Způsoby metaprogramování.

Prvním způsob je odhalení vnitřní stavby programu za běhu pomocí API (aplikačního programovacího rozhraní). Program psaný v jazyce, který umožňuje objektově orientované programování, tak za běhu může například zjistit, jaké třídy je daný objekt, jaké metody tato třída definuje, jaké mají tyto metody parametry atd. Může také s těmito strukturami manipulovat - například za běhu programu vytvářet nové třídy, měnit implementace již definovaných metod, apod. Vždy záleží na konkrétním programovacím jazyku, jeho vlastnostech a dynamičnosti.  Druhým způsobem je dynamický překlad a spuštění zdrojového kódu z výrazu, který je dynamicky generován za běhu programu. Často se jedná o řetězce, které jsou za běhu programem dynamicky sestaveny a interpretovány jako zdrojový kód. Programátor může kromě podoby interpretovaného řetězce také ovlivnit kontext, ve kterém je výsledný zdrojový kód interpretován. Díky tomu tak doslova "programy mohou vytvářet programy".  Třetím způsobem je úplně vystoupit z předmětného jazyka a použít pouze metajazyk. Univerzální systémy pro transformaci programů, které jako svůj vstup přijímají popisy jazyků a poté mohou nad tímto jazykem provádět libovolné transformace, jsou přímou implementací metaprogramování. Tento přístup umožňuje použít techniky metaprogramování i ve spojení s jazyky, které nemají žádnou vlastní podporu pro metaprogramování.

Statické jazyky.

Statické jazyky většinou neumožňují přímou interpretaci zdrojového kódu za běhu programu. Zdrojový kód musí být nejdříve zkompilován do strojového kódu, nebo bytekódu, než může být počítačem interpretován. Je však možné metaprogramování využít před tím, než je program zkompilován. Před finální kompilací programu rozhodneme, které jeho části využijeme (například pomocí podmínek v makrech) a budeme kompilovat a které části během kompilace "zahodíme". Příkladem takové techniky mohou být makra v C nebo šablony v C++.

Dynamické jazyky.

Některé dynamické jazyky dovolují programátorovi manipulovat s jejich strukturou za běhu. Příkladem takových jazyků může být například Smalltalk, Lisp, Javascript, Ruby.

Příklady.

Generativní programování.

Následující skript v bashi je příkladem generativního programování: echo '#!/usr/bin/env bash' >program for ((I=1; I<=100; I++)) do done chmod +x program Tento program (skript) vygeneruje nový program, který vytiskne na standardní výstup čísla 1 až 100. Slouží pouze pro ilustraci toho, jak jeden program může vytvořit jiný program. Výsledný program samozřejmě není nejefektivnější způsob, jak vypsat seznam čísel od 1 do 100.

Dynamické vytvoření třídy za běhu.

classes = ["Foo", "Bar", "Baz"] classes.each_with_index do |class_name, i| end  Baz.new.pozdrav # => Já jsem Baz, 3. dynamicky definovaná třída Vysvětlení: Tento skript uloží do pole řetězce Foo, Bar a Baz. Poté toto pole projde a dynamicky definuje 3 třídy. Každá z těchto tříd má definovanou svou vlastní instanční metodu codice_1, která vypíše jméno třídy, jejíž je instancí, a svoje pořadové číslo, které je v definici funkce přístupné díky uzávěře, která vzniká díky využití bloku pro definování metody.  Poté je vytvořen řetězec, který je ihned interpretován pomocí metody codice_2. Tento řetězec obsahuje jednoduché vytvoření nové konstanty, do které je přiřazena nově vytvořená třída.  V tomto příkladě se tedy jedná o kombinaci prvního a druhého výše zmíněného způsobu metaprogramování.

Dynamické přepsání metody.

Příklad dynamického přidání funkcionality již definované metodě v programovacím jazyce Ruby: class Foo end  foo = Foo.new foo.print_bar # => bar  Foo.class_eval do  Vysvětlení: Nejdříve definuje třídu Foo. V této třídě definujeme jednoduchou metodu, která vytiskne na STDOUT (standardní výstup) text "bar". Vytvoříme novou instanci třídy Foo a zavoláme na ní metodu codice_3. Na výstupu bude po spuštění programu "bar"  Poté v kontextu třídy codice_4 (codice_5) spustíme blok kódu, ve kterém můžeme s již předtím definovanou třídou manipulovat. Vytvoříme alias (alternativní jméno) codice_6 metody codice_3. Můžeme tak stejnou metodu volat pod dvěma jmény print_bar i print_bar_without_baz. Vždy se stejným výsledkem.  Dále definujeme novou metodu codice_8. Tato metoda nejdříve vypíše codice_9 a následně volá již dříve definovanou metodu codice_3 pod jejím novým alternativním jménem codice_11.  Na dalším řádku vytvoříme alias codice_3 nově definované metody codice_13. Tento nový alias přepíše původně definovanou metodu "print_bar".  Znovu zavoláme metodu codice_3 na instanci třídy codice_4 (uložené v proměnné codice_16). Výsledkem je tentokrát text "baz bar".  Podařilo se nám tedy "předefinovat" již dříve vytvořenou metodu, kterou jsme uložili pod jiným jménem. Pokud po tomto předefinování metody voláme na instancích pozměněné třídy tuto metodu, dostaneme jiný výsledek. Tento přístup programátorům umožňuje jednoduše přidávat funkcionalitu do knihoven třetích stran, bez toho, aby museli upravovat zdrojový kód těchto knihoven. Pokud programátorovi nevyhovuje konkrétní chování některé metody z knihovny, může ji předefinovat a využívat svoji pozměněnou implementaci, avšak se zachováním možnosti volání původní metody knihovny, která je poté dostupná pod jiným jménem.

Metaprogramování je skupinou programovacích technik, které umožňují psaní programů, které vytváří další programy nebo s nimi nakládají jako se svými daty. Případně se může jednat o programy, které při svém běhu mohou dělat činnosti, které by jinak musely provádět již při kompilaci.


Abstinenční příznaky.

Abstinenční příznaky, nebo také abstinenční syndrom, jsou průvodním jevem "vystřízlivění" z vlivu omamných látek. Jsou to příznaky (symptomy), pomocí kterých organismus signalizuje vyprchávající účinky drog.  Při odebrání drogy se objevují symptomy, jako zvýšená únava, podrážděnost, neklid, úzkosti, skleslost, deprese, zvracení, pocení, slabost, strach, hyperfagie, sebevražedné pokusy apod. Stav může přejít do deliria, kdy se přidruží srdeční arytmie, halucinace, epileptické záchvaty, poruchy vědomí apod. Delirium tremens je stavem akutního ohrožení života (a v 10 procentech případů končí smrtí).  Abstinenční příznaky se vyskytují u všech návykových látek, ale mohou se podle druhu drogy značně různit. Některé abstinenční příznaky jsou tak málo patrné, že je možné je přehlédnout a zanedbat, i když jsou odvykajícím pociťovány nepříjemně (např. tabák, kofein). Naopak některé abstinenční příznaky jsou velmi intenzívní a mohou být případně i životu nebezpečné (např. u morfinu a drog s příbuzným účinkem).

Zamilovanost.

Abstinenčním příznakům jsou podobné i stavy, kdy zamilované osobě chybí přítomnost milovaného (Zamilovanost a láska z biochemického pohledu). Zamilovanost je podmíněna působením hormonů navozujících v přítomnosti milovaného člověka specifické pocity povznesenosti a euforie (pravděpodobně působením fenylethylaminu). V případě absence milované osoby se pozvolna začnou projevovat pocity osamocení, neklidu, staženého žaludku, nemožnost se soustředit na práci, "dosahováním" (nutkavá potřeba milovaného kontaktovat, monotematicky o něm mluvit, prohlížet si předměty s ním spojené), syndrom zlomeného srdce (Tako-tsubo kardiomyopatie). Když mozek vyhodnotí na základě vůně, akustických, optických a jiných signálů, partnera vhodného k milování, mozek zaplaví právě hormon fenylethylamin. Od této chvíle se stáváte na fenylethylaminu závislými. Proto musíte milovanou osobu často vídat, potřebujete ji slyšet několikrát denně v telefonu, dotýkat se jí...

Formy abstinence.

Abstinence může být buď dobrovolná nebo vnucená. Konkrétně v případě alkoholu může existovat (obecná a bezpodmínečná) abstinence vnucovaná státem (která se nazývá prohibice); ale i v mnoha jiných oblastech je požívání alkoholu zakazováno, z čehož opět některé zákazy jsou dány zákonem (alkohol za volantem, v práci...); některé například náboženským vyznáním (islám); jiné implicitními předpoklady a kontextem (například u kněží nebo pracovníků protidrogových center by alkoholismus působil nedůvěryhodně).

Abstinence neboli zdrženlivost je vzdání se věci nebo činnosti, která způsobuje požitek. O abstinenci se hovoří zvláště v souvislosti s drogami a to především alkoholu. Existuje ale také abstinence sexuální a například vegetariánství lze považovat za abstinenci v požívání masa. V ekonomii se někdy hovoří o abstinenci spotřeby jako předpokladu akumulace kapitálu.


Popis.

Podražec je rod stálezelených listnatých dřevin, lián a trvalek. Jednoduché listy jsou střídavé a srdčité, celokrajné. Nemá palisty.  Květy vyrůstají v úžlabí listu. Jsou jednotlivé, výrazné, dýmkovitého tvaru, končící jazykovitým, pestrobarevným lalokem.  Květiny mají specializovaný mechanismus opylování. Vůně rostliny je silná a intenzivně přitahuje hmyz. Vnitřní část okvětí trubice je pokryta chlupy, jako mucholapky. Teprve až je pyl zralý a popráší hmyz, chloupky zvadnou a dovolí hmyzu odletět.  Plod je podlouhlá pukající tobolka s mnoha semeny.

Jedovatost a medicinální použití.

