italské Hnutí pěti hvězd, které společně měly 39 z celkových 45 poslanců frakce. Frakce zanikla po volbách 2019, protože přestala plnit podmínku mít členy alespoň ze 7 států.


Charakteristiky mince.

Pražský groš byl na svoji dobu poměrně těžká a velká stříbrná mince. Hmotnost mince se pohybovala mezi 3,5–3,7 g s velkou ryzostí 933/1000 stříbra. Pražský groš se dělil na 12 menších peněz, tzv. parvů (lat. = "malý"). Po celou dobu své ražby měla mince v podstatě stále stejný obraz líce i rubu. Lícní strana nesla obraz české královské koruny a v dvojitém opisu jméno panovníka a text "DEI GRATIA REX BOEMIE" ("Z Boží milosti král český"). Rub mince nesl obraz českého heraldického lva a opis "GROSSI PRAGENSES" ("Groše pražské").

Historie.

Ražbu mince podnítil nález bohatých stříbrných ložisek v Kutné Hoře a hospodářský rozvoj země, která tehdy patřila k nejvyspělejším v Evropě. Václav II. si proto pozval do Čech italské právní a finanční rádce. Mezi nimi sem roku 1292 přišel také právník Gozzius z Orvieta (také známý jako Gozzo z Orvieta), aby králi pomáhal se zákonodárnou činností. Na Václavův příkaz sestavil nový horní zákoník "Ius regale montanorum", jehož součástí byla také mincovní reforma. Tou se zaváděla ražba pražského groše a zakazoval se oběh neraženého stříbra.  Mince se razila ve Vlašském dvoře v Kutné Hoře. Za její vzor sloužil francouzský groš Ludvíka IX. z roku 1266, nazývaný "gros tournois" – tourský groš.  Přestože si král Václav II. přál, aby mince byla „stálá“ a „věčná“, tak postupem doby klesala jak váha mince (až na 2,4 g), tak i ryzost mince (562/1000). Přesto byla mince velmi oblíbená a pronikla až za hranice českých zemí.  V době husitských válek přechodně skončila ražba pražského groše, ovšem zůstal jako početní jednotka (kdy přesně se nerazilo není jisté, od 20. let 15. století, od r. 1433 se uvažuje o příležitostných ražbách, plně obnoveno za reformy Jiřího z Poděbrad, tedy po roce 1469). Po měnové reformě Jiřího z Poděbrad byl stanoven pevný poměr 2 míšenské groše se rovnají 1 pražskému. Ražbu groše ukončil roku 1547 Ferdinand I., kdy ji vystřídal stříbrný tolar.  Jako díl tolaru byl od roku 1573 ražen bílý groš (podle vzoru pražského groše raženého 1547) a od roku 1576 ještě poloviční malý groš (první mince s českým popisem znějícím MALEY GROSS). Přesto pražský groš platil dál a teprve patent Ferdinanda III. roku 1644 definitivně ukončil jeho oběh.

V peněžním systému.

Podle reformy Václava II. se razil pražský groš z pražské hřivny (tj. asi 253,17 g) – ovšem Josef Smolík poukázal, že se v této době používala řada dalších hřiven (zřejmě jako početní jednotka i jako mincovní jednotka). Z pražské hřivny se razilo 64 grošů, velmi rychle se prosadila početní jednotka kopa grošů (tj. 60 grošů). Přepočet na starší brakteátovou měnu byl stanoven 6 brakteátů = 1 groš.  Původně se pro vnitřní trh počítalo se jedním druhem drobné mince, s parvem (12 do groše), v roce 1384 byly zavedeny další dva druhy drobných peněz, jejich nominální hodnota byla 1 groš = 7 penízů (nummi) = 14 haléřů = 28 obolů (oboli). Za husitství nastala v mnoha ohledech nouzová situace, groše se nerazily, naopak prosadily se drobné mince s malým podílem stříbra (kalíšky a flútky).  Mezinárodní trh si vyžádal ražbu zlatých mincí (od Jana Lucemburského raženy příležitostné zlaté), na které nebyl groš pevně navázán (poměr se pohyboval okolo půl kopy, ovšem s poklesem ryzosti groše se poměr zvyšoval). I po prosazení tolaru jako výchozí mince měnové soustavy byl poměr stanoven 1 tolar = 30 grošů (takto byl vymezen i pozdější bílý groš).

Pražský groš (,, ) byla stříbrná mince, kterou nechal na základě mincovní reformy, zpracované italskými právníky a bankéři, razit od roku 1300 český král Václav II. Mince byla ve své době ve střední Evropě široce užívaným platidlem. Její název pochází z latinského výrazu "denarius grossus" – tlustý denár.


Vznik a charakter díla.

Skladba v sobě zahrnuje různá byzantská díla pocházející z odlišných časových období, z nichž nejstarší část pochází pravděpodobně z 9. až 10. století – je známa jako "Píseň o emírovi" a původně představovala samostatné dílo. Její další části mají původ v byzantské lidové tvorbě, zejména z oblasti kolem města Melitene, kde docházelo vedle četných bojů i k rozsáhlé byzantsko-arabské kulturní výměně. Patrná je obliba erotických scén, typická pro komnenovské období, ve kterém se uchytil trend napodobování antických milostných románů. V díle se objevují taktéž biblické motivy. Tyto prvky spojil neznámý autor, ovlivněný též tvorbou o Alexandrovi Makedonském, někdy v 11. či 12. století do jednoho eposu. Není známo, zda bylo toto dílo původně napsáno klasickou, či tehdejší hovorovou středověkou řečtinou. V díle se odrážejí zájmy tehdejší anatolské aristokracie v mnoha oblastech jejího života. Ovšem vzhledem k tomu, že dílo bylo s velkou pravděpodobností vytvořeno po územních ztrátách ve prospěch Turků na konci 11. století, mohou tyto výjevy popisovat romantický pohled na původní život šlechtické vrstvy, jež se před tureckým postupem stáhla z východních provincií do bezpečí Konstantinopole. Sám hlavní hrdina je představitelem této aristokracie a svým vztahem k císařské moci budí dojem nezávislého a sebevědomého jedince, v němž se odrážejí dobové názory a hrdost tehdejších šlechtických vrstev.

Děj.

První, starší, část pojednává o únosu dcery byzantského velitele, stratéga, arabským emírem na východním pomezí byzantské říše, kde po dlouhou dobu docházelo k častým střetnutím mezi Byzantinci a muslimy. Svými činy vyvolá muslimský vládce spor mezi ním a dívčinými bratry, který je urovnán přestoupením emíra na křesťanství. Ze spojení emíra a stratégovy dcery se narodí Basileios, zvaný Digenis Akritas ("Dvojrodý strážce hranic"), hrdina celého eposu.  Druhá část již postrádá jednotnou strukturu a je spíše sledem několika oddělených příběhů. Digenis, sloužící jako "akritas", strážce chránící byzantské východní hranice, podobně jako jeho otec unese dívku byzantského velitele a vezme si ji za ženu. Kromě jiných dobrodružství svádí souboj s drakem, bojuje vítězně s bandity, porazí a svede krásnou amazonku Maximó, načež si u řeky Eufratu postaví honosný palác. Umírá zasažen nemocí, čímž řecké verze eposu končí.

Dochované rukopisy.

Dílo se v původní podobě nedochovalo, je ale k dispozici řada opisů z pozdějších dob. Rovněž byla nalezena Digenisova zobrazení na athénské a korinthské byzantské keramice. První písemná zmínka o tomto díle pochází z 18. století od vzdělance a osvícence Kaisaria Daponta, nicméně samotný exemplář rukopisu byl nalezen až roku 1800, a to pouze v ruském překladu "Děvgenijo dějanije". První dochovaný řecký text se našel až o téměř tři čtvrtě století později, roku 1868. Následovaly další objevy, díky nimž je celkem známo šest rukopisů – "Grottaferský" z 14. až 15. století, dále rukopisy "Eskorialský", "Trapezuntský" a "Androský", všechny pocházející z 16. století, následované "Oxfordským" a "Paschalisovým", oběma z 18. století. Rukopisy se navzájem liší jak obsahově, tak kvalitou jazyka, v některých případech i formou.

Digenis Akritas, v novořeckém přepisu Digenis Akritis, je byzantský hrdinský epos, jehož děj se odehrává na pozadí byzantsko-arabského konfliktu v oblasti kolem řeky Eufratu. Ústřední postavu představuje šlechtic a dobrodruh Basileios, zvaný Digenis Akritas, hrdina náležející k "akritai", válečníkům střežícím pohraniční kraje byzantské říše. Jeho otcem je arabský emír, který přestoupil ke křesťanství a oženil se s dcerou byzantského vojevůdce. Dílo je vytvořeno z několika částí pocházejících z různých období a nemá jednotnou koncepci. Pochází pravděpodobně z 11. až 12. století a postupem času se stalo byzantským národním eposem.


Sportovní kariéra.

Je mistrem světa do 17 let (2007), juniorským mistrem světa (2008) a juniorským mistrem Evropy (2009). V roce 2010 obsadil 7. místo na halovém MS v katarském Dauhá a 5. místo na evropském šampionátu v Barceloně.  V roce 2011 vybojoval na halovém ME v Paříži výkonem 20,75 metru stříbrnou medaili. Halovým mistrem Evropy se stal jeho krajan Ralf Bartels, který ve finále jako jediný přehodil jednadvacet metrů (21,16 m). V témže roce se stal v Ostravě mistrem Evropy do 23 let a získal zlatou medaili na světovém šampionátu v jihokorejském Tegu, kde si vylepšil osobní rekord až na 21,78 metru. Titul v soutěži koulařů obhájil v roce 2013 v Moskvě. O dva roky později v Pekingu vybojoval stříbrnou medaili. Při startu na mistrovství světa v Londýně v roce 2017 postoupil do finále, medaili však nezískal.  Třikrát za sebou se stal mistrem Evropy ve vrhu koulí - v letech 2012, 2014 a 2016.V Berlíně v roce 2018 sice čtvrtý evropský titul v řadě nevybojoval, v soutěži koulařů obsadil "až" třetí místo.  Na olympiádě v Londýně v roce 2012 skončil v koulařském finále druhý, o čtyři roky později v Rio de Janeiro pak sedmý.  Ze světových halových šampionátů získal tři stříbrné medaile - v letech 2012, 2014 a 2018. Kompletní sbírku medailí má také z evropských halových šampionátů (po pařížském stříbru z roku 2011 následoval titul mistra Evropy v roce 2015, bronzová medaile o dva roky později a opět stříbro z Glasgow v roce 2019).