Podražec křovištní ("Aristolochia clematitis") ] byl považován za léčivku, používali ho staří Egypťané, Řekové a Římané, a byl užíván až do raného novověku. Také hraje menší roli v tradiční čínské medicíně. Obsažená toxická kyselina aristolochová, je pro člověka smrtelně jedovatá, rostlina obsahuje karcinogenní a genotoxické látky.  Zdá se, že znečištění obilí rostlinou podražec křovištní je příčinou tzv. balkánské nefropatie, těžkého onemocnění ledvin vyskytující se v jihovýchodní části Evropy.  Pro tvar květu, připomínající ženská rodidla, byla používána při rekonvalescenci po porodu. Následkem byly poruchy funkce ledvin, křeče a smrt rodiček, případně dětí.  Používá se hlavně zevně a to v homeopatii na ošetřování proleženin a bércových vředů.

Jiné použití.

Některé druhy jsou používány jako okrasná rostlina. Jejich velké listy a schopnost popnout velké plochy (na treláži) do velké výšky jsou ceněné.

Pěstování.

Daří se jim v polostínu v jílovitohlinité zemině, nemá příliš rád výsluní a sucho. Dobře snáší exhalace. Chorobami a škůdci netrpí, ale v suchém prostředí je mohou napadat svilušky. Nejlépe se uplatní ve větších prostorách (působí mohutně). Množí se výsevem pod sklem (semenáčky dlouho rostou), roubováním na vlastní kořeny (velice rychle rostou), nebo hřížením.  Mnoho druhů podražce je potravou larev hmyzu : Choreutidae Papilionidae Nymphalidae  podražec plstnatý ("Aristolochia tomentosa") okrasná rostlina v ČR

Podražec ("Aristolochia") je velký rod rostlin s více než 500 druhy, náležící do čeledě podražcovité ("Aristolochiaceae"). Rostliny tohoto rodu jsou široce rozšířené a vyskytují se v nejrůznějších klimatických podmínkách. Některým druhům, jako např. " A. utriformis" a " A. westlandii", hrozí vyhynutí. V ČR je původní podražec křovištní ("Aristolochia clematitis"), nepříjemný jedovatý plevel., který je jediným zdrojem potravy larev vzácného motýla druhu pestrokřídlec podražcový u nás.


Původ.

Původ nudlí udon není znám. Existuje několik různých vysvětlení:  První říká, že v roce 1241 zavedl Rinzai mnich jménem Enni v Japonsku technologii mletí mouky, která byla v té době používána v Song China. Mouka se pak používala v nudlích jako jsou udon nebo soba, nebo v palačinkovém těstě. Tato technologie se pak rozšířila po celém Japonsku.  Jiný verze zasazuje vznik udonu do období Nara. Japonský vyslanec, který byl na návštěvě Číně během dynastie Tang, zde ochutnal 14 druhů cukrovinek. Jedna ze sladkostí se jmenovala "sakubei" 索餅. V japonském slovníku Shinsen Jikyō, publikovaném v období Heian, byla uvedena jako muginawa. Všeobecně přijímaný názor je, źe muginawa je původem mnoha druhů japonských nudlí. Muginawa uvedená ve slovníku Shinsen Jikyō se však vyráběla z pšeničné a rýžové mouky.  Další názor říká, že původní název nudle udon byl "konton", který se vyráběl z pšeničné mouky a ze sladkých náplní.  Další verze říká, že nudle udon přivezl na Šikoku buddhistický mnich Kukai během období Heian na počátku 9. století, když se vrátil z Tang Číny, kde byl studovat.

Pokrmy.

Udon nudle se vaří v hrnci s horkou vodou. Způsobem, jakým je udon podáván, závisí na jeho typu. Nudle se obvykle podávají chlazené v létě a horké v zimě.  Do salátu z nudlí udon se obvykle přidávají plátky vaječné omelety, na drobno nakrájené kuřecí mase a čerstvá zelenina, jako okurky nebo ředkvičky. Do polévky udon se ingredience vybírají podle toho, co zrovna nabízí sezona. Přísady se většinou přidávají za syrova, i když jsou i výjimky jako smažená tempura. Mnoho jídel z udon nudlí může být připraveno také s nudlemi soba.

Udon je druh tlusté nudle vyrobené z pšeničné mouky, používané často v japonské kuchyni. V nejjednodušší formě, "kake udon, " se podává v nudlové polévce uvařené z mírně ochuceného vývaru zvaného "kakejiru", vyrobeného z daši, sojové omáčky a mirinu. Do vývaru se obvykle dává nadrobno nasekaná cibulka. Také lze přidat tempuru, krevety, "kakiage" (druh rozdrobené tempury), "aburaage" (druh smaženého tofu ochuceného cukrem, vínem mirin a sojovou omáčkou) nebo tenký plátek "kamaboko" (rybího koláče ve tvaru půlměsíce). Dochutit lze kořením šičimi.


Historie přijetí úmluvy.

Této úmluvě předcházela Deklarace o ochraně všech osob před mučením a jiným krutým, nelidským či ponižujícím zacházením nebo trestáním, kterou přijalo Valné shromáždění OSN dne 9. prosince 1975. Valné shromáždění požádalo Komisi pro lidská práva o sledování, zda jsou učiněny veškeré nezbytné kroky pro zajištění dodržování Deklarace.  O dva roky později (8. prosince 1977) požádalo Valné shromáždění Komisi pro lidská práva, aby vypracovala návrh úmluvy proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání v souladu se zásadami obsaženými v Deklaraci. Komise zahájila zasedání v roce 1978 a hlavní návrh úmluvy předložilo Švédsko. Skupina se scházela až do roku 1984. Valné shromáždění dne 10. prosince 1984, na doporučení Třetího výboru, hlasovalo a úmluva byla přijata a připravena k podpisu. V platnost vstoupila 26. června 1987 ratifikací 20 států.

Obsah úmluvy.

Úmluva má za cíl zabraňovat mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání po celém světě a hájit tak lidská práva. Obsahem úmluvy jsou jednak ustanovení hmotněprávní, která specifikují závazek státu zabránit mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání na území pod jeho jurisdikcí, jednak ustanovení organizační a procesní povahy. Úmluva je rozdělena na tři části a má 33 článků.  Část I. (články 1–16) obsahuje v článku 1 definici mučení, které představuje jakékoli jednání, jímž je člověku úmyslně působena silná bolest nebo tělesné či duševní utrpení s cílem získat od něho nebo od třetí osoby informace nebo přiznání, potrestat jej za jednání, jehož se dopustil on nebo třetí osoba nebo z něhož jsou podezřelí nebo s cílem zastrašit nebo přinutit jej nebo třetí osobu nebo z jakéhokoli jiného důvodu založeného na diskriminaci jakéhokoli druhu, když taková bolest nebo utrpení jsou působeny veřejným činitelem nebo jinou osobou jednající z úředního pověření nebo z jejich podnětu či s jejich výslovným nebo tichým souhlasem. Toto vymezení nezahrnuje bolest nebo utrpení, které vznikají pouze v důsledku zákonných sankcí, jsou od těchto sankcí neoddělitelné nebo jsou jimi vyvolány náhodou.  Zavazuje smluvní strany k přijetí účinných opatření, které zabrání mučení na celém území pod jejich jurisdikcí. Dále mimo jiné obsahuje, že stát nesmí vydat, vypovědět či vrátit osobu jinému státu, má-li podezření, že by jí následně hrozilo mučení. Popisuje proces trestního řízení v případě, že nějaká osoba spáchala některý z trestných činů uvedených v čl. 4. Trestné činy uvedené v článku 4 musí být zahrnuty do každé extradiční smlouvy, kterou daný stát sjedná. Trestní řízení musí být provedeno příslušnými orgány a to urychleně a nestranně. Státy jsou si navzájem zavázány poskytnout pomoc v trestním řízení a poskytnutí všech důkazů. Státy jsou povinny zajistit, učební materiály a informace týkající se zákazu mučení osobám, které se vyskytují v profesi, ve které by mohlo dojít k mučení. V případě, že osoba se stala obětí mučení, má právo podat stížnost. Oběť má právo na spravedlivé a přiměřené odškodnění. Strany jsou rovněž povinny zabránit dalším činům krutého, nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestání, a zkoumat jakékoliv tvrzení o takovém zacházení v rámci své pravomoci.  Část II. (články 17–24) popisuje volbu členů do Výboru proti mučení, postup šetření systematického mučení a řešení sporů mezi smluvními stranami.  Část III. (články 25–33) upravuje ratifikaci úmluvy, kdy vstoupí úmluva v platnost, změny této úmluvy a její vypovězení.

Výbor proti mučení.

Úmluva disponuje vlastním kontrolním mechanismem - "Výborem proti mučení", který hodnotí každé čtyři roky na základě zpráv předkládaných smluvními státy podle čl. 19 úmluvy praktické uplatňování úmluvy. Využít může i podklady poskytnuté specializovanými orgány a mezinárodními či nevládními organizacemi. Po vyhodnocení podkladů a projednání se zástupci států výbor vydá doporučení, která by smluvní státy měly naplňovat.  Výbor se schází dvakrát ročně v Ženevě. Na každém zasedání zkoumá zprávy států, které jsou smluvními stranami úmluvy. Každá zpráva je zkoumána ústně v přítomnosti jednoho nebo více zástupců státu. Každý stát, jehož zpráva bude projednávána na zasedání, je předem informován o hlavních otázkách, které chce Výbor projednávat. Po přezkoumání každé zprávy, Výbor přijme své závěry a doporučení. Výbor může rovněž přijmout obecné připomínky týkající se zvláštních ustanovení této úmluvy, nebo otázky týkající se jejich provádění.  Výbor proti mučení rovněž zřídil pracovní skupinu, která připravuje posouzení jednotlivých sdělení a dává doporučení Výboru.  Výbor proti mučení se skládá z deseti expertů vysokého morálního charakteru a uznávaných schopností v oblasti lidských práv, působících v něm jako soukromé osoby. Experti musí mít právnické zkušenosti. Experti jsou voleni státy, které přijaly úmluvu a z každého státu může být jen jeden zástupce. Členové Výboru jsou voleni tajným hlasováním na zasedání států, svolávaných generálním tajemníkem OSN. Členové jsou voleni na čtyři roky, mohou být zvoleni opakovaně v případě, že budou znovu navrženi.  Kromě toho úmluva zakotvuje i další kontrolní procedury - provedení důvěrného šetření, posouzení oznámení státu a posouzení oznámení jednotlivců.

Podpisy a ratifikace.

Ke dni 30. července 2014 přijalo Úmluvu proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání 155 států.

Úmluva proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání je mezinárodní smlouva, která byla přijata Valným shromážděním OSN dne 10. prosince 1984 v New Yorku. Úmluva vstoupila v platnost 26. června 1987 poté, co byla ratifikována 20 státy.


Ekonomika.

Přežití ostrovních komunit je většinou postaveno na soběstačném zemědělství a rybolovu. Dodatečné příjmy jsou zejména z produkce černých (tahitských) perel a přípravy kopry. Příjmy z turistiky jsou jen velmi slabé, protože infrastruktura a organizace je, na rozdíl od oblasti Společenských ostrovů velmi nízký. Na atolech jako Rangiroa nebo Minihi jsou vybudovány centra pro rekreační a sportovní potápění s výstrojí.

Geografie.

I přes rozsáhle oblasti, kterou Tuamotu zabírá je celková rozloha souše pouze 885 kilometrů čtverečních. Klima je tropické bez výraznějších změn ročních období. Celoroční průměrná teplota dosahuje 26 °C. Prakticky vůbec se na atolech nevyskytují řeky nebo sladkovodní jezera. Zásoby pitné vody jsou získávány z deště nebo i odsolovacími továrnami, které jsou energeticky velmi náročné. Roční srážkový průměr je 1400 mm.  Geologická stabilita oblasti je trvale stabilní, již po staletí nebyly zaznamenány žádné výraznější zemětřesení nebo výbuchy sopek.

Flóra a fauna.

Nedostatek půdy korálových atolů neumožňuje různorodou vegetaci. Nejběžnějším druhem je kokosovník ořechoplodý, který tvoří základ pro produkci kopry a je tedy velmi důležitým ekonomickým činitelem. Zemědělství slouží prakticky jen pro soběstačnost obyvatelstva. K nejčastěji pěstované zelenině můžeme zařadit yam, taro a chlebovník. Tropického ovoce se zde pěstuje široká škála.  Útesy jsou naopak na různorodost, zejména vodní faunu a flóru velmi bohaté. Ze živočichů vyskytujících se nad hladinou vodní ptactvo, hmyz a drobní plazi. Na Tuamotu žije asi 57 druhů ptáků, ale přibližně pětina z nich je endemická. Třináct druhů je ohrožených a jeden už vyhynul.

Geologie.

Všechny korálové atoly jsou nízké ostrovy, tedy písečná vyvýšenina na povrchu korálového útesu. Jihozápadně od ostrova Palliser je ostrov Makatea, který je jeden ze tří fosfátových kamenných ostrovů v Tichém oceánu.  Na severozápadě souostroví je kruhový atol Taiaro, který je jedním z mála příkladů zcela uzavřené laguny. Atol byl organizací UNESCO v roce 1977 prohlášen biosférickou rezervací.

Historie.

Dávná historie souostroví zůstává tajemstvím, protože zde bylo nalezeno málo archeologických nálezů. Archeologické nálezy naznačují, že západní Tuamotu bylo osídleno v 7. století. Na atolech Rangiroa, Manihi a Mataiva se našly zbytky ceremoniálních plošin (nazývaných "marae") vytvořených z korálových bloků, ale přesný věk není znám.  Prvním zdokumentovaným Evropským návštěvníkům byl portugalský mořeplavec Fernão de Magalhães, který oblast navštívil v rámci jeho objevitelské plavby kolem světa v roce 1521 ve službách španělské Koruny. Po něm následovaly:  Ani jedna z těchto návštěv neměla politické důsledky. Ostrovy zůstaly nadále pod vlivem Polynéské královské dynastie Pomar z Tahiti.  Toto vládnutí narušili až první křesťanští misionáři v 19. století. Následně začal vzkvétat i obchod s perlami, z nichž Evropští obchodníci udělali velmi lukrativní zboží. Francie donutila tahitského krále k abdikaci a obsadila ostrovy bez nutnosti anexe.  Tuamotu se dostalo do celosvětových titulků v roce 1947, kdy norský archeolog a dobrodruh Thor Heyerdahl po dlouhé plavbě na balsovém voru Kon-Tiki ztroskotal na atolu Raro. Naposledy byla část atolů středem pozornosti během francouzských nukleárních testů na atolech Mururoa a Fangataufa.

Tuamotu (francouzsky "Îles Tuamotu," tahitsky "Tūāmotu mā)" je jeden z největších řetězů korálových atolů na světě, který pokrývá plochu zhruba odpovídající rozloze západní Evropy. Administrativně patří pod Francouzskou Polynésii.


Evropský parlament mládeže v ČR.

Evropský parlament mládeže v ČR, z.s. (EPM v ČR) je zapsaný spolek pořádající studentské konference a další vzdělávací akce určené středoškolským studentům, kterých se každý rok účastní přes 1000 studentů středních škol. EPM v ČR navíc vybírá delegáty, kteří reprezentují ČR na mezinárodních zasedáních. EPM v ČR vznikl na ustavující schůzi 27. listopadu 1998 a jako občanské sdružení byl registrován 18. ledna 1999. Členy jsou studenti, kteří absolvovali zahraniční zasedání EYP a učitelé, kteří mají zájem se podílet na rozvoji organizace. V roce 2014 byla EPM v ČR udělena Cena evropského občana jako uznání mimořádných výsledků v oblasti evropské angažovanosti, integrace a spolupráce.

Akce Evropského parlamentu mládeže v ČR.

Národní výběrová konference.

Národní výběrové konference (NVK) jsou jednou z hlavních aktivit Evropského parlamentu mládeže v České republice. NVK se koná jednou ročně (zpravidla na jaře) a jejím hlavním účelem je vybrat dvě delegace (čítající pět členů), které se následně zúčastní mezinárodních zasedání EYP. První Národní výběrová konference byla uspořádána v roce 1999. Těchto konferencí se zúčastnilo přes padesát středních škol, což znamená zhruba pět set studentů.

České fórum.

Na rozdíl od Národní výběrové konference se Českého fóra neúčastní školní týmy, ale studenti jako jednotlivci. Delegáty jsou pouze studenti z ČR, ale v týmu facilitátorů jsou i členové EYP ze zahraničí.

Evropské fórum.

Od Českého fóra nebo Národní výběrové konference se Evropské fórum liší nejen délkou konání, ale především množstvím a škálou účastníků, neboť tohoto zasedání se účastní zahraniční delegace vybrané vždy národní komisí EPM daného státu. Evropských fór se účastní cca 130 delegátů a až 50 členů organizačního týmu složeného ze zkušených vedoucích komisí, žurnalistů a organizátorů z mnoha zemí.

Projekt Understanding Europe.

Projekt Understanding Europe je politicky neutrální a nezávislý vzdělávací program o Evropské unii pro žáky středních škol, jehož úkolem je žáky interaktivní formou seznámit se základními principy fungování Evropské unie. Původně německý projekt pod hlavičkou Schwarzkopf Stiftung Young Europe s úspěchem přispívá ke zvyšování politického povědomí v mnoha státech Evropy.

Zahraniční akce Evropského parlamentu mládeže.

Mezinárodní zasedání.

Mezinárodní zasedání EYP trvá 10 dnů a koná se třikrát do roka v různých evropských zemích. Jeho náplň tvoří procedurálně věrná kopie práce Evropského parlamentu. Ta je obohacena doprovodným programem a aktivitami. Jarní a podzimní zasedání jsou vyhrazena delegacím středních škol účastnických států, letní potom jednotlivcům, kteří se již některého mezinárodního zasedání zúčastnili.

Regionální fóra.

Do kategorie regionálních fór patří další konference Evropského parlamentu mládeže, které jsou otevřené mezinárodní účasti. Ročně se jich po celé Evropě uspořádá několik desítek. Výraz „regionální fórum“ se v žargonu Evropského parlamentu mládeže drží od doby, kdy byly na tyto akce zvány pouze delegace z určitého regionu. Dnes se ale většiny regionálních fór účastní delegace z různých částí Evropy. Některé národní organizace Evropského parlamentu mládeže proto nyní svá regionální fóra nazývají „European Forum“ a podobně - to je případ i České republiky.  Další zmatek způsobuje fakt, že v některých zemích se pojmem „regionální fórum“ označuje místní předkolo národní výběrové konference. Tak je tomu například ve Finsku nebo ve Francii.

Evropský parlament mládeže (anglicky European Youth Parliament – EYP) je nepolitická a nevýdělečná mezinárodní studentská organizace. EYP pořádá konference, na kterých převážně středoškolští studenti diskutují o různých tématech evropské politiky. EYP byl založen v roce 1987 ve Francii. Od roku 2005 spadá pod německou nadaci Schwarzkopf-Stiftung Junges Europa, která zajišťuje jeho nepolitický a neziskový charakter.


Život.