David Storl (* 27. července 1990, Rochlitz, Sasko) je německý atlet, jehož specializací je vrh koulí, dvojnásobný mistr světa v této disciplíně.


Děj.

Malíř Conti přinese princi portrét jeho družky hraběnky Orsiny, jejž si před třemi měsíci objednal. Za tu dobu již ovšem Orsinu přestal milovat a všimne si druhého portrétu, který mu Conti ukáže, na kterém je Emilie Galotti. Ačkoli ji zahlédl jen několikrát a nepochází ze šlechtického rodu, vzplanou jeho sympatie k ní.  Conti odejde a na scéně se objeví princův komoří Marinelli, jenž princi oznámí, že se plánuje již dnes svatba Emilie s hrabětem Appianim a poté se chystají opustit zemi. Marinelli tedy dostal za úkol sňatku zabránit, proto sežene Angelo, který předá dalšímu sluhovi Pirrovi úkol, aby přepadl kočár s nevěstou a rodiči a zabil hraběte Appiana.  Princ neuposlechne rady komořího a neodjede na svůj letohrádek. Navštíví mši, kde vyznává lásku Emilii, ta má však strach a snaží se ho ignorovat. Zážitky pak oznámí své matce. Marinelli se ještě pokusí oznámit Appianovi princův rozkaz, aby urychleně odjel vyřešit záležitosti ohledně princova sňatku s hraběnkou Orsinou k vévodovi z Massy, odmítne však obřad odložit. Posléze je tedy vykonáno přepadení kočáru včetně vraždy hraběte. Z události je princ zděšen, ale ujímá se zachráněné Emilie a její matky.  Emiliin otec zatím přijíždí do letohrádku a v salónku se zde setkává s poníženou Orsinou, původní princovou družkou. Ta Marinelliho plán odhalila a předá otci dýku, aby lstivého prince zabil. Otec oznámí princi, že si přeje Emiliin odchod do kláštera, on však oponuje a jeho lásku chce převést k původnímu místu sňatku, kde mají být všichni přepadení vyslechnuti. Přestože by se neměli vyslýchaní střetnout, aby nebyly ovlivněny jejich výpovědi, otec si setkání s dcerou i tak vymůže. Ta mu oznamuje, že se prince bojí a v jeho rukách zůstat nemůže. Navrhne mu, aby ji od toho uchránil a zabil ji, což on také udělá.  Princ je celým případem zděšený a Marinelliho vyžene ze dvora.

Myšlenky díla.

Drama ukazuje neomezenou moc šlechty oproti bezbrannému poddanstvu a zamýšlí se nad tím, jaké mají být skutečné hodnoty v životě a představy o morálce. Ukazuje také tehdejší vztahy mezi mužem a ženou. Dílo je označováno za první měšťanské drama i první politickou tragédii. Na dílo odkazuje i Johann Wolfgang Goethe v knize Utrpení mladého Werthera.

Emilia Galotti je drama od německého autora Gottholda Ephraima Lessinga. Poprvé vyšlo roku 1772 a je zahrnováno do romantického dramatu. Odehrává se v Itálii. Touto hrou bylo 21. dubna 1783 slavnostně otevřeno Nosticovo divadlo (dnešní Stavovské divadlo v Praze).


Vláda.

Hor-Aha byl vlastně skutečným králem celého Egypta, možná mu však nepodléhal celý Dolní Egypt. Dobytá území zpacifikovával a chránil před Libyjci. Na jižních hranicích země úspěšně válčil s Núbijci, díky vojenským úspěchům v této oblasti se mu hranice podařilo posunout až k prvnímu nilskému kataraktu. Nebo dokonce až k Gabal es Silsile. Dokládá to ebenová tabulka oslavující faraonovo vítězství, která byla nalezena v Abydu. S největší pravděpodobností sídlil v Ceneji. Nechal vybudovat v dolnoegyptské Saji chrám zasvěcený tamější bohyni Neitě. Jestliže byl totožný s Menim, vybudoval první hlavní město sjednoceného Egypta, Mennofer. Možná také nechal vybudovat město Šedet, (řecky Krokodilopolis), jednou totiž byl prý na lovu v oáze Fajjúm, kde jej najednou napadli jeho vlastní psi, před nimiž skočil do jezera, kde jej na zádech na druhý břeh přenesl krokodýl. Za záchranu života pak zasvětil toto jezero právě krokodýlovi a u oázy nechal vybudovat město jemu zasvěcené. Je také možné, že se Aha týkají také některé informace o Menim, například to, že zemřel na zranění, jež mu způsobil hroch. Podle Diodóra jej Egypťané pokládali za krále, jenž je naučil uctívat bohy a žít civilizovaně.

Hrobka.

Podobně jako všichni králové 1. dynastie si i Aha nechal postavit hrobky dvě. Hrobka, která se nachází v Abydu, je pouze symbolická. Je ze všech symbolických hrobek, které se nacházejí v severozápadní části abydského pohřebiště, největší. Její pohřební komora má půdorys o rozměrech "11,7x9,5" metru, je vyzděná nepálenými cihlami a vyztužena dřevěnými trámy. Jeho skutečná hrobka se nachází v Sakkáře. Její podzemní část je vytesána do skály a tvoří ji pět místností. Nadzemní část je postavena z cihel a přepážky ji dělí na 27 komor, kde byla uložena pohřební výbava. Kolem této hrobky se zachovaly zbytky dvou ohradních zdí.

Hor-Aha byl egyptským faraonem 1. dynastie. (Slovo Aha znamená bojovník.) Vládl přibližně v letech 3032/2982–3000/2950 př. n. l. Není jisté, zda tento král nebyl totožný s králem Menim či Narmerem nebo dokonce oběma dvěma. S Menim je spojován díky nápisu na nakádské slonovinové tabulce.


Právní základ.

Právním základem pro přijetí směrnice je Smlouva o fungování Evropské unie, konkrétně Článek 288 (bývalý článek 249 Smlouvy o ES). Rada může delegovat legislativní pravomoc Komisi a podle relevantního odvětví a patřičné legislativní procedury mohou obě instituce vydávat právní předpisy. Existuje regulace pro Radu a regulace pro Komisi, přičemž článek 288 nerozlišuje mezi legislativními (zákonodárnými) a administrativními akty, jak se tomu děje u národních právních systémů.

Definice směrnice.

„Pro výkon pravomocí Unie přijímají orgány nařízení, směrnice, rozhodnutí, doporučení a stanoviska.  Nařízení má obecnou působnost. Je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.  Směrnice je závazná pro každý stát, kterému je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům.  Rozhodnutí je závazné v celém rozsahu. Pokud jsou v něm uvedeni ti, jimž je určeno, je závazné pouze pro ně.  Doporučení a stanoviska nejsou závazná.“  Výsledku směrnice (tedy harmonizace vnitrostátních úprav) je dosaženo tehdy, když každý stát zajistí řádné (obsahově správné a včasné) promítnutí obsahu směrnice do vnitrostátního transpozičního opatření, zajistí jeho řádnou aplikaci a vymahatelnost a oznámí transpoziční opatření Komisi. Uvážení členských států formy a prostředků transpozičního předpisu je pro směrnici typické, avšak je omezeno minimálními požadavky transpozice: transpoziční opatření musí přesně odrážet obsah směrnice, způsob transpozice musí být jasný, přesný a transparentní a transpoziční opatření musí mít formu obecně závazného předpisu. Lhůta k dosažení účelu směrnice je státům stanovena většinou na 2 až 4 roky. Tento výsledek je dosažen cestou transpozice směrnice, tedy přijetím prováděcího opatření, nejde tedy o recepci ve smyslu mezinárodního práva.  Samotná definice směrnice může být v izolované formě poněkud zavádějící. Je třeba ji brát a chápat v systematickém kontextu některých dalších článků SFEU (např. čl. 114, 153, 168, 169 či 193) a také v kontextu relevantní judikatury Evropského soudního dvora.

Struktura směrnic a jejich kategorizace.

Směrnice EU mohou být z hlediska struktury značně rozmanité, při určité generalizaci však lze definovat typickou strukturu směrnice. Tu zpravidla tvoří následující části – typy ustanovení směrnice:  Směrnice lze kategorizovat na základě mnoha kritérií. Jejich tematické kategorie lze rozčlenit dle Rejstříku platných právních předpisů EU, který dělí všechny unijní předpisy do 20 různě obsahově zaměřených kapitol, dle kterých je patrná velká rozmanitost jejich předmětu úpravy. Nejvíce směrnic je obsaženo v obsahové kapitole č. 13 Průmyslová politika a vnitřní trh.  Od vstupu do EU v roce 2004 do roku 2014 přijala Česká republika 496 směrnic.

Vznik směrnice.

Text návrhu směrnice (v případě spolurozhodování více institucí, k čemuž obvykle dochází) je připraven po konzultaci s vlastními odborníky a odborníky členských států Komisí. Návrh je prezentován Parlamentu a Radě – složených z odpovídajících ministrů nebo členů vlády, nejprve pro zhodnocení a vyjádření a následně pro schválení či odmítnutí.

Právní následky.

Směrnice jsou závazné pro ty členské státy, kterým jsou adresované, což může být jeden stát nebo skupina států. Obecně se ale dá říci, že kromě směrnic týkajících se společné zemědělské politiky, jsou směrnice většinou adresovány všem členským státům.

Implementace.