Narodil se v kurdské rodině, ve vesnici Hemite na jihovýchodě dnešního Turecka (tehdy Osmanské říše). Jeho rodný kraj, rovina Çukurova, se stal dějištěm většiny jeho knih, příběh o zbojníkovi Ince Memedovi nevyjímaje. Kemal sám roli rodného kraje a inspirace načerpané z něj vždy velmi zdůrazňoval. „Nikdo se nemůže stát velkým romanopiscem, pokud nemá svoji vlastní Çukurovu,“ řekl například.  Když mu bylo pět let, sirotek, jehož jeho rodina adoptovala, zavraždil jeho otce. Stalo se to v mešitě při modlitbě a Kemal byl události přímým svědkem (Zážitek vraždy otce později zpracoval i literárně, v románu z roku 1980). Způsobilo mu to obrovský šok a také řečovou vadu. Té se zbavil až ve dvanácti letech. Řečová vada se neprojevovala, když zpíval, a proto se začal zpívání, i jako druhu terapie, intenzivně věnovat. To mu otevřelo cestu k tureckému folklóru. Někteří literární odborníci soudí, že turecký folklór je klíčem k celé poetice jeho děl.  Písně mu ovlivnily život i tím způsobem, že začal toužit si je zapisovat. K tomu potřeboval umět číst a psát, a tak přemluvil matku, aby ho poslala do školy, která byla vzdálená 10 kilometrů. Naučil se číst a psát jako jediný ze své rodné vsi. To mu později otevřelo cestu k novinařině a literatuře.  Jeho dětství ho poznamenalo ještě jinak, přišel též o pravé oko, když nešťastně manipuloval s nožem.  Přestože se jeho matka znovu vdala (za svého švagra), rodina byla ve složité ekonomické situaci, mimo jiné proto, že všichni tři Kemalovy sourozenci zemřeli na malárii. Kemal kvůli tomu ani nedokončil středoškolské vzdělání a šel pracovat na bavlníkové a rýžové plantáže a do továrny. Živil se ale také jako vesnický učitel, nosič vody, švec, řidič traktoru, písař a mnohými jinými profesemi. Do svých třiceti let vystřídal dle svých slov 40 zaměstnání.  V té době se též stal aktivistou marxistické Turecké strany pracujících. Za své politické aktivity byl pronásledován. Poprvé se dostal do vězení v roce 1950, a to za „socialistickou propagandu“.  Po propuštění z vězení se v něm projevila touha psát. Pořídil si psací stroj a jako řada jiných autorů z chudších poměrů se uchytil v novinařině. Získal redaktorské místo v istanbulských levicově orientovaných novinách "Cumhuriyet" ("Republika"). Proslul zde zejména reportážemi z Anatolie, kterou procestoval jako námezdní dělník křížem krážem. Jeho reportáže mu zajistily velký respekt a získal za ně i Cenu asociace novinářů.  V roce 1967 se osamostatnil a založil marxisticky orientovaný týdenník "Ant". Tím si vysloužil znovu trest vězení, opět za zakázanou propagandu marxismu.  Později se začal více věnovat psaní románů, do novin přispíval jen výjimečně. Psal též filmové scénáře.  V roce 1973 spoluzakládal Syndikát spisovatelů a byl zvolen jeho prvním prezidentem.  Jeho literární sláva, i mezinárodní, mu zajistila jistou ochranu před úřady, nicméně za podporu Kurdů stanul před soudem ještě roku 1995, když byl obviněn, že podporuje kurdský separatismus (šlo o článek otištěný v německém časopise "Der Spiegel"). Byl odsouzen na 20 měsíců vězení, ale jako celosvětově proslulý autor do vězení ani nenastoupil, rozsudek byl oficiálně „pozastaven“. Často se též věnoval problému řecké menšiny v Turecku.  Získal za svůj život řadu cen, mj. "Prix Mondial Cino del Duca" (1982), či Mírovou cenu německých knihkupců (1997). Je též členem francouzského Řádu čestné legie.

Dílo.

Jeho styl má blízko k jihoamerickému magickému realismu. Prostý realismus podle Kemala totiž nemůže zahrnout celou lidskou zkušenost, včetně té nevědomé. To také byl zpočátku problém pro tureckou kritiku, která od vesnického románu realismus vyžadovala. Nakonec ji však Kemalův styl okouzlil a byl vyčleněn z kategorie vesnického románu jako tzv. „anatolský román“. Byl dokonce označen za zcela originální směr, ba první turecký literární proud, který není jen nápodobou západních proudů. Autor literární teoretiky též provokuje svou oscilací mezi návratem k mýtu a modernistickými postupy (to zejména v trilogii "Dağın Öte Yüzü").  Do češtiny byly přeloženy dvě knihy, roku 1966 Státní nakladatelství krásné literatury a umění vydalo román "Zbojník Ince Memed", jejž přeložila Helena Turková, roku 1979 Odeon knihu "Jeřábi se zlatými péry", již přeložil Luděk Hřebíček.

Yaşar Kemal, vlastním jménem Kemal Sadık Gökçeli (6. říjen 1923, Hemite – 28. únor 2015, Istanbul) byl turecký spisovatel kurdského původu. K jeho nejznámějším dílům patří román "Zbojník Ince Memed" z roku 1955, v němž se statečný zbojník postaví na ochranu své milé i utlačovaného lidu, pomstí smrt své matky a zbaví vesnici útlaku mocipánů. Jeho prózy byly značně lyrické a zakořeněné v mýtu. Je řazen k takzvanému tureckému vesnickému románu, protože popisoval především život na venkově. Jeho knihy byly přeloženy do 40 jazyků.


Průběh toku.

Jménem "Tarim" je řeka pojmenovaná pod soutokem řek Jarkend, Chotan a Aksu, přičemž za pramenný tok je považovaná první jmenovaná s horním tokem Raskemdarjou, jež pramení v pohoří Karákóram. Nejvodnější zdrojnicí je však Aksu (70-80%), když druhé dvě zdrojnice v některých letech vysychají. Pod soutokem zdrojnic teče převážně po severním okraji Kašgarské roviny a obtéká ze severu poušť Taklamakan. Na středním a dolním toku se řeka rozděluje na mnohá ramena a průtoky, čímž vytváří neuspořádaný labyrint mělkých koryt a jezer široký až 80 km. V tomto úseku se má charakter mělké, nesplavné pouštní řeky s proměnlivým průběhem hlavního koryta. Na dolním toku se tok "Tarimu" přibližuje k řece Končedarja a obě řeky jsou propojeny průtoky s občasným tokem. V letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky Končedarja, naplňuje se jezero Lobnor. Naopak v letech, kdy převážné množství vody směřuje do řeky "Tarim", naplňuje se jezero Karakošun a Lobnor se naopak značně zmenšuje nebo vysychá. Jiné z ramen uhýbá k jihu a mizí někde za přehradou Daxihaizi Shuiku. V některých letech řeka končí ve slanisku východně od jezera Karakošun. Většinu povodí ve skutečnosti vyplňují písečné duny pouště Taklamakan. Těsně u řeky se drží odolná keřovitá vegetace a řídký les topolů s podrostem vrb, rakytníku řešetlákového, toještě konopného a lékořice uralské.

Přítoky.

V minulosti do Tarimu ústily řeky Kašgar, Tiznaf a Kerija, jejichž vody se od poloviny 20. století v plném rozsahu využívají na zavlažování popř. se ztrácejí v poušti.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou sněhové a dešťové srážky a na horním toku zdrojnic také ledovce. Nejméně vody má od října do dubna, nejvíce pak od května do září, kdy taje sníh v Ťan-šanu a Kchun-lunu. Od prosince do března bývá řeka zamrzlá. Maximální průtok vody na středním toku u Aralu dosahuje přibližně 2500 m3/s. Objem celkového odtoku činí pod horami přibližně 29 km3 a na dolním toku 4 až 8 km3. Srážky v Tarimské pánvi dosahují pouhých 50 až 100 mm ročně.

Využití.

Řeka je bohatá na ryby (marinka, osman, siven) a její údolí je častou zastávkou stěhovavých ptáků a na dolním toku v rákosových porostech se nacházejí i jejich hnízdiště. Údolí je řídce osídlené, obyvatelé se živí zemědělstvím v oázách (především Jarkandská, Kašgarská, Aksujská), kde využívají na zavlažování vodu z řeky a jejich přítoků.

Tarim (, transliterováno "Tarim däryasi", ) je řeka na západě ČLR v Sin-ťiangu, jedna z nejdůležitějších řek v této autonomní oblasti a nejdelší vnitrozemská řeka ve Střední Asii. Je 2030 km dlouhá od pramenů delší zdrojnice Jarkend. Povodí, které zahrnuje i povodí jezer Lobnor a Karakošun, má rozlohu 951 500 km2.


Historie.

Název soutěsky je odvozen z novoperského názvu průsmyk dar-i Alan (česky: Alanova brána). V gruzínském dějepisu se uvádí jako "Ralani, Dargani", či "Darialani". Strabón ji označoval jako "Porta Caucasica" nebo "Porta Cumana". Římský filosof Plinius soutěsku nazýval "Portae Caucasiae" či "Portae Hiberiae". Ptolemaios ji pojmenoval "Sarmatikai Pulai" (řecky: Σαρματικαι Πυλαι). Tataři ji nazvali "Darioli".  Kontrola tohoto "ucha jehly", po staletí jediného průchodu přes Kavkaz, hrála důležitou úlohu v dějinách Gruzie, Římské říše, Persie, arabských Kalifátů, Byzance a později Ruska. Až do 13. století šlo hlavně o to, zadržet pravidelně útočící bojovné nomádské kmeny ze severního Kavkazu, zejména Alany, před expanzí na jih. Od 18. století se soutěska stala životně důležitou pro spojení mezi Ruskem a Gruzií. V roce 1799 byla do svahu soutěsky vytesána vozovka Gruzínské vojenské cesty. Po dobytí Kavkazské Ibérie Pompeiem roku 66 př. n. l. zřídili Římané v soutěsce pevnost "Kumania" se zdí ze stromových klád zesílených železnými vazníky. Tuto pevnost provozovali iberští králové pod názvem "Kumli". V průběhu času byla víckrát modernizována. Její zřícenina je ještě dnes patrná na kopci na levém břehu Těreku. Skládala se z několika věží a tajného východu k řece. Persie zřídila v 5. století kastel (malý římský tábor pro malé útvary) "Biriparach", ve kterém sídlila posádka kolem 1000 vojáků. Rusko postavilo po roce 1801 na severním vstupu do soutěsky pevnost "Darialskoje" (rusky: Дарьяльское), jejíž zbytky jsou dnes vidět na gruzínském území hned vedle Rusko-Gruzínské hranice. Sovětský svaz toto přírodní "ucho jehly" využíval také, když kontroloval průjezd za pomocí vojenské hlídky a silniční závory.  V letech 2006 až 2010 byl ze strany Ruska hraniční přechod Věrchnyj Lars, a tím i přístup do soutěsky pro veškerou dopravu i pěší uzavřen.  V roce 2011 byla nad soutěskou na gruzínské straně zahájena výstavba Darialské vodní elektrárny.

Darialská soutěska, též zvaná Darialský průsmyk (, nebo, ) je 11 km dlouhá soutěska v severní Gruzii na hranici s Ruskem. Leží na východním úpatí hory Kazbek ve Velkém Kavkazu. Protéká jím řeka Těrek. Téměř 600 m vysoké skalní stěny na obou stranách soutěsky se sbíhají až na odstup pouhých 8 m. Toto "ucho jehly" na cestě přes Kavkaz mělo vždy velký strategický význam.