Když jsou směrnice přijaty, poskytují členským státům časový rozvrh pro implementaci požadovaného výsledku. Někdy se stává, že právní systém členského státu už danému výsledku odpovídá, takže dotyčný stát má za úkol tento předpis pouze udržet tak, jak je. Častěji se ale setkáme s tím, že je třeba právní předpisy členských států změnit (tzv. transpozice), aby mohla být směrnice správně implementována. To se stává v 99 % případů. V případě, že se členskému státu nepodaří schválit požadovanou právní úpravu nebo tato plně neodpovídá požadavkům směrnice, Evropská komise může proti danému členskému státu zahájit soudní proces u Evropského soudního dvora. To se také může stát, pokud teoreticky úspěšně uskutečnil transpozici směrnice, ale prakticky se jí neřídí. K 1. 5. 2008 probíhalo u ESD 1298 těchto případů.

Přímý efekt.

Přestože směrnice neměly být závazné před tím, než byly implementovány členskými státy, ESD svou judikaturou stanovil zásadu přímého účinku – neimplementované nebo nezdárně implementované směrnice mohou ve skutečnosti být přímo právně závazné. V případě Francovich vs. Itálie shledal soud členské státy odpovědné a povinné zaplatit náhradu škody jednotlivcům a obchodním společnostem, kteří utrpěli škodu neprovedením nebo špatnou implementací směrnice.

Směrnice EU je normativním právním aktem Evropské unie. Směrnice je specifický nástroj harmonizace předpisů členských států, především v oblasti, kde má EU jen nevýlučné pravomoci. Vedle unijních nařízení a unijních normativních rozhodnutí jsou směrnice jedním ze tří základních normativních aktů orgánů EU. Adresáty směrnic jsou přímo členské státy – většinou všechny, je však možné, aby směrnice byla určena jen několika členským státům. Směrnice jsou transponovány (včleněny) do právního řádu daného státu.


Hráčská kariéra.

Hokejovou kariéru začínal v rodném městě za tým Rodovre Mighty Bulls, ve kterém působil až do roku 2005. Za mateřský tým odehrál jeden zápas za seniorský A-tým, ve kterém jako patnáctiletý vstřelil tři branky a na jednu nahrál. Později dostal smlouvu se švédským klubem Frölunda HC. V klubu začínal v mládežnické kategorii. Ročník 2006/07 zaznamenal úspěch v juniorské lize SuperElit, stal se nejlepším střelcem a nejproduktivnějším hráčem. Tím dokonce pomohl vyhrát s týmem celou soutěž SuperElit a v kategorii do 18 let získal s týmem stříbrné medaile. V následujícím ročníku debutoval v nejvyšší seniorské soutěži Elitserien. Celkem odehrál 21 zápasů, ve kterých nastřádal tři asistence. V sezoně odehrál 19 zápasů v nižší domácí soutěži HockeyAllsvenskan za klub Borås HC. V sezóně 2008-09 byl již kmenovým hráčem Frölundy a zvýšil svou produktivitu, 33 bodů nastřádal za 58 zápasů.  V roce 2007 byl vybrán v draftu NHL hned v prvním kole, zvolen byl ze třináctého místa týmem St. Louis Blues. Začátky v zámoří hrával na jejich farmě v Peoria Rivermen. 5. listopadu 2009 debutoval za Blues v National Hockey League, v zápase proti Calgary Flames dokonce vstřelil svůj první gól. V organizaci St. Louis Blues se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Ale většinu sezóny strávil na jejich farmě v American Hockey League. V AHL nastřílel 18 gólů a nastřádal 39 asistencí za 70 zápasů a byl zvolen do All-Rookie týmu. Kromě toho se zúčastnil All-Star Game. V červnu 2010 byl společně se spoluhráčem Ianem Schultzem výměněn za Jaroslava Haláka do Montreal Canadiens. V Montrealu se hned zapracoval do základní sestavy a hrál pravidelně za tým. Taktéž pro Montreal Canadiens se stal prvním dánským hráčem, který odehrál zápas za tým. Během zkrácené výluky v NHL 2012/2013, odehrál patnáct zápasů za finský klub JYP Jyväskylä hrající domácí nejvyšší soutěž SM-liiga. Za patnáct zápasů posbíral patnáct kanadských bodů.  V červnu 2016 byl vyměněn do klubu Washington Capitals za druhá kola draftu v roce 2017 a 2018.

Rodina.

Jeho otec Olaf Eller je bývalý dánský hokejista a reprezentant, momentálně se věnuje trenérství. Naposled vedl dánský klub Rungsted Seier Capital (2015/16). Taktéž je komentátor pro dánskou televizní stanici TV 2 Sport, ve které komentuje zápasy pro mistrovství světa IIHF a občas zápasy v soutěži AL-Bank Ligaen. Jeho mladší bratr Mads Eller (narozený 25. června 1995), je dánský hokejový útočník v současné době hraje v zámoří. Stejně jako jeho bratr Lars, odešel v mládí do švédského klubu Frölunda HC a taktéž reprezentoval svou zemi v mládežnických kategoriích. V roce 2015 v turnaji Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji byl zvolen alternativním hráčem. Jejich nevlastní bratr Michael Smidt je již hokejový útočník, který 5x reprezentoval dánský národní tým v mistrovství světa. Převážnou část své kariéry odehrál za klub Rodovre Mighty Bulls, posledních šest sezon vedl mužstvo jako kapitán. Kariéru ukončil v roce 2014. Lars Eller a jeho žena Julie mají společně jednu dceru.

Lars Fosgaard Eller (* 8. května 1989 v Rødovre) je dánský hokejový útočník v současné době působící v zámořské NHL, kde nastupuje za tým Washington Capitals.


Život.

O životě Azarii dei Rossi dochovalo jen málo náhodných zmínek, jež se většinou týkají jeho knihy "Světlo očí". Jeho rodina (Dei Rossi, v italštině doslova „červení“, hebrejsky pak "Adumim") byla starodávnou italskou židovskou rodinou, jež podle rodinné tradice uprchla do Říma spolu ještě s dalšími třiceti rodinami z Palestiny, když pozdější císař Titus zničil roku 70 Jeruzalém. Azarieho sečtělý otec pocházel z města Reggio nell'Emilia a živil se směnárnictvím v Mantově.  V tomto lombardském městě se také Azaria narodil, zřejmě někdy mezi lety 1512–1514. Ve svém dětství obdržel obvyklou židovskou výchovu: studoval Tanach, Mišnu, Talmud a hebrejštinu. Počínaje 13 rokem se učil sám. Oženil se s dcerou mantovského žida, jenž se zabýval poskytováním úvěrů, jež představovalo nejzákladnější obživu tehdejšího evropského židovstva. Později Azaria přesídlil do Boloně a roku 1567 pak do Ferrary. Není známo, čím se živil; podle Leopolda Zunce byl lékařem, on sám však tvrdí, že se zabýval „gramatikou knih“, což lze vyložit jako korektura knih, cenzura či redakce a příprava k tisku. Na jednom místě Azaria dei Rossi připomíná svůj pokus o získání financí na vytištění Maimonidova díla "Mišne Tora" s komentářem Josefa Kara zvaného "Kesef mišne". Kromě vydávání knih je Azaria dei Rossi také pilně četl, až mu lékař zakázal číst knihy v noci při světle svíček.  Kromě židovských knih Azaria dei Rossi studoval také jazyky, například latinu a řečtinu, četl italskou a historiografickou literaturu. Svůj zájem zaměřoval zejména na starověké dějiny, dějiny křesťanství a řeckou a římskou archeologii. Roku 1571 pak začal psát knihu "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim") a během dvou let ji dokončil.  Roku 1575 se mu ve snu zdálo, že během tří let zemře. Sepsal proto svou závěť a roku 1578 skutečně zemřel.

Světlo očí.

Obsah díla.

Nejzásadněší dílo Azarii dei Rossi představuje kniha "Světlo očí" ( מאור עיניים, "Me'or ejnajim"). Toto dílo se člení na tři části: "Hlas Boží" ( קול אלוהים, "Kol Elohim"), "Sláva starců" ( הדרת זקנים, "Hadrat zkanim") a "Výroky moudrosti" ( אמרי בינה, "Imrej bina").  "Hlas Boží" popisuje silné zemětřesení, jež Ferraru zasáhlo roku 1570 a při němž zemřelo na dvě stě lidí a mnohé domy se zřítily, včetně domu Azarii dei Rossi. Azaria toto zemětřesení považoval za přímý Boží zásah, silnější než běžné přírodní jevy. Ve chvíli, kdy stál na ulici ve strachu ze zemětřesení, se k němu prý obrátil jeden křesťanský obyvatel města s otázkou, zda existuje hebrejský překlad Aristeova listu (legendy o vzniku Septuaginty). Azaria odvětil, že nikoli, ale hned se posadil a toto dílo během deseti dní přeložil. Tento překlad pak včlenil do "Slávy starců", druhé kapitoly svého díla. Ve třetí kapitole, nazvané "Výroky moudrosti", přidal výběr šedesáti výroků uspořádaných do čtyř článků. Výroky se týkají agady a midrašů, židovských spisů z dob druhého chrámu, alexandrijských židů, Filóna Alexandrijského, počátků hebrejštiny, hebrejské poezie, knihy Josipon a chronologie dějin izraelského národa.  Z knihy vyplývá, že Azaria dei Rossi vyznával všechny principy židovské víry a vyjadřoval také velkou víru ve správnost kabaly a uznával autoritu halachických učenců. Snažil se však ve svém díle vyřešit nesoulad talmudických vyprávění s běžnou lidskou zkušeností tím, že tvrdil, že v například v případě přírodních jevů se talmudisté mýlili. Dokonce si dovolil pochybovat o některých tradičních názorech, například o autenticitě Aristeova dopisu nebo o připisování autorství knihy Josipon Flaviu Iosephovi. Rovněž zpochybňoval tradovanou chronologii mudrců.  Při tvorbě svých děl Azaria používal množství zdrojů. Kromě tradičních židovských knih a knih nežidovských filosofů (Aristoteles, Platón, Cicero), jež běžně užívali i židovští mudrci, využil také dalších děl, jako například Homéra, Vergilia, Horatia či Ovidia, a zdrojem mu zřejmě byli také církevní otcové a evangelia. Azaria dei Rossi rovněž jako jeden z prvních židovských učenců své doby četl dílo Filóna Alexandrijského.  Styl "Světla očí" je těžko srozumitelný, mnohé výrazy působí dvojsmyslně a v knize se také často vyskytují aramejské výrazy. Rovněž způsob citování zdrojů není zcela jasný.

Polemika s dílem.

Hned po vytištění "Světla očí" mnohé židovské autority proti tomuto dílu vystoupily. Zásadní výtky směřovaly proti Azariově pochybnostem ohledně tradice a používání nežidovských děl. Nejhlasitějším kritikem se ukázal Moše Provensali, jenž vydal zákaz tuto knihu číst. Aby autor utišil odpor proti své nové knize, rozhodl se v ní provést několik změn a sepsal také apologetické dílo "Tyglík na stříbro" ( מצרף לכסף, "Macref le-kesef"). Azaria dei Rossi nakonec nad svými odpůrci vyhrál: drobnými změnami formulací některých tvrzení uklidnil své odpůrce, takže zákaz jeho knihy byl zrušen, přitom však nijak zásadně jejich význam nezměnil. Když si však knihu přečetl safedský rabín Josef Karo, uvalil na ni klatbu. Po nějaké době si však i safedští židé přečetli Azariovu apologii, jež do značné míry otupila jejich odpor.  Po uplynutí nějaké době se však kontroverze ohledně knihy opět vynořily. Maharal ve své knize "Be'er ha-gola" ostře vystupuje proti názorům Azarii ohledně agady. Ja'akov Emden znovu uvalil na knihu klatbu a přikázal všechny její výtisky spálit, po nějakém čase však klatbu odvolal.  Koncem 18. století se zájem o knihu obnovil, a to zejména zásluhou haskaly.

Azaria dei Rossi ( עזריה בן משה מן האדומים; cca 1513, Mantova – 1578, Ferrara) byl italsko-židovským učencem, historikem a badatelem. Jeho nejvýznamnějším dílem se stala trojdílná kniha "Světlo očí".


Život.

Studoval na Collegio San Giuseppe v Turíně a poté se vrhl na vojenskou kariéru. Roku 1893 ji ukončil a vrátil se do rodné obce Villar Perosa, kde se o dva roky později stal starostou (i jeho otec jím byl) a tuto funkci držel až do své smrti.  V roce 1898 se seznámil s hrabětem Emanuelem Cacheranem z Bricherasia, který hledal investora pro zamýšlenou výrobu motorových vozů. O rok později, 11. července 1899, společně založili firmu "Fabbrica Italiana di Automobili Torino". O rok později se Agnelli stal generálním ředitelem. Když Fiat vstoupil na milánskou burzu, Agnelli koupil všechny akcie. V roce 1920 se tak stal předsedou představenstva a jediným majitelem.  Za první světové války začal Agnelli spolupracovat s finančníkem Riccardo Gualinem. Založili spolu v USA dvě firmy přepravující americkou pomoc do Evropy. Obě firmy s koncem války padly, ale vydělaly oběma obchodníkům velké peníze. Po válce se tak Fiat stal ze třicáté největší italské firmy třetí největší a s pomocí vydělaných peněz se oba obchodníci pokusili ovládnout též banku Credito Italiano. To se jim nepodařilo, ale byli aspoň zvoleni do představenstva. Agnelli se rovněž stal viceprezidentem Gualinovy firmy SNIA, která se zaobírala výrobou umělých vláken. Spolu též získali třetinu ve společnosti Alfredo Frassati, vydavateli deníku "La Stampa". Agnelli se zapojil i do politiky, podporoval fašistické hnutí Benita Mussoliniho, který ho za to v roce 1923 jmenoval senátorem.  V roce 1926 se Agnelli a Gualino rozešli, když Agnelli nesouhlasil s Gualiniho investicí do francouzských automobilek.  Agnelli byl hlavním konstruktérem italského válečného průmyslu za druhé světové války. V dubnu 1945 ho revolucionáři sesadili z vedení firmy Fiat a on krátce na to zemřel. Rodina Agnelliů firmu znovu ovládla až roku 1966.

Giovanni Agnelli (13. srpna 1866, Villar Perosa – 16. prosince 1945, Turín) byl italský podnikatel, který v roce 1899 založil v Turíně automobilku Fiat. Byl též aktivním politikem.


Rodina.

Marie Luisa byla jedním ze sedmnácti dětí, které měl lankrabě Karel Hesensko-Kasselský se svojí příbuznou Marií Amálií Kuronskou. Jejím sourozencem je například i Frederik I. Švédský nebo Vilém VIII. Hesensko-Kasselský. Mariini prarodiči z otcovy strany byli Vilém IV. Hesensko-Kasselský a Hedvika Žofie Braniborská. Z matčiny strany to byli "Jacob Kettler", vévoda Kuronský, a Luisa Šarlota Braniborská.

Manželství a děti.

Dne 26. dubna 1709 si Marie Luisa vzala Jana Viléma Frisa, prince oranžského. Byl nejstarším žijícím synem Jindřicha Kazimíra II., Nasavsko-dietzského prince a Henrietty Amálie Anhaltsko-Desavské. Jeho titul zdědil roku 1702 Vilém III., princ oranžský, díky jeho příbuznosti s Fredrikem Hendrikem a Vilémem I. zvaným Tichým.  Za jejich zasnoubení pravděpodobně mohla skutečnost, že Jana Viléma se vícekrát pokusili zabít jeho nepřátelé usilující o titul prince oranžského. Jeho matka Henrietta Amálie proto rychle začala hledat vhodnou nevěstu pro svého syna, která by byla s královským rodem spřízněna blíže než on. K uvážení zde bylo několik dívek, týden po cestě do knížectví Hesensko-Kasselského se ale Jan Vilém zasnoubil právě s Marií Luisou. Tehdy bylo Marii dvacet let a obecně se o ní nemluvilo jako o krásné dámě. Měla prý příliš tvrdé rysy a nevzhledně vystupující nos.  Přesto se spolu Marie Luisa a Jan Vilém vzali a krátkou dobu spolu byli šťastní, než Jan náhodou utonul roku 1711. V té době spolu již měli dceru Amálii a krátce po jeho smrti se narodil i pohrobek Vilém, později známý jako Vilém IV. Oranžský (∞ Princess Royal Anna Hannoverská).

Život.

Vzhledem k tomu, její manžel zemřel, zatímco ona byla těhotná, její syn Vilém zdědil titul princ oranžský již šest týdnů po narození. Jako regentka proto vládla Marie Luisa až do roku 1731 a za její vlády se měla zem velmi dobře, přestože byla v těchto věcech nezkušená. Za své vlády zažila několik přírodních katastrof, jako bylo několik špatných sklizní za sebou nebo tuhé zimy. Rychle si získala i oblibu obyvatelstva. Byla známá svojí inteligencí a laskavostí. Velkým problémem doby byli i parazité z Dálného Východu ničící hráze. Na jejich opravy bylo potřeba mnoho peněz a zvýšení daní v Haagu nebylo možné, proto přijela osobně za americkým generálem, který zrovna přebýval v Nizozemsku. Při odjezdu již vlastnila velkou částku peněz a jelo s ní i několik dobrovolníků pro opravy hrází.  Po návštěvě Francie v roce 1736 udržovala korespondenci s náboženským a sociálním reformátorem Mikulášem Ludvíkem. Marie sama byla věřící a poskytovala útočiště pronásledovaným protestantům, kteří prchali před Habsburky. Dokonce, i přes odpor svého syna Viléma, dovolila velké skupince Moravanů usadit se ve knížectví.  Svému synovi domluvila sňatek s Annou Hannoverskou. Ona sama se s ní setkala ale pouze několikrát za život, jelikož žila ve svém vlastním domě v ústraní od zbytku rodiny.  Mezi lety 1759 až do své smrti roku 1765 byla regentkou za mladého vnuka Viléma V. Ještě před ní tuto funkci vykonávala její snacha, Anna Hannoverská a po Marii její vnučka Karolína.  Marie Luisa byla vdovou 54 let a nakonec, 9. dubna 1765, v Leeuwardenu zemřela. Přežila i svého vlastního syna o čtrnáct let.

Marie Luisa Hesensko-Kasselská (7. února 1688, Kassel – 9. dubna 1765, Leeuwarden) byla lankraběnka Hesensko-Kasselská a princezna oranžská, jedna z mála žen, které získaly tento titul. Jejím otcem byl lankrabě Karel I. Hesensko-Kasselský a jeho manželka Marie Amálie Kuronská. Vzala si místodržitele Fríska a pozdějšího prince oranžského Jana Viléma Frisa.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

V sezoně 2001–2002 získal titul (All-Ontario Bantam AAA) v "bantam" lize (dorost) s Torontem Red Wings.  Od podzimu 2002 se stal hráčem Ottawy (OHL), kde byl jeho trenérem Brian Kilrea, označovaný za jednoho z nejlepších juniorských trenérů. V prvním ročníku v dresu 67's nasbíral v 50 utkáních 17 bodů a 4 trestné minuty. Ve finále playoff proti Kitcheneru patřil mezi nejlepší hráče Ottawy. V sezoně 2003–2004 vstřelil v 59 střetnutích 20 branek a na 16 dalších přihrál. Vyloučen byl na 76 minut. V polovině sezony se zúčastnil CHL Top Prospects Game. V sezoně 2004-05 se zlepšil na 54 bodů v 66 zápasech a v playoff přidal dalších 17 bodů v 21 zápasech. Ottawa se i s jeho pomocí dostala podruhé ve 3 letech do finále playoff OHL, ale podlehla rozjetému Londonu. Sezonu 2005-06 začal opět v Ottawě, ale v polovině ledna byl vyměněn do Windsoru. Celkem v sezoně nasbíral 83 bodů (35+38) v 67 zápasech. OHL opustil s bilancí: 242 zápasů, 190 bodů za 94 branek a 96 asistencí, a 235 TM.  Ve vstupním draftu NHL 2004 byl draftován na celkově 41. místě Chicagem Blackhawks.