Život.

Duroc byl synem důstojníka a pocházel ze staré šlechtické rodiny. Byl vychováván ve armádních zařízeních svého rodného města a poté navštěvoval dělostřeleckou školu v Chalons. Po výbuchu revoluce emigroval do Německa, ale brzy se vrátil zpět do Francie. Byl v roce 1793 jmenován poručíkem 4. pluku a rychle postupoval. Roku 1796 se stal jako kapitán. Pobočníkem Napoleona Bonaparte u italské armády a během italského tažení se vyznamenal v letech 1796 a 1797 na Soči, u Brenty a Gradišky. Při přechodu Soči v březnu roku 1797, byl těžce raněn a poté byl povýšen na velitele praporu. Vynikl během egyptského tažení, zejména u Salehieh a při útoku na Jaffu následně byl opět těžce raněn v pozemní bitvě u Abukiru. Po návratu do Francie byl povýšen na brigádního generála a stal je jedním z hlavních opor Napoleona Bonaparte při státním převratu 18. brumaire. Po Marengu cestoval s diplomatickým posláním do Vídně, Petrohradu, Stockholmu a Kodaně a nezištně hájil zájmy prvního konsula. Ten jej roku 1803 povýšil na divizního generála.

První Francouzské císařství.

Po korunovaci Napoleona byl jmenován vrchním maršálkem paláce. Jako "Gouveurneur du Palais imperial, Officer de la Maison de l'Empereur, Grand Marechal du Palais" byl zodpovědný za osobní bezpečnost Napoleonovu, jak ve Francii, tak na polních taženích a staral se o veškerý běh císařské domácnosti. Roku 1805 u Slavkova během Oudinotovy rekonvalescence velel granátnické divizi. Po bitvě u Jeny a Auerstedtu roku 1806 uzavřel mír se Saskem a roku 1807 po bitvě u Frýdlantu příměří, které předcházelo Tylžskému míru, po kterém byl jmenován vévodou Friaulským (1808). Duroc se podílel na dohodách ve Fontainebleau a v Bayonne (1807–1808), které byly předehrou k francouzské vojenské intervenci ve Španělsku. V bitvě u Aspern velel dělostřelectvu na ostrově Lobau, domluvil před bitvou u Znojma příměří, doprovázel roku 1812 císaře, při jeho odjezdu od armády v Rusku do Francie a vedl zde reorganizaci gardy. Roku 1813 byl jmenován senátorem. V závěru vítězné bitvy u Budyšína utrpěl v Napoleonově doprovodu zranění, které tehdejšími medicínskými prostředky nebylo zvládnutelné (dělová koule mu roztrhala podbřišek) a on zemřel na blízkém statku 23. května 1813 v Napoleonově náručí. Napoleon koupil usedlost a zřídil tam Durocův památník. Také zařídil převoz jeho ostatků do pařížské Invalidovny, což se však uskutečnilo až roku 1847. Duroc byl nejbližším důvěrníkem Napoleonovým a téměř stále jeho pravou rukou. Jeho čistý charakter, vstřícnost, ochota a věrnost byly známy a též samotným císařem oceňovány a opláceny naprostou důvěrou. Jako jeden z mála měl i vliv na Napoleonova rozhodnutí. Smrtí Duroca byl Napoleon hluboce zarmoucen. Jak mnoho si cenil svého věrného generála se ukázalo mnoho let později, když na Svaté Heleně odkázal jeho dceři 100 000 franků. Durocovým nástupcem ve funkci vrchního maršálka paláce se stal generál Henri-Gratien Bertrand. Napoleon napsal o Durocovi na Svaté Heleně následující řádky: „"Službu vykonával přesně a pravidelně. Jeho den začínal, až tehdy, když můj se zcela uzavřel, skončil a já odpočíval. Duroc byl ryzí a mravný, zcela bez nároků něco dostávat, ale zato extrémně velkorysý v dávání"„.

Géraud Christophe Michel Duroc, vévoda de Frioul (původně Géraud Christophe de Michel, chevalier du Roc; 25. října 1772 v Pont-à-Mousson – 23. května 1813, padl v Markersdorfu u Zhořelce – Německo) byl francouzský generál a diplomat, od r. 1804 "Grand Maréchal du Palais" (tedy vrchní dvorní maršálek – neplést si tento úřad s vojenskou hodností maršála). Dále působil jako Napoleonův pobočník a byl známý jako jeden z jeho nejbližších a nejvěrnějších přátel.


Vzhled.

Borovice pinie je jehličnatý neopadavý strom, který je v době své dospělosti asi 25–30 m vysoký. Typický je svou korunou, která je deštníkovitého tvaru (v obryse je široce eliptická, někdy až polokulovitá). Kmen bývá mnohdy pokřivený, často se rozděluje těsně nad zemí v mohutné větve.  Mladé stromy mají borku šedou nebo světle šedou. Starší exempláře ji mají silně brázditou, rozdělující se do plošek, resp. plošky připomínají šupiny ryb. Mladé větévky jsou šedozelené, na koncích s pupeny, které mají na koncích světlehnědé šupiny s nepravidelně rozštěpenými okraji.  Jehlice jsou tmavohnědé až šedozelené s velice tenkými podélnými proužky, špičaté a mnohdy hodně volné, zhruba 10–20 cm dlouhé a přibližně 2 mm široké. V brachyblastech jsou po dvou, někdy i po třech jehlicích.  Válcovité samčí šištice jsou dlouhé kolem 1 cm. Rostou ve velkých počtech.  V době své zralosti jsou samičí šištice leskle světle hnědé až hnědočervené, asi 8-14×10 cm velké, vejcovité až oválné. Semínka jsou jedlá, ale dozrávají až za tři roky po opylení (na podzim až v zimě).

Výskyt.

Kolem Středozemního moře je typickým jehličnanem a vytváří zde porosty. Ty původně byly pouze nedaleko Mediteránu, u jeho západního pobřeží. V současnosti se ale tato borovice hojně vysazuje v téměř celé oblasti Středozemního moře.

Nároky.

Pinie potřebují k růstu prohřáté, suché a kypré půdy. Ve střední Evropě nejsou schopny přežít ani mírnou zimu, protože nesnesou mráz.

Využití.

Háje a stromořadí pinie ve Středozemí jsou velmi krásné a malebné, dotvářejí krajinu. Pinie však mají kromě estetického i svůj praktický význam, protože jsou velmi odolné vůči silnému větru a ve volné krajině působí jako větrolamy.  Semena borovice pinie jsou jedlá a prodávají se pod označením „piniové oříšky“ (případně „pinocchi“, piňolky). Před konzumací je nutné je zbavit tvrdého osemení, dají se pražit a solit. Jsou považovány za delikatesu, využívají se k přípravě různých pokrmů převážně italské kuchyně. Některé směsi s příměsí nejedlých semínek pocházejících z jiných druhů borovic (zejména borovice Armandovy) mohou na několik dnů i týdnů ovlivnit vnímání chuti – veškeré chutě jsou vnímané jako nepříjemně hořké.  Dřevo pinie je hojně využíváno především jako stavební materiál (okna, dveře, schody, kuchyňský nábytek), protože je velmi pevné, tvrdé a přitom obsahuje oproti jiným druhům borovic, minimum pryskyřice.

Borovice pinie ("Pinus pinea"), zvaná též pouze pinie, je jehličnatý strom typický svým deštníkovitým habitem a tvarem šišek s masivními apofýzami. Může dorůst výšky až 30 metrů. Je charakteristickým stromem Středomoří. Vyžaduje prohřáté, suché a kypré půdy.


Účel a původ metody.

V rodinných osudech se některé příběhy (respektive vzorce chování) opakují. Pokud jsou podobnosti v příbězích nápadné, mohou se jejich aktéři ptát po příčině. Rodinné konstelace odpovídají na tuto potřebu a nabízejí jeden z pohledů na nevědomou rodinnou dynamiku.  Rodinné konstelace zavedl Bert Hellinger (*1925), který tuto metodu vyvinul v osmdesátých a devadesátých letech. Hellingerův fenomenologický přístup se částečně opírá o psychodrama, vyvinuté rakouským lékařem Jakobem Levy Moreno, rodinné rekonstrukce a sochání Virginie Satirové a hypnoterapii Miltona Ericksona.

Technika konstelací.

Rodinné konstelace formou semináře.

Technika konstelací spočívá v sestavení jakéhosi „modelu“ rodiny, vztahu nebo jiného systému ze „zástupců“ vybraných z ostatních účastníků semináře.  Klient terapeutovi popíše podstatu problému, který ho na konstelace přivedl. Terapeut klientovi navrhne, kteří lidé z jeho příběhu by měli v konstelaci vystupovat, a klient si mezi účastníky semináře vybere takové zástupce skutečných osob, kteří mu dotyčné pocitově nejvíc připomínají.  Ukazuje se, že v osobních příbězích jsou důležití nejen rodiče, sourozenci, prarodiče, ale mnohdy i vzdálenější příbuzní nebo lidé s rodinou nějak spjatí. V příbězích mívají zvlášť velký význam rodinní příslušníci, kteří jsou z vědomí rodiny vytěsněni nebo se na ně zapomnělo. Mohou to být potracené nebo brzy zemřelé děti, nežádoucí členové systému či příbuzní s tragickým osudem.  Klient si rovněž zvolí zástupce, který bude v situaci zastupovat jeho samého. Takto vybrané zástupce klient rozestaví tak, jak si myslí, že by se rozestavili sami, kdyby byli přítomni. Výchozí rozestavení tedy odpovídá jeho vnitřnímu obrazu dotyčného systému. Proto to musí dělat soustředěně a bez ohledu na formální očekávání.  Od chvíle, kdy zástupci zaujmou své pozice, se u nich začínají projevovat charakteristické pocitové reakce. Jejich pocity v konstelaci jsou překvapivě autentické a silné. Konstelace umožňují spatřit situaci v její podstatě a často vynesou na světlo skrytou dynamiku systému. Tento jev je základem metody.  Pozorováním reakcí a dotazováním zástupců dostáváme řadu informací o systému a procesech, které pod povrchem systému probíhají. Zároveň vychází najevo, zda v rozestavené konstelaci nechybí někdo, kdo ve skutečnosti v systému byl důležitý, či zda v systému nepřevzal někdo roli jiného člena rodiny. Přeskupováním systému, hledáním „správného“ místa pro jednotlivé členy a doplněním systému o další vyloučené anebo zapomenuté členy rodiny začíná proces, jehož hojivý účinek pociťuje nejen klient, nýbrž později celý jeho rodinný systém. Pro ostatní účastníky semináře je jejich „práce“ v rolích zástupců, ale i sama účast na semináři neobyčejně intenzívní a přináší vždy hluboké prožitky a překvapivé náhledy do jejich vlastního života.