Profesionální kariéra.

V sezoně 2006–2007 hrál v Norfolku Admirals v AHL, kde odehrál 48 zápasů, ve kterých nasbíral 25 bodů. Vyšel mu především start do sezony, když v úvodních 4 zápasech bodoval a získal 8 bodů. V závěru sezony byl povolán do Chicaga a 5. dubna 2007 proti Detroitu si odbyl debut v NHL a rovnou ho ozdobil gólem. Za Blackhawks odehrál 3 utkání a dal 2 góly. Pak se vrátil do Norfolku, kde v playoff odehrál 2 utkání.  Ve svém 2. roce mezi profesionály odehrál za Rockford IceHogs, kam se přestěhovala farma Blackhawks z Norfolku, 73 utkání a nasbíral 39 bodů. Po sezoně byl vyhlášen hráčem IceHogs s největším zlepšením. Na 4 utkání se podíval i do NHL, ale nebodoval. V playoff přidal 5 bodů ve 12 utkáních, ale na Chicago Wolves ve 2. kole to nestačilo a Rockford vypadl po prohraném 7. utkání.  V sezoně 2008–2009 mu zdravotní potíže dovolili odehrát pouze 42 utkání za Rockford, ve kterých nasbíral 14 bodů (6+8) a 60 TM. V playoff si připsal 2 asistence, ale IceHogs vypadli v 1. kole. Po sezoně byl vyhlášen nejlépe hitujícím hráčem Rockfordu a 8. července 2009 prodloužil smlouvu s Blackhawks.  V průběhu sezony 2009-2010 dostal možnost několikrát se ukázat v dresu Blackhawks, za které celkem odehrál 16 utkání a nabíral 4 body (3+1) v obou ukazatelích byl nejlepším nováčkem v týmu. V Rockfordu přidal dalších 31 bodů (16+15) v 65 utkáních. V sestavě Blackhawks se objevil také ve 4 utkáních playoff v 1. a 2. kole, ale jeho jméno se na Stanley Cup nedostalo vzhledem k tomu, že neodehrál dostatečný počet zápasů v základní části a ani nenastoupil ve finále. Po sezoně, 28. července 2010, prodloužil s Blackhawks smlouvu o 3 roky.  V první celé sezoně v NHL (2010-2011) odehrál 78 utkání, ve kterých nasbíral 37 bodů (17+20). V gólech se umístil mezi všemi nováčky NHL na 9. místě a v bodech byl 12. Kromě pěkného bodového zisku nasbíral i 178 hitů, což ho řadilo na 2. místo mezi útočníky klubu. V závěru sezony, v utkání 8. dubna 2011 v Detroitu, odehrál svůj 100. zápas v NHL. V playoff odehrál 5 utkání a nasbíral 4 body. Již ve 2. utkání série proti Canucks utrpěl řeznou ránu na zápěstí. Následující utkání vynechal, pak se zkusil vrátit, ale po 6. zápase musel podstoupit operaci.  Ve své druhé kompletní sezoně v NHL odehrál 71 zápasů, ve kterých nasbíral 24 bodů (9+15) a 48 TM. Byl nejlepší z útočníků Blackhawks a 2. v týmu se 128 hity. V playoff v 1. kole proti Phoenixu zaznamenal ve 2. zápase 2 góly (včetně vítězného) a i když v ostatních 5 zápasech žádný nepřidal, dělil se o pozici nejlepšího střelce Blackhawks v playoff s Frolíkem a Toewsem. Vedl týmovou statistiku v počtu hitů v playoff (32). Chicago ovšem podruhé v řadě vypadlo z playoff hned v 1. kole.  V průběhu výluky v NHL v sezoně 2012-2013 se rozhodl odejít hrát do Evropy a již 3. října 2012 se dohodl s českým týmem HC Orli Znojmo, který hraje v mezinárodní lize EBEL. V době ukončení výluky byl 2. nejproduktivnějším hráčem týmu s 27 body (9+18) v 28 zápasech. Ve zkrácené sezoně hrál o novou smlouvu a celkem se mu dařilo, když skončil 6. v týmové produktivitě s 23 body (9+14). Ještě lépe si vedl v playoff, kde se postupně probojoval do první řady k Toewsovi a Kaneovi. Ve 23 zápasech playoff nastřílel stejně gólů jako v základní části a celkem nasbíral 17 bodů, což z něj činilo 2. nejproduktivnějšího hráče Blackhawks (5. nejproduktivnější hráč v playoff NHL). V 6. finálovém zápase proti Bostonu zařídil svým gólem vyrovnání 1 minutu a 16 sekund před koncem 3. třetiny a výrazně se tak podílel na zisku Stanley Cupu. Výborné výkony v playoff mu vynesly novou smlouvu na 4 roky s celkovým příjmem 16 milionů dolarů.  Očekávání po podpisu nové smlouvy nenaplnil a připsal si v základní části 2013-14 pouhých 15 bodů (11+4). Nastoupil jen do 59 zápasů, většinu musel vynechat kvůli zranění, ale 3 zápasy sledoval dokonce jen jako zdravý náhradník. V playoff se přece jen zlepšil a se 7 góly v 19 zápasech byl 3. nejlepší střelec Blackhawks v playoff.

Bryan Bickell (* 9. března 1986, Orono, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník, který hrál v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v letech 2010, 2013 a 2015 vyhrát Stanley Cup. Během výluky NHL v sezoně 2012-13 působil v českém týmu Orli Znojmo, který hraje mezinárodní ligu EBEL. V listopadu roku 2016 mu byla diagnostikována roztroušená skleróza.


EPPO kód.

GNORAB

Synonyma.

Vědecký název.

Podle EPPO je pro patogena s označením "Tuta absoluta" používáno více rozdílných názvů, například "Scrobipalpula absoluta" nebo "Phthorimaea absoluta".  Druh "Tuta absoluta" původně popsal anglický učitel a amatérský entomolog Edward Meyrick v roce 1917 jako druh "Phthorimaea absoluta" z lokality Huancayo v Peru. První rezistence vůči insekticidům (organofosfátům a pyretroidům) byly popsány o 80 let později v Chile. Studiem Tuta absoluta se rovněž zabýval moravský entomolog Dalibor Povolný

Výskyt.

Původním areálem výskytu makadlovky "Tuta absoluta" je Jižní Amerika. V Evropě byla "Tuta absoluta" poprvé nalezena v roce 2006 ve Španělsku. Na africkém kontikontinentu byla zaznamenána v Alžírsku, Egyptu, Libyi, Maroku, Súdánu a v Tunisku a na Blízkém východu byl výskyt potvrzen v Iráku, Izraeli, Saúdské Arábii, Sýrii a v Turecku.  Vzhledem k širokému geografickému rozložení je v 21. století "Tuta absoluta" považována za superspecies, který zahrnuje dva nebo tři kryptické druhy, které se liší morfologicky (habitus a genitálie) a adaptací na hostitelské rostliny (Povolný 1973, 1975, 1979).

Výskyt v Evropě.

V Evropě byl poprvé výskyt "Tuta absoluta" potvrzen v roce 2006 ve Španělsku (Katalánsko) na rajčatech dovezených ze Střední nebo Jižní Ameriky. Z prvního ohniska výskytu se začala šířit do dalších evropských států i do států v severní Africe. Makadlovka je dnes rozšířená v Albánii, Francii, Itálii, na Kypru, v Portugalsku a Řecku. Další výskyty byly hlášeny z Bulharska, Litvy, Maďarska, Malty, Německa, Nizozemska, Rumunska, Ruska, Švýcarska a z Velké Británie a také České republiky.

Výskyt v ČR.

Přestože se jedná o teplomilný druh, který není schopen přezimovat v našich venkovních podmínkách, hrozí v České republice nebezpečí jeho zavlečení do skleníků a foliovníků, především cestou dovozu hostitelských rostlin ze států s jeho výskytem. Státní rostlinolékařská správa (SRS) provádí od roku 2010 detekční průzkum výskytu tohoto škůdce pomocí feromonových lapačů na našem území v provozech, kde by se "Tuta absoluta" mohla vyskytnout (skleníky, fóliovníky, sklady). První výskyt makadlovky "Tuta absoluta" v ČR byl potvrzen v srpnu 2013 v okrese Prostějov.

Hostitel.

"Tuta absoluta" napadá rostliny z čeledi lilkovitých (Solanaceae). Hospodářsky významnými druhy jsou: Z volně rostoucích a okrasných lilkovitých rostlin patří k hostitelům: Seznam podle Státní rostlinolékařská správy.

Popis.

Vajíčka jsou velmi malá, oválná, krémově žlutá o délce (0,36 mm dlouhá a 0,22 mm široká). Vajíčka bývají na spodní straně listu. Líhnutí trvá 4-5 dnů.  Po vylíhnutí jsou housenky bělavé. Později tmavnou přes zelenavou do světle růžové barvy. Mají tmavě hnědou hlavu a na předohrudi výrazný černý proužek. První instar je 0,9 mm velký. Dorůstají do velikosti 8 mm. Doba vývoje 13-15 dnů.  Kukla je hnědá, velká asi 6 mm. Doba vývoje 9–11 dnů.  Dospělec je drobný motýl s rozpětím křídel 10 mm. Má nenápadné šedohnědé zbarvení s černými a stříbřitě šedými skvrnkami na předních křídlech. Zadní křídla mají lichoběžníkový tvar, jsou úzká s dlouhými třásněmi. Pro makadlovky jsou charakteristická dlouhá a nahoru protažená makadla, která jsou dobře viditelná pouhým okem. Tykadla jsou nitkovitá.

Biologie.

Tato jihoamerická makadlovka má velký reprodukční potenciál. Za příznivých podmínek je schopná vytvořit až 12 generací za rok. Životní cyklus trvá 29–38 dní. Jedná se o teplomilný druh, dospělec není schopen přezimovat v chladnějších oblastech mírného podnebného pásu. Minimální a maximální teplota pro dokončení vývoje je 14 a 30 °C. Přezimuje ve stadiu vajíčka, kukly nebo dospělce.  Samičky kladou 230–260 vajíček přímo na hostitelské rostliny, nejčastěji na spodní stranu listů. Housenky se líhnou po 4-6 dnech a minují v listech, stoncích a plodech. Housenky se kuklí po 12–15 dnech v půdě, na povrchu rostlin nebo v minách.

Význam.

Škody způsobují pouze housenky, a to svým žírem, především na zelených částech rostlin. Poškozují i květy a plody, čímž výrazně snižují výnos a kvalitu plodů.  V Latinské Americe, je T. absoluta považována za hlavního škůdce rajčat a to jak na polích, tak na ošetřovaných místech. Výnos a kvalita plodů může být významně sníženy poškozením "Tuta absoluta" a sekundární patogeny, které mohou využít poškození rostliny. Vážně poškozená rajčata ztrácejí obchodní hodnotu. Ztráty 50-100% byly hlášeny na rajských jablek zejména při nízkých srážkách. Na bramborech je Tuta absoluta jeden z hlavních škůdců olistění v teplých oblastech s nízkou nadmořskou výškou (pod 1000 m).

Symptomy.

Na listech housenky způsobují požerky v podobě charakteristických nepravidelných min. V případě silného napadení listy zcela odumřou, zatímco požerky ve stoncích způsobují deformace rostlin. Znečištěný povrch rostlin je živnou půdou pro sekundární houbové patogeny.  Škůdce je obecně snadno nalézt, protože preferuje apikální pupeny, květy nebo nové plody, na kterých jsou černé výkaly dobře viditelné.

Možnost záměny.

Nejčastěji může dojít k záměně s polyfágními minujícími vrtalkami rodu "Liriomyza" (řád dvoukřídlí – Diptera, čeleď vrtalkovití – Agromyzidae.  Makadlovka "Tuta absoluta" se může rovněž zaměnit s mnoha jinými druhy makadlovek, jako jsou např. "Phthorimaea opercula" a "Keiferia lycopersicella", které mají stejné hostitelské spektrum a velmi podobný vnější vzhled.

Ochrana.

Doporučovanou účinnou prevencí je nemanipulovat v blízkosti porostů rajčat (zejména ve sklenících a foliovnících) s plody dováženými z rizikových oblastí, likvidovat použité přepravní obaly od rajčat, případně důkladně vyčistit tyto obaly před dalším použitím. K signalizaci výskytu a detekci makadlovky "Tuta absoluta" slouží druhově specifické feromonové lapače.

Biologický boj.

V zemích s výskytem "Tuta absoluta" se v biologickém boji využívají přípravky na bázi "Bacillus thuringiensis" var. "kurstaki", entomopatogenních hub "Metarhizium anisopliae" a "Beauveria bassiana", vosičky "Trichogramma achaeae" a "T. pertiosum" a dravé ploštice rodu "Macrolophus", "Nabis" a "Nesidiocoris". Chemická ochrana proti housenkám je založena na bázi účinných látek abamectin, indoxacarb a spinosad a proti motýlům na bázi účinných látek acetamiprid, cypermethrin, deltamethrin, imidacloprid a teflubenzuron.  Rezistence "Tuta absoluta" je rezistentní vůči těmto účinným látkám:

Fytosanitární opatření.

Makadlovka "Tuta absoluta" nepatří mezi druhy, jmenovitě uvedené v přílohách vyhlášky č. 215/2008 Sb., o opatřeních proti zavlékání a rozšiřování škodlivých organismů.

Tuta absoluta je malý nenápadný motýl, který v původních oblastech výskytu, v Jižní Americe, patří k nejvýznamnějším škůdcům porostů rajčat.


Kariéra.

Kočí nastupoval do roku 2000 za juniorský celek klubu HC Sparta Praha, tehdy jej draftoval tým NHL Pittsburgh Penguins v pátém kole. Sezonu 2000/01 strávil v juniorské WHL v klubu Prince George Cougars.  V letech 2001–2006 se snažil dostat do sestavy Pittsburghu skrze farmářské celky Penguins − Wheeling Nailers v East Coast Hockey League a převážně v hlavním záložním mužstvu Wilkes-Barre/Scranton Penguins v American Hockey League. V úvodu sezony 2006/07 sice pro zranění kotníku úvodní část ročníku zmeškal, ale dočkal se v něm premiéry v NHL v dresu Chicago Blackhawks, kde nastoupil k devíti utkáním. V další sezoně odehrál 18 utkání. Během této sezony nastupoval i v AHL.  V létě 2008 podepsal kontrakt s Tampa Bay Lightning, kde sehrál pouze jediné utkání v úvodu sezony 2008/09. Poté pokračoval v St. Louis Blues, kde odehrál čtyři utkání. Sezonu dokončil opět ve svém staronovém týmu Lightning, kde si v 32 utkáních připsal i svou první branku v NHL na ledě Montreal Canadiens (26. března). Předtím i poprvé bodoval − 22. února v domácím utkání s Boston Bruins si připsal asistenci.  Sezonu 2009/10 odehrál v dresu Colorado Avalanche, kde se v prvním ročníku vešel 43× do sestavy a připsal si i branku na ledě Calgary Flames. Přestože v play off se již do sestavy Avs nedostal, klub s ním podepsal kontrakt i na sezonu 2010/11. V té odehrál 34 utkání a vstřelil svou třetí branku v NHL.  Úkolem tohoto hráče v NHL bylo zejména působit respekt na protivníky a "ochraňovat" hvězdy svého klubu.  V létě 2011 se neúspěšně pokoušel prosadit do kádru Winnipeg Jets a tak se rozhodl pro návrat do Evropy. V říjnu se dohodl na kontraktu s mateřskou Spartou, v jejímž dresu si 13. října odbyl extraligovou premiéru na ledě BK Mladá Boleslav.  V sezoně 2013/14 působil jako asistent trenéra u dorostu Sparty a také jako skaut, současně byl ale i nadále hráčem klubu.

Reprezentace.

V sezoně 2000/2001 si připsal osm startů za českou reprezentaci do 20 let.

David Kočí (* 12. května 1981 ve Praze, Česká republika) je bývalý český profesionální hokejista. V současnosti působí jako asistent hlavního trenéra v klubu Mountfield HK.


Mládí.

V červenci 1973 Mirza Khazar ukončil studia na právnické fakultě Ázerbájdžánské státní univerzity. Od srpna 1973 do ledna 1974 působil jako právník v Sumgaitu. V červnu 1974 emigroval do Izraele a navštěvoval speciální kurzy pro právníky z SSSR na univerzitě Tel Avivu. Od června 1975 do ledna 1976 sloužil u Izraelských obranných sil.

Překlady Bible.

Na žádost Stockholmského Institutu pro překlady Bible Mirza Khazar přeložil Bibli – Nový a Starý zákon – do ázerbájdžánského jazyka. Mirza Khazar začal práci na překladu celé Bible v roce 1975 a ukončil ji v roce 1984. V 1982 Institut pro překlady Bible ve švédském Stockholmu vydal nový překlad Nového zákona pořízený Mirza Khazarem a užívaný dnes v Ázerbájdžánu. První vydání vyšlo v Záhřebu, Chorvatsko, a tento překlad byl v následujících letech znovu vydán pětkrát. Překlad Starého zákona Mirza Khazar dokončil v roce 1984, ale tento překlad zatím vydán nebyl.  "Poznámka": Prvním překladem Bible do ázerbájdžánského jazyka (překladatelé – Mirza Farrukh and Feliks Zaręnba) byl překlad evangelia podle Matouše vydaný v roce 1842 v Londýně, Basilejskou misijní společností. Plný text Nového zákona byl přeložen a vydán v roce 1878 v Londýně a text Starého zákona v roce 1891.

Aktivity.

Od srpna 1976 do října 1985 Mirza Khazar pracoval jako zástupce šéfredaktora ázerbájdžánské služby Rádia Svobodná Evropa / Rádio Svoboda v německém Mnichově. V říjnu 1985byl pozván do Washingtonu na místo šéfredaktora ázerbájdžánské služby Rádia Hlas Ameriky. V únoru 1987 Mirza Khazar se vrátil do Mnichova, kde vedl ázerbájdžánskou službu Rádia Svobodná Evropa/Rádio Svoboda, a pracoval tam až do září 2003. V lednu 2004 založil v Baku noviny "The Voice of Mirza Khazar” (Mirzə Xəzərin Səsi). Mirza Khazar v současné době vydává on-line deník "The Voice of Mirza Khazar" ve třech jazycích: ázerbájdžánštině, angličtině a ruštině. Od září do října 2005 Mirza Khazar pracoval jako moderátor televizní stanice "Azadlig TV” (TV Svoboda), první nezávislé zahraniční stanice, která vysílala v Ázerbájdžánu. V prosinci 2005 startoval internetový rozhlasový program, “The Voice of Mirza Khazar”, díky kterému návštěvníci mohou poslouchat předem nahrané pořady.

Vědecké práce.

Mirza Kazar je autorem článků, ve kterých se analyzuje politická a ekonomická situace v Ázerbájdžánu a jiných zemích bývalého Sovětského svazu a které byly vydávány v Ázerbájdžánu, Turecku, České republice a jiných zemích. Mirza Khazar je také autorem výzkumu “Utvoření Lidové fronty v Ázerbájdžánu” (28. prosince, 1988) – první studie, která pojednávala o snaze místních intelektuálů a vlastenců rozvíjet nacionální demokratické hnutí v Ázerbájdžánu. Ázerbájdžánská Lidová fronta byla oficiálně založena v 1989. V srpnu 1989 byla vydána studie “Společnost Birlik v Ázerbájdžánském demokratickém hnutí”.

Černý leden 1990.