Konstelace v individuálním poradenství.

Konstelace lze dělat také jako individuální poradenství. Zde se pracuje se značkami místo osobních zástupců pro jednotlivé členy systému. Klient značky rozestaví na podlahu jako by tam stáli členové systému, případně si může stoupnout na jejich místo, aby se vcítil do příslušných rolí.

Formální dělení konstelací.

Obecné principy formulované Bertem Hellingerem a používané při konstelacích lze aplikovat na rodinné systémy, pracovní či školní kolektivy a další organizační systémy. Největšího rozšíření dosáhla původní aplikace metody na rodinné systémy.

Rodinné konstelace.

Z hlediska zacílení lze Rodinné konstelace dále formálně dělit podle toho, kterou část rodinného systému řeší.

Konstelace původního rodinného systému.

V případě rodinných konstelací původního rodinného systému jde o pochopení vztahů členů původní rodiny. Patří sem sourozenci, rodiče a jejich sourozenci, prarodiče a jejich sourozenci a někdy i starší generace. Podle Hellingera je naše životní cesta silně ovlivňována událostmi a vzorci z rodinné historie, které se nevědomě přenášejí z generace na generaci.

Konstelace partnerského systému.

Dalším vztahovým systémem, jemuž lze lépe porozumět s pomocí techniky Rodinných konstelací, je systém partnerského vztahu. Do něj patří nejen partner nebo partnerka a děti, ale někdy i dřívější „důležití“ partneři a případně osoby z původní rodiny.

Systemické konstelace.

Označení Systemické konstelace se užívá pro obecnější aplikace konstelačních postupů na jakýkoliv systém tvořený vzájemně se ovlivňujícími členy.

Pracovní a organizační konstelace.

Konstelace lze s úspěchem použít i na odkrytí vnitřní dynamiky pracovních kolektivů, organizačních systémů (podnikové konstelace), ale i různých dalších systémů.

Typologie konstelací.

Konstelace v různých formách pronikají i do dalších oblastí života. Pro utřídění můžeme systemické konstelace dělit na:

Kritika.

Provádění rodinných či systemických konstelací je sice licencováno některými psychoterapeutickými společnostmi, jde ale o metodu spornou, která má četné kritiky. Je to metoda fenomenologická, nekauzální, subjektivistická, jejíž účinnost nelze standardními metodami ověřovat. Podle hodnocení Českého klubu skeptiků zde má, podobně jako u všech pseudovědeckých metod, léčbu zprostředkovávat jakási "„energie“." Často tuto metodu provozují nekvalifikované osoby. Ale nabízejí ji i odborní lékaři a psychoterapeuti.

Rodinné konstelace jsou metodou rozvoje osobnosti, sebepoznávání a psychoterapie. Umožňují názorně ukázat a pocítit souvislosti a vztahy mezi členy rodiny, případně členy širších systémů. Jejich tvůrcem je Bert Hellinger. Metoda je používána v terapii a poradenství.


Život.

Původ.

Izabela, jako dcera francouzského a navarrského krále Jindřicha IV. a jeho manželky Marie Medicejské, byla příslušnicí vládnoucího domu Bourbonů. Vyrůstala společně s pěti sourozenci: Ludvíkem (1601–1643), Kristinou Marií (1606–1663), Nikolasem (1607–1611), Gastonem (1608–1660) a Henriettou Marií (1609–1669).

Dohodnutý sňatek.

V důsledku prošpanělské politiky vedené královnou regentkou Marií Medicejskou byl dohodnut dvojitý královský sňatek stvrzující spojenectví Francie a Španělska. Samotnému sňatku předcházelo dne 9. listopadu 1615 slavnostní předání princezen na neutrálním území: na západním úpatí Pyrenejí protéká řeka Bidassoa, která tvoří přirozenou hranici mezi Španělskem a Francií; v jejím řečišti se nachází Bažantí ostrov (Ile des Faisans), kde se na okamžik setkala španělská infantka Anna a francouzská princezna.  Zde byla Izabela Bourbonská, kterou se její matka, na rozdíl od bratra Ludvíka, neobtěžovala doprovodit, předána Filipu III. a ve Španělsku se provdala za prince Asturského, budoucího krále Filipa IV. Tehdy Izabela viděla svého bratra Ludvíka XIII. naposledy.  Oba sňatky se uskutečnily "per procurationem (v zastoupení)" současně téhož dne 25. listopadu – Izabely a Filipa v Burgose, Anny a Ludvíka v Bordeaux.

Královna.

Ve Španělsku si francouzská princezna Alžběta změnila jméno na jeho španělskou podobu "Isabela". Po smrti svého tchána Filipa III. 31. března 1621 se stala královnou Španělska a Portugalska. Vynikala fyzickou krásou, vysokým intelektem a ušlechtilou povahou, které jí získaly lásku španělského lidu. Z počátku se do politických záležitostí nevměšovala a věnovala se svým zálibám. Měla ráda básně a umění vůbec. Velký zájem projevovala o divadlo.  Ke konci svého života, v období politické krize byl jejím přičiněním osvobozen králův oblíbenec hrabě Olivares.

Manželství.

Její manželství nepatřilo k vydařeným. Filip ji často podváděl a měl řadu potomků z levého boku, na veřejnosti se k ní vždy choval zdvořile. Isabela mu do své smrti roku 1644 porodila osm dětí – šest dcer a dva syny; z nich však pouze druhý syn a nejmladší dcera přežily dětská léta. I následník trůnu, asturský princ Baltazar Karel, který byl díky svojí vysoké inteligencí a vůli vládnout považován za velkou naději španělské monarchie, však zemřel předčasně ve svých šestnácti letech. Jediným přeživším potomkem tak zůstala nejmladší dcera Marie Tereza, jež se stala manželkou svého bratrance francouzského ""Krále Slunce"" Ludvíka XIV.  Po smrti manželky i syna a následníka Baltazara Karla se Filip roku 1649 znovu oženil se svou neteří Marií Annou Habsburskou.

Izabela Bourbonská či Alžběta Bourbonská (: "Élisabeth de France", "Élisabeth de Bourbon", španělsky "Isabel de Borbón"), (22. listopadu 1602, Fontainebleau – 6. října 1644, Madrid), francouzská princezna a provdaná královna španělská, portugalská, neapolská a sicilská.


Vznik.

Bezoár vzniká u přežvýkavců a vzácněji i u jiných živočichů, včetně opic a lidí, postupným hromaděním a stlačováním nestrávených zbytků potravin nebo materiálů spolykaných společně s potravou.  Je to v podstatě konkrement, patologicky vytvořený pevný útvar v dutých orgánech. Největší se nacházejí ve vnitřnostech kozy bezoárové, gazely nebo velblouda. (Koza bezoárová je pojmenována podle bezoáru.) Po objevení Ameriky se získával i z lamy alpaky.  Původně jsou to neuspořádané vláknité smotky, které se časem pohybem žaludečních stěn zakulatí nebo získají mírně podlouhlý tvar. Na nich se usazují další organické i anorganické látky, např. vápník, jež na povrchu bezoáru vytvářejí hladkou vrstvu.

Historie.

Pojmenování bezoár pochází z perštiny a znamená „ochrana před jedem“. Bezoár, nebo také bezoárový kámen, se již v prvém tisíciletí používal v Orientu, kde se mu přisuzovala magická moc. Věřilo se, že roztlučený na prášek nebo ponořený do kapaliny účinkuje jako lék při otravách všeho druhu, proti nevolnosti, bolestem, poruchám trávení, epilepsii, a dokonce proti zlým duchům.  Bezoárový kámen se ve středověku stával předmětem zájmu nejbohatších osob, byl zasazován do zlatých, umně zdobených šperků nebo i předmětů denní spotřeby, které jsou vystaveny v některých muzeích. Říšský císař a český král Rudolf II. si nechal zhotovit z bezoárového kamene pohár a věřil, že pití z něj ho ochrání před otravou jedem i před morovou nákazou, každý jed se měl stykem s kamenem neutralizovat. Do zlata zasazený bezoár je také na soupisu korunovačních klenotů Alžběty II. z roku 1962.  V tradiční čínské medicíně se dodnes používají pod názvem „Calculus macacae mulattae“ bezoáry ze žaludku opice makaka rhesus. Užívají se také dosud k léčbě rozličných neduhů v Africe.  Ve střední Evropě byly nejdostupnější bezoáry ze žaludku nebo střev kamzíka a proto se jim začalo říkat kamzičí koule, mívají velikost čočky až holubího vejce.

Bezoáry u lidí.

Ve většině případů vznikají bezoárové kameny u lidí s predisponujícími faktory: porucha motility žaludku, tj. snížená pohyblivost realizována hladkým svalstvem zapříčiněná např. diabetickou neuropatii při diabetes mellitus, snížené množství žaludeční šťávy, nedokonalé rozmělňování potravy nebo chirurgické odstranění části žaludku. Bezoár obvykle bývá nalezen v žaludku, ale obecně to může být kdekoliv mezi jícnem a konečníkem.  Bezoár se většinou zjistí endoskopii, ultrazvukovým vyšetřením nebo tomografii po klinických příznacích jako pocit plnosti, nevolnost, zvracení, bolest břicha nebo zvracení krve. Je riziko, že se může posunout do tenkého střeva a zcela ho zneprůchodnit.  Výskyt bezoáru je v dnešní době v civilizovaném světě pouze občasnou medicínskou kuriozitou. Jeho indikace je raritou, vyvolá vždy pozornost. Je totiž často spojen s psychiatrickým nebo psychologickým problémem postižené osoby.