Během událostí „černého ledna“ se Sovětskému svazu se podařilo potlačit veškeré snahy o šíření zpráv z Ázerbájdžánu do tuzemska a do zahraničí. V předvečer sovětského vojenského vpádu do Baku agenti tajné služby vyhodili do povětří energetické zdroje ázerbájdžánské televize a státního rozhlasu, aby tak zbavili obyvatelstvo všech informačních zdrojů. TV a rádio mlčely a tištěná média byla zakázána. Ale Mirza Khazar a jeho personál v Rádiu Svobodná Evropa / Rádio Svoboda byli schopni přenášet denní zpravodajství z Baku, což bylo jediným zdrojem zpráv pro Ázerbájdžánce v tuzemsku i v zahraničí během několika dnů. Vedení Kremlu usilovalo o skrývání vojenského vpádu před vnějším světem, stejně jako před obyvatelstvem země, ale Mirza Khazar a jeho personál tomu zabránili. Během Sovětského vojenského vpádu v Baku 20. ledna 1990 zemřelo kolem 200 civilistů. Díky činnosti Mirza Khazara se Ázerbájdžánci v tuzemsku a v zahraničí, spolu s celou mezinárodní komunitou dozvěděli o Sovětském vpádu a mohli organizovat protestní akce. Vláda SSSR byla šokovaná tímto “překvapujícím” vývojem událostí a podala Spojeným státům oficiální stížnost na zpravodajství Rádia Svoboda týkající se vojenského vpádu do Ázerbájdžánu. Díky vysílání 20. ledna 1990 se Mirza Khazar stal se legendou v Ázerbájdžánu i za jeho hranicemi. Melahet Agacankizi, slavná Ázerbájdžánská básnířka a spisovatelka, takto popsala vystoupení Mirza Khazara v rozhlase v době Sovětské invaze: “20. ledna Mirza Khazar s jeho nádherným, božským hlasem dal naději umírajícímu Ázerbájdžánskému národu”. Jeho osobitý hlas a jeho jméno znají Ázerbájdžánci v Ázerbájdžánu a za jeho hranicemi.

Vyznamenání.

Jméno Mirza Khazara najdeme v knize „100 významných Ázerbájdžánců“ připravené badatelem a spisovatelem Alisa Nijatem a vydané v Baku v 1999. V 1990 Ázerbájdžánská lidová fronta udělila Mirza Khazarovi cenu Mammeda Amina Rasulzade za roli, kterou sehrál v nacionálním demokratickém hnutí Ázerbájdžánu. Mammed Amin Rasulzade byl jedním ze zakladatelů první nezávislé Ázerbájdžánské republiky v roce 1918. Sabir Rustamkhanly, významný Ázerbájdžánský spisovatel a politik, ve svém interview deníku „Cumhuriyet“ v září 2003 nazval Mirza Khazara "symbolem našeho nacionálního boje". Jeho jméno se také objevilo v Encyklopedii Horských Židů vydané v Izraeli v roce 2006.

Mirza Kerim oglu Mikayilov, známý jako Mirza Khazar (ázerbájdžánsky: Mirzə Kərim oğlu Mikayılov / Mirzə Xəzər; 29. listopadu 1947, Göyçay, Ázerbájdžánská SSR – 31. ledna 2020) byl ázerbájdžánský autor, politický analytik, moderátor, rozhlasový novinář, vydavatel, překladatel Bible. Byl také známý jako Mirza Michaeli.


Název.

Název nebelung pochází z německého'znamenající "mlha", uvažovalo se však také o tom, že jde o anglickou transkripci původního slova '. Celý název v překladu zní "mlžná bytost" a poukazuje na neobvyklou barvu srsti, konkrétně stříbřité znaky na modré srsti.

Historie.

Nebelung je dlouhosrstá varieta ruské modré kočky. Na konci 19. století bylo možno na výstavách vidět ruské modré kočky v dlouhosrsté i krátkosrsté variantě, dlouhosrstá varianta však začala pomalu mizet a občasně narozená dlouhosrstá koťata ruských modrých koček byla prodávána jako domácí mazlíčci s cílem zachovat ruskou modrou kočku jako krátkosrsté plemeno.  O uznání plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Prvním registrovaným nebelungem a zakládajícím plemeníkem byl kocour Siegfried (jenž nesl pojmenování po stejnojmenném drakobijci z německého středověkého eposu "Píseň o Nibelunzích"), kotě černé krátkosrsté domácí kočky, kterou vlastnil její syn Karl, a dlouhosrstého kocoura připomínajícího černou angorskou kočku. Siegfried měl jako jediné kotě z vrhu dlouhou modrou srst. Roku 1986 byl spářen se svou modrou dlouhosrstou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda (islandská královna z téhož díla). Jejich koťata vytvořila základ nového plemene.  Ke konci 80. let 20. století došlo ve východní Evropě ke znovuobjevení a rozvoji chovu ruských modrých koček, z nichž ty s genem pro dlouhou srst byly používány rovněž k chovu nebelungů. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací předběžně uznán v roce 1987 a plně pak o deset let později. Další velké organizace, jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno neuznávají.  Jedná se o vzácné plemeno, chované především v Rusku a několika dalších zemích Evropy a ve Spojených státech amerických.  Nebelung stál částečně za vznikem plemene chantilly tiffany.

Popis.

Nebelung je plemeno kočky umírněného orientálního typu střední velikosti. Průměrná hmotnost dosahuje 2,25−5 kg, kocouři váží 4−5 kg a kočky 3−4 kg. Tělo je dobře osvalené a dlouhé, zároveň však štíhlé a lehké, celkově působí elegantním dojmem. Ocas plemene je dlouhý a chlupatý, v případě položení na záda by měl nebelungovi dosahovat až k lopatkám. Končetiny jsou dlouhé a osvalené, tlapy mají oválný tvar. Krk je středně dlouhý. Na klínovité hlavě jsou posazeny daleko od sebe široké zaoblené uši, poměrem k hlavě velké. Čelo je ploché, plynule přechází k nosu. Tmavozelené až žlutozelené středně velké oči mandlového tvaru nejsou posazeny blízko u sebe. Mladí jedinci mají oči žluté, jejich konečná barva se může vyvíjet až 2 roky.  Středně dlouhá, jemná a hustá srst s podsadou je jednotně šedá, díky čemuž plemeno připomíná ruskou modrou kočku, vyjma stříbřitého tippingu (stříbrných konečků srsti). Koťata mohou mít stínovou kresbu. Kocouři mají, na rozdíl od koček, kolem krku „límec”. Pesíky jsou voděodolné, na koncích stříbřité.

Standard.

Původně měl pro nebelunga platit stejný standard jako pro ruskou modrou kočku, vyjma dlouhé srsti; avšak TICA došla k závěru, že by se obě plemena měla stavbou odlišovat, nebelung by proto měl být větší. Stavba těla by se měla podobat ruským modrým kočkám dováženým z jejich domoviny na přelomu 19.−20. století.  Dle standardu jsou nepřípustné bílé skvrny, nutností jsou oči s odstíny zelené a klínovitá hlava. Čenich je zbarven antracitově. Srst na ocase musí být delší než na těle. Její barva je modrá, různé individuální odstíny TICA povoluje. Měla by mít málo výrazný stříbrný tipping, není to ale povinností. U kocourů je povolen krční límec, u koček však musí být malý.  Z výstav jsou podle TICY vyřazováni jedinci agresivní, s vadami na ocase, s chybějícími nebo přebývajícími prsty, s malým hrudním košem nebo očními vadami. U samců je navíc nutné, aby měli sestoupená obě varlata. Nebelung by neměl být příliš temperamentní a v případě, že je vystrašen, nesmí reagovat agresivně; jedinci, kteří koušou, jsou diskvalifikováni.  World Cat Federation vyžaduje u nebelunga dobře osvalené tělo s dlouhýma štíhlýma nohama. Lebka má být plochá, čelo by mělo při pohledu z profilu ideálně tvořit jednu třetinu hlavy a nos dvě třetiny. U velkých očí je povinností zelená barva. Nepřípustné jsou oči hluboko posazené nebo naopak vystupující a šilhavost. Velké uši mají být na konci zašpičatělé. Srst musí být modrá se stříbrným tippingem, na polštářcích levandulová.  Nebelunga je možno v řadě organizací křížit s ruskými modrými kočkami. Výsledek křížení, většinou krátkosrsté kočky nazvané "Nebelung-variant", pak již nelze použít k chovu ruských modrých koček, chov s nebelungy je však stále možný.

Charakter a péče.

Nebelung je jemné inteligentní plemeno, obvykle také zdrženlivé; vyhýbá se především cizím lidem a dětem. Koťatům trvá delší dobu, než si zvyknou na nový domov a majitele, poté s ním obvykle navazují silná citová pouta, nechávají se často hladit a obvykle i za majitelem neustále chodí. Plemeno je aktivní a často vyhledává hry se svými majiteli. Naopak nebelungy netěší, pokud jsou ignorováni. Často mají velkou chuť k jídlu. Chov plemene je doporučován především zkušeným majitelům koček.  Péče o nebelunga je snadná. Vhodné je pravidelně pročesávat srst alespoň jednou týdně, avšak není to bezpodmínečně nutné. Dlouhodobější vystavování slunečnímu záření způsobuje hnědnutí modré srsti. Mimo to vyžaduje také pravidelné sportovní vyžití. Obecně u nových plemen může být vzájemné křížení starších plemen (v případě nebelunga s ruskou modrou kočkou) zdrojem přenosu dědičných chorob původních plemen, u čistokrevných koček navíc hrozí vzhledem k menšímu genofondu větší pravděpodobnost nějaké dědičné choroby. U nebelungů však nejsou známy žádné pro ně typické zdravotní problémy, v tomto směru je ale zjištěno jen málo informací.  Dožívá se 15 až 18 let.

Nebelung je původem americké plemeno kočky vyšlechtěné z ruské modré kočky. O vyšlechtění plemene se v 80. letech 20. století zasloužila americká chovatelka Cora Cobbová. Jako první nebelung je uváděn kocour Siegfried, jenž se narodil domácí kočce jejího syna a jako jediné kotě z vrhu měl dlouhou srst. Roku 1986 se spářil se svou sestrou z následujícího vrhu, jež dostala jméno Brunhilda, a narodila se jim modrá koťata. Po sepsání plemenného standardu společně s odborníkem z The International Cat Association (TICA) byl nebelung touto organizací uznán jako nové plemeno v roce 1987, další velké organizace jako Fédération Internationale Féline či Cat Fanciers' Association plemeno zatím neuznaly. Název nebelung pochází z němčiny a znamená "mlžná bytost".


Popis.

Jsou to jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny se stonky i bez stonků, bývají chlupaté nebo lysé a dorůstají do výšky od 10 cm do 300 cm. Kořeny mají různé, hrubé rostoucí kolmo dolů, vláknité rostoucí plytce, s oddenky nebo s prýty vyrůstajícími z rozrůstajících se kořenů postranních. Některé druhy mají listovou růžici, která před kvetením uvadá, jiné jen lodyhu porostlou střídavými listy, jež mohou být celistvé, zubaté nebo zpeřené, jejich čepele mají tvar podlouhlý, vejčitý nebo obvejčitý; palisty se u pupalek nevyskytují,  Symetrické květy se zpravidla dobře vyvinutou korunní trubkou vyrůstají v paždích horních listů a vytvářejí květenství klas nebo latu, případně vyrůstají jednotlivě. Mají spodní semeník tvořený čtyřmi plodolisty, ten je srostlý s číškou, která ve tvaru protáhlé trubičky semeník vysoko přerůstá; na konci nese čtyři čárkovitě kopinaté, dolů ohnuté kališní lístky barvy zelené, nažloutlé nebo červeně či fialově proužkované a dále čtyři tupě laločnaté korunní lístky barvy žluté, růžové, bílé nebo fialové. Tyčinek vyrůstajících ve dvou přeslenech je osm, vzácně jen čtyři, jejich prašníky se otevírají podélně, hodně lepivá pylová zrna jsou většinou spojena do vláken. Čtyřdílný semeník má převážně jen jednu dlouhou čnělku, která nese čtyřlaločnou bliznu.  K opylení se květy otevírají nejčastěji zvečera nebo brzy ráno, přenos pylu zajišťuje hmyz nebo dochází k samoopylení, častá je mezidruhová hybridizace. Plody jsou podlouhlé čtyřdílné pukavé tobolky otevírající se chlopněmi, obsahují 20 až 100 drobných lehkých semen bez endospermu.

Taxonomie.

V České republice se vyskytuje 24 druhů, některé z nich vznikly zaznamenanou hybridizací:

Externí odkazy.

Pupalka ("Oenothera") je na pěti kontinentech rozšířený rod kvetoucích rostlin. Je rozdělen do 145 druhů, které rostou převážně v mírném a subtropickém podnebném pásu. Do Evropy, a tudíž i do České republiky byly tyto rostliny introdukovány z východní Asie a hlavně z Ameriky, kde je největší počet druhů považován za původní.


Rozšíření.

Hřebíčkovec malacký je již po tisíciletí využívaná dřevina, jejíž skutečný původ již nelze vysledovat. Jako místo vzniku je uváděna oblast Indočíny, Malajsie a jižní Číny, odkud se již v dávných dobách rozšířil na nedaleký Tchaj-wan, do Indonésie, na Filipíny, směrem na západ do Indie a Bengálska a na východ byl Polynésany rozvezen na některé tichomořské ostrovy, na Havaj, Tahiti, Fidži, Cookovy ostrovy i Guam. Počátkem novověku byl Portugalci rozšířen do východní Afriky a koncem 18. století byly první semenáče dopravené na Karibské ostrovy a následně do Střední a Jižní Ameriky. V současnosti je rozšířen pantropicky, mimo své původní oblasti se nejvíce pěstuje v Brazílii a právě v Karibiku, kde je na Kubě dokonce zařazen mezi invazní druhy.

Ekologie.

Druh obvykle vykvétá s příchodem vlhkého počasí po kratším období sucha. Plody dozrávají brzy, asi za dva měsíce od otevření květů, po uzrání opadávají a ztrácejí na kvalitě. V Indii poprvé kvete od května do června a podruhé v listopadu a prosinci, v Portoriku kvete a plodí třikrát ročně, na jaře, v létě a na podzim, první a třetí úroda plodů je největší.  Výskyt hřebíčkovce malackého je omezen na tropické oblasti s ročními srážkami 1500 mm a více, preferuje celoroční přísun vláhy, nesnáší dlouho trvající období sucha. Pro zajištění průběžné vlhkosti se někdy stromy vysazují okolo potoků, jezer a rybníků, potřebují však dobře odvodněná stanoviště bez stojící vody. Mladým stromům v mládí prospívá mimo pravidelné vlhkost i částečné zastínění. Průměrná roční teplota je požadována v toleranci 22 až 28 °C, k typů půdy je poměrně tolerantní, roste v jílovitých i písčitohlinitých s rozmezím pH 5,5 až 6,5. Má nízkou snášenlivost pro slanost půdy, potřebuje menší než 4 dS/m. Nadmořská výška výskytu je odvislá od místních podmínek, na Havaji roste v na horských svazích v nadmořské výšce až 2700 m, v Indii zase blízko úrovně mořské hladiny. Po úniku z kultivace vytváří na příhodných místech jednodruhové porosty. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Strom poměrně rychle vyroste do výšky okolo 10 až 20 m a má hustou korunu pyramidálního nebo válcovitého tvaru. Kmen bývá až přes 1 m tlustý a pokrývá jej šedohnědá kůra. Větve mají kůru v mládí narůžovělou, později hnědou a jsou porostlé vstřícnými, kožovitými listy s 1 cm řapíkem. Téměř srdčitá čepel bývá podlouhle obkopinatá až podlouhle eliptická, je dlouhá 15 až 25 cm a široká 5 až 15 cm, na bázi klínovitá až zaoblená, na vrcholu náhle zašpičatělá či tupá. Čepel mladých listů je načervenalá, později je na svrchní straně tmavě zelená a lesklá, na spodní světlejší a nažloutlá, střední žilku má na lícní straně zapuštěnou a okolo mívá 10 až 15 párů postranních žilek vzdálených od sebe asi 1,5 cm.  Květy se široce obkonickou češulí, velkou asi 1 × 1 cm, vytvářejí řídká vrcholičnatá květenství složená až z osmi květů, které vyrůstají na starších holých větvích a občas přímo na kmeni, někdy květy rostou též jednotlivě. Oboupohlavné, až 2,5 cm velké květy jsou červené, čtyřčetné, mírně vonící, mají krátké stopky a drobné listeny. Kalich se zelenými, obkrouhlými, 5 × 7 mm velkými, vytrvalými, nestejně širokými lístky má nálevkovitou trubku. Korunní lístky jsou oranžové, růžově fialové až tmavě červené, elipsovitě vejčité či podlouhle lopatkovité, velké asi 1 × 1 cm. V květu je přes sto tyčinek dlouhých až 3 cm, zbarvených stejně jako korunní lístky a zakončených drobnými žlutými prašníky. Spodní semeník s mnoha vajíčky nese jednu červenou, jako tyčinky dlouhou čnělku s bliznou.  Plod je bobule hruškovitého tvaru až 10 cm dlouhá a 7 cm široká, která je ve zralosti tmavě červená, růžová nebo bílá s červenými či růžovými pruhy. Má voskovitou slupku a prohloubený vrchol se zbytky suchého kalichu. Dužina bobule je bílá, šťavnatá, má mírně nasládlou, jemnou chuť a obsahuje jedno hnědé, kulovité semeno o průměru asi 3 cm, výjimečně dvě půlkulatá. Plody některých stromů jsou bez semen.

Rozmnožování.

Semena po vyschnutí rychle ztrácejí klíčivost, musí se sázet čerstvě vyňatá z plodů. Pro svou velikost i rozměry plodů nebývají příliš rozptylována na velkou vzdálenost od stromu. Po zasazení dobře a rychle klíčí, obvykle již za dva až čtyři týdny, na trvalé stanoviště se sázejí za osm měsíců. Na plantáži se vysazují do sponu 8 až 10 m a vyžadují jen minimální péči, větve se nemusí prořezávat. Prvně plodí ve třech až sedmi létech. V blízkosti starých stromu obvykle vyrůstá ze spadaných plodů hodně semenáčů.

Význam.

Dřevo stromů je načervenalé, tvrdé, těžké a má dostatečně velké rozměry pro stavební účely, používá se také k výrobě pražců. Zralé plody se konzumují, pro uvedení na trh se musí ručně otrhávat, aby nedošlo k poškození pádem a měly delší skladovatelnost. Po dosažení zralosti mají krátkou trvanlivost a jsou málo odolné k otlačení, proto se do Evropy běžně nedovážejí. Z jednoho stromu se získá 20 až 80 kg ovoce.  Někdo považuje jejich chuť za mdlou a proto se dusí s hřebíčkem nebo jinými aromatizujícími surovinami a podávají se jako sladký dezert. Z křehké dužiny se vyrábí různé sirupy, želé nebo se kombinují s jinými kyselými plody, slouží také pro výrobu vína nebo chlazených osvěžujících nápojů. Na tržištích se kromě plodů prodávají mladé zelené výhonky i listy, které se používají jako zeleninová příloha k rýžovým pokrmům.  V lidovém léčitelství se listy a drcená kůra mladých větví i kořenů užívá k léčbě kašle, bronchitidy, zažívacích potíží, bolestí hlavy i jako prostředek proti horečnatým stavům nebo jako diuretikum. Kůra a kořeny obsahující hodně tříslovin a slouží pro získání hnědé barvy k barvení tkanin. Stromy se hojně vysazují v zahradách, okolo cest, v městských výsadbách nebo jako větrolamy pro choulostivější plodiny.

Hřebíčkovec malacký ("Syzygium malaccense") je vysoký, tropický, stálezelený, listnatý strom, druh z početného rodu hřebíčkovec. Je nápadnou kauliflorní dřevinou vytvářející na starších, dřevnatých větvích i kmeni květy a následně i plody, které jsou jedlé a konzumují se syrové nebo vařené.