Rozdělení.

Podle materiálu ze kterých vznikly je současná lékařská věda rozděluje do několika typů:

Odstranění.

Nejjednodušší léčebnou metodou, mnohdy úspěšnou u fytobezoárů a diospyrobezoárů, jsou žaludeční výplachy a podpora pohybu žaludečních stěn prokinetickými léky, nebo rozrušení endoskopickým rozbitím při současném podávání léku usnadňující vyprázdnění střev. Nejsou-li tyto způsoby dostačující, nastupuje chirurgické odstranění.

Bezoár je těleso vytvořené v zažívacím traktu ze spolykaného nestravitelného materiálu. Slovo bezoár pochází z perského "pád zahr" což znamená "protijed". V Indii a Tibetu, kde je dosud využíván v tradiční medicíně, se označují jako "góröčana", což znamená "býčí kámen".


Dětství.

Frederika Šarlota se narodila v Charlottenburgu jako nejstarší dítě budoucího pruského krále Fridricha Viléma II., a jako jediné dítě jeho druhé manželky a sestřenice Alžběty Kristýny Ulriky Brunšvicko-Wolfenbüttelské.  V době jejího narození seděl na pruském trůnu její bezdětný prastrýc Fridrich II. Veliký. Její otec byl královým synovcem a předpokládaným dědicem, její matka byla také jeho neteří. Jejich svazek byl mimořádně nešťastný kvůli jejich vzájemným nevěrám. Po několika poměrech s hudebníky a úředníky Frederičina matka v roce 1769 otěhotněla. Alžběta Kristýna plánovala se svým milencem opustit Prusko, byla však vyzrazena a zadržena, což vyvolalo veřejný skandál. Po rychlém rozvodu byla Alžběta Kristýna umístěna v domácím vězení na zámku ve Štětíně, kde zůstala dalších sedmdesát jedna let do své smrti v roce 1840.  Frederice Šarlotě byly v době matčina vypovězení dva roky a nikdy svou matku znovu nespatřila. Fridrich Veliký údajně pociťoval soucit s její matkou a svěřil Frederiku Šarlotu do péče své manželky Alžběty Kristýny Brunšvicko-Bevernské se slovyː "Zůstalo po ní jen toto ubohé dítě, které nemůže najít azyl jinde, než u Vás; nechte té malé apartmány, které v poslední době obývala má neteř z Holandska". Frederika Šarlota prožila u bezdětné královny Alžběty Kristýny údajně šťastné dětství. Královna se ve své praneteři a pěstounské dceři viděla a po celý život s ní udržovala čilou korespondenci.

Manželství.

Čtyřiadvacetiletá Frederika se 29. září 1791 na zámku Charlottenburg provdala za prince Frederika, vévodu z Yorku a Albany, druhorozeného syna britského krále Jiřího III. Druhý svatební obřad se uskutečnil 23. listopadu v Buckingham House. Nová vévodkyně z Yorku byla v Londýně přivítána s nadšením.  Sňatek mezi Frederikou a princem Frederikem byl uzavřen proto, aby pár poskytl britskému trůnu dědice, princ z Walesu byl v té době tajně ženatý a jeho manželský status byl komplikovaný. Princ z Walesu, který byl v té době nelegálně ženatý s Marií Fitzherbertovou údajně považoval za zbytečné vstoupit do dynastického manželství, když se jeho bratr oženil s princeznou a může tak dát trůnu dědice místo něj. Frederika byla vybrána na přání Fridricha Velikého, který nechal Jiřímu III. přečíst dopis od Frederiky, zobrazující její jemnou a láskyplnou povahu, a úspěšně očekával, že se tím dotkne Jiřího III. a přiměje ho, aby ho požádal o její ruku pro svého syna.  Po svatbě její tchyně královna Šarlota napsala královně Alžbětě Kristýněː "Pokud by k mé spokojenosti s výběrem mého syna mohlo něco přispět, byl by to živý zájem, který má Vaše Veličenstvo o osud této princezny, Vaší žačky, a ujišťuji vás, že princezna, která vyrostla pod Vaším dohledem, ve mně najde nejen matku, ale také přítelkyni; a doufám, že získáním princeznina přátelství získám také část Vašeho, což by pro mě mělo velkou hodnotu". Královna dodržela svá slova, Frederika psala do Pruska své pěstounské matce, jak s ní tchyně dobře zachází a jak se cítí v Anglii vítána. Frederika se zajímala o politické projevy a jednou zůstala ve sněmovně několik hodin, které jí připadaly jen jako minuty.  Manželství však šťastné nebylo a po třech letech již bylo zřejmé, že vévodský pár z Yorku a Albany nebude mít děti. Spolu s tímto faktem a slibem parlamentu, že zaplatí jeho dluhy, souhlasil princ z Walesu s dynastickým sňatkem. Frederika a Frederik žili odděleně, Frederika odešla do Oatlands Park ve Weybridge, kde žila až do své smrti. Vztah manželů byl po odloučení zřejmě přátelský, k usmíření a návratu k sobě však nikdy nedošlo.  Frederika je popisována jakoː "chytrá a dobře informovaná; má ráda společnost a nemá ráda žádné formy a obřady, i v tom nejdůvěrnějším vztahu si však vždy zachovává určitou důstojnost". V roce 1827 (po její smrti) se o ní tvrdilo, že byla "neškodná, ale excentrická malá žena s mimořádnou oblibou pro kočky a psy, s náznaky německé přísnosti rodinné etikety, v níž vyrůstala v Postupimi". V Oatlands se věnovala hazardním hrám. Frederika chovala mnoho psů a měla oblíbenou opici. Její tchán jednou poznamenalː "Vždy musíte k něčemu chovat náklonnost, a když chybí děti, jsou předmětem náklonnosti zvířata". Po její smrti její manžel upřímně truchlil a byl znepokojený, že by se měla splnit její přání vyjádřená v její poslední vůli.  Frederika Šarlota Pruská zemřela 6. srpna 1820 v Oatlands Park ve Weybridge v anglickém hrabství Surrey a připomíná ji památník vztyčený lidmi z Weybridge na Monument Green ve Weybridge.

Frederika Pruská ("Frederika Šarlota Ulrika Kateřina;" 7. května 1767, Charlottenburg – 6. srpna 1820, Surrey) se narodila jako pruská princezna, nejstarší dcera pruského krále Fridricha Viléma II. Sňatkem s princem Frederikem, vévodou z Yorku a Albany, druhým synem krále Jiřího III. se stala také britskou princeznou.


Definice.

Základem návrhového vzoru abstraktní továrna je poskytnutí interface pro vytváření rodin souvisejících objektů, aniž by bylo třeba specifikovat jejich konkrétní třídu.

Použití.

Jednotlivé továrny určují přímo typy objektů, které vytvářejí. Ve většině jazyků se tak obvykle děje použitím klíčového slova new. Nicméně továrna vrací abstraktní ukazatel na vytvořený konkrétní objekt.  Díky tomu není klientský kód zatěžován vytvářením objektů, ale o vytvoření požádá objekt továrny, která vrací objekt požadovaného abstraktního typu pomocí ukazatele na tento objekt.  Protože továrna vrací pouze abstraktní ukazatel, klientský kód nezná aktuální konkrétní typ objektu, který byl právě vytvořen. Nicméně abstraktní továrna musí znát konkrétní typ objektů, které mají být vytvářeny. To se může dozvědět například z konfiguračního souboru. Důsledkem toho je:

Diagram tříd.

Metoda codice_17 v interfacu codice_18 vrací objekty typu codice_19. Jaká implementace codice_19u bude vrácena, záleží na tom jaké implementace codice_18 obslouží volání metody.  Pro jednoduchost diagramu je jsou zobrazeny pouze třídy pro vytváření jednoho typu objektů (tlačítek). Jednoduše lze však doplnit abstraktního předka například pro kurzor a jeho konkrétní implementace WinCursor a OSXCursor.

Příklady.

Výstupem příkladů by mělo být buďto "I'm a WinButton" nebo "I'm an OSXButton" podle toho, jaký druh továrny byl použit. Povšimněte si, že aplikace nemá tušení, jaký druh GUIFactory dostane, ani jaký druh tlačítka tato továrna vytvoří.

Java.

/* GUIFactory example -- */  interface GUIFactory {  class WinFactory implements GUIFactory { class OSXFactory implements GUIFactory {  interface Button {  class WinButton implements Button { class OSXButton implements Button {  class Application {  public class ApplicationRunner {

C#.

/* GUIFactory example -- */  using System; using System.Configuration;  namespace AbstractFactory

C++.

/* GUIFactory example -- */  using namespace std;  class Button { public: };  class WinButton: public Button { public: };  class OSXButton: public Button { public: };  class GUIFactory { public: };  class WinFactory: public GUIFactory { public:  };  class OSXFactory: public GUIFactory { public: };  class Application { public: };  GUIFactory * createOsSpecificFactory() {  int main(int argc, char **argv) {

Objective-C.

/* GUIFactory example -- */  @protocol Button - (void)paint; @end  @interface WinButton : NSObject <Button> @end  @interface OSXButton : NSObject <Button> @end  @protocol GUIFactory - (id)createButton; @end  @interface WinFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface OSXFactory : NSObject <GUIFactory> @end  @interface Application : NSObject - (id)initWithGUIFactory:(id)factory; + (id)createOsSpecificFactory:(int)type; @end  @implementation WinButton - (void)paint { @end  @implementation OSXButton - (void)paint { @end  @implementation WinFactory - (id)createButton { @end  @implementation OSXFactory - (id)createButton { @end  @implementation Application - (id)initWithGUIFactory:(id)factory { + (id)createOsSpecificFactory:(int)type { @end  int main(int argc, char* argv[]) {  [[Kategorie:Návrhové vzory]]

Abstraktní továrna () je softwarový návrhový vzor, který poskytuje možnost "obalit" skupinu individuálních konkrétních továren, které mají společné téma. Obvyklé použití vzoru spočívá ve vytvoření konkrétní implementace abstraktní továrny, za jejíhož použití vyrábí potřebné objekty. Klient se nestará o to, které konkrétní objekty vyrábí která konkrétní továrna, protože používá jednotné rozhraní abstraktní továrny. Vzor odděluje detaily implementace skupiny objektů od jejich obecného používání.


Původ.

Podle dějepisce Ibn Chaldúna, Tárik ibn Zijád pocházel z berberského kmene Nefzaúa, zvláštní větve Úlhasasů, kteří žijí dodnes na březích řeky Oued Tafna, nacházející se dnes v Alžírsku. Poté, co berberská společenství po dlouhých bojích na přelomu 7. a 8. století přijala islám, stali se jejich bojovníci údernou silou zdejších vojsk, podléhajících Umajjovskému chalífátu. Jedním z nich byl i Tárik ibn Zijád.

Život.

Tárik se pravděpodobně vyznamenal v bojích, které v Maghribu vedl Músa ibn Nusajr v letech 708–711. Músa ho učinil správcem v přímořském Tangeru, odkud následně vycházely kořistnické výpravy směřující přes Gibraltarskou úžinu na Pyrenejský poloostrov. Zde se v té době nacházelo upadající království Vizigótů.  Podle jedné z verzí vedl roku 710 Músa ibn Nusajr útok na Ceutu. Místodržící, jakýsi hrabě Julián (pravděpodobně velitel podléhající Vizigótům nebo Byzanci), město ubránil a s muslimy uzavřel spojenectví. Ti následně provedli útokem průzkum protějšího pobřeží v oblasti Algericasu. Na následující rok byla poté naplánována další výprava.  V dubnu 711 byl Tárik ibn Zijád vyslán přes Gibraltarskou úžinu v čele 7 000 mužů. Vylodil se v místě, které se pak nazývalo Džebel el Tárik – „Tárikova skála“ (dnešní Gibraltar). Jeho vojsko poté směřovalo severozápadním směrem, postupovalo pomalu a prozkoumávalo krajinu. Mezi řekami Barbate a Guadalete narazil Tárik na vizigótské vojsko, které vedl král Roderich. Pravděpodobně někde u ústí řeky Guadalete došlo ke střetu. Bitva u Guadalete, známá také jako bitva u Jerez de la Frontera, se odehrála v červenci 711. Tárikovo vojsko mělo po příchodu posil kolem 12 000 bojovníků a utkalo se údajně s vizigótskou armádou o síle 90 000 mužů. Vizigótské spory a kronikáři zmiňovaná zrada části vojska v průběhu boje, vedly k jejich zdrcující porážce. Roderich na útěku utonul. Muslimové získali velký počet zajatců, mezi nimi i členy královské rodiny a urozené šlechtice. Tárik poté pronásledoval zbytky Vizigótů a zničil je v bitvě u Ecije. Poté pronikl ke Cordobě, kterou mu pomohli obsadit zdejší Židé. Zde ho zastihla zpráva od Músy ibn Nusajra, který mu rozkázal, aby zastavil postup. Berberský velitel však pokračoval v separátním postupu, dobyl Jaén a směřoval na sever, kde 11. listopadu vstoupil do Toleda, hlavního města říše Vizigótů. Roku 712 pak jeho vojska pronikla dále na sever, protáhla Leónem a pronikla až do Asturie k Astorze.  V červnu 712 dorazil do Algericasu sám Músa ibn Nusajr s armádou 18 000 vojáků. Zamířil na sever přes Medinu-Sidonii a Sevillu. Poté se setkal s Tárikem. Nechal ho uvěznit, přičemž nešetřil políčky (závist z úspěchu podřízeného), protože neuposlechl rozkazu a nezastavil výboje v Cordóbě. Věznil ho však jen krátce, vynikající velitel byl na zásah jiných důstojníků propuštěn a opět postaven v čela muslimských vojsk. Oba velitelé pak v následujících letech obsadili více než dvě třetiny Pyrenejského poloostrova.  Roku 714 byli Músa ibn Nusajr a Tárik ibn Zijád povoláni do Damašku k chalífovi al-Valídovi. Músa údajně vezl velkou část kořisti, kterou se v království Vizigótů podařilo získat (poklady, zajatce etc.). V Damašku ale byli nařčeni ze zpronevěry, což znamenalo jejich politický pád a následnou smrt v zapomnění. Jejich stopy zde mizí.

Význam.

Tažením Tárika ibn Zijád padlo Vizigótské království, které na Pyrenejském poloostrově existovalo od 6. století. Roku 714, kdy Músa a Tárik opouštěli poloostrov, se následníci vizigótského královského rodu vzdali svého následnictví ve prospěch umajjovského chalífy, čímž éra Vizigótů definitivně skončila.  Zároveň však muslimská expanze zcela změnila uspořádání poloostrova, které po nebývalém úpadku nastoupilo jednak cestu rozkvětu, jednak éru dalších bojů, které se nazývá reconquista.

Tárik ibn Zijád (? – 720?) (arabsky طارق بن زياد), známý ve španělské historii a legendách jako "Taric el Tuerto" (Tárik jednooký), byl propuštěncem a vojenským velitelem, který vstoupil do služeb Músy ibn Nusajra, dobyvatele severozápadní Afriky (dnes nazývané jako Maghreb) v letech 708–711.


Život jako chalífa – vláda Al-Mansura.

V roce 976 po smrti jeho otce a umajjovského chalífy, kterým byl Al-Hakam II., byl desetiletý Hišám (který se stal córdobským chalífou) ohrožen vlivnými dvořany, kteří si nepřáli jeho následnictví. Vzhledem k nízkému věku nebyl schopen samostatné vlády a proto jeho matka Subh požádala prvního ministra Jafara al-Musáfího, aby společně s Al-Mansur ibn Abi Aamirem, v křesťanském světě známým jako Almanzor, vládl jako regent za jejího syna do doby jeho plnoletosti. V roce 978 Almanzor dosáhl pozice hijába, úředníka s postavením srovnatelným s postavením vezíra. Příliš mladý k vládnutí, Hišám II. předal v roce 981 vládu Al-Mansurovi. Ten se tak stal skutečným vládcem córdobského chalífátu a byl jím až do své smrti v roce 1002. Al-Mansur ibn Abi Amir si tedy zachoval své postavení všemocného vládce, Hišáma II. držel v paláci Medina Azahara v podstatě jako vězně. Držel jej tam ve vyhnanství po většinu Hišámovy vlády, kdy měl vládnout jako 3. chalífa Córdoby. Almanzor vedl úspěšné boje proti křesťanským mocnostem na španělském severu. Pokořil Barcelonu v roce 985, León v roce 988, zvítězil v Galícii v bitvě u Santiaga de Compostela v roce 988. Almanzor přivedl córdobský chalífát na vrchol islámské moci v Iberii.  Almanzor si vydobyl značný vliv na státní správu a s pomocí svých věrných odstranil Hišámova strýce, který byl vzhledem k bezdětnému Hišámovi jeho případným nástupcem. Almanzor byl oficiálně sice poradcem, ovšem "de facto" se stal vládcem, vedl vojenská tažení proti křesťanským sousedům, potlačil povstání v Maroku a získal tamní území a také córdobský trůn pro svého syna na úkor Hišáma. Toto období bylo pro Córdobu obdobím vrcholným.

Vláda Abd al-Malika.

V roce 1002, po smrti svého otce Almanzora, se jeho syn Abd al-Malik (1002–1008) stal de facto vládcem chalifátu a vedl úspěšný boj proti království Navarra a proti Barceloně. V roce 1008 Abd ur-Rahman Sangul (1008–1009), druhý syn Almanzora, údajně otrávil svého bratra Abd al-Malik al-Muzaffara, který v říjnu roku 1008 zemřel. V roce 1009 Abd al-Rahman Sanchuelo (983 – 3. března 1009), zvaný též Abd al-Rahman Sangul, syn Almanzora, jenž byl sice oficiálně jen prvním ministrem chalífy Hišáma II., měl ve skutečnosti veškerou moc, stejně tak, jako předtím jeho otec. Abd al-Malik al-Muzaffar tedy jednal stejným způsobem.

Vláda Mohameda II. al-Mahdiho.

Mezitím co Abd al-Rahman Sanchuelo vedl válku proti Alfonsu V. Leónskému v Leónu, Muhammad II. al-Mahdi násilím převzal vládu v Córdobě. Hišáma II. držel jako rukojmí v Córdobě. V listopadu téhož roku, jen několik měsíců poté, co převzal vládu v chalífátu, byl Mohamed II al-Mahdi svržen berberskou armádou (kterou si sám do země přivedl a která ho opustila). Berbery vedl Sulayman ibn al-Hakam, který zvítězil v bitvě u Alcoley. Po bitvě byl Abd al-Malik al-Muzaffar vyhoštěn do Toleda. Sulayman poté obléhal Córdobu a osvobodil Hišáma II. Sulajman ibn al-Hakam byl svou berberskou armádou jmenován chalífem a tuto pozici si udržel až do května 1010, kdy Mohamed II. al-Mahdi znovu dobyl území chalífátu. Chalífát Hišámovi II. vrátili až křesťanští vojáci vedení al-Wahdidem. Hišám II. vládl jako chalíf v letech (1010 až 1013).

Osobní život.

Hišám II. byl bezdětný a měl otevřeně harém s muži.

Hišám II. (966 – 19. dubna 1013) celým jménem Abu'l-Walid Hišám II al-Mu'ayyad bi-llah (arabsky: أبو الوليد هشام المؤيد بالله ) byl synem Al-Hakama II. a Subh z Cordoby. Byl 16. umajjovský chalífa a třetí panovník Córdobského chalífátu. Území na Pyrenejském poloostrově, v té době nazývanému Al-Andalus, vládl v letech 976–1009 a 1010–13. Po většinu doby jeho chalífátu za něho ve skutečnosti de facto vládl Al-Mansur.


Životopis.

Angela byla dcerou Jana Mericiho a Kateřiny dei Bianchi ze Salò, měla měděné vlasy, sama se údajně naučila číst a mimo jiné prý byla obdařena schopností urovnávat spory a naslouchat lidem, utišit jejich duševní bolest. Spolu se starší sestrou a bratrem vyrůstala na statku v Grezze. Po krátké době jí ovšem zemřela matka, otec i starší sestra, kterou měla nejraději. Po její smrti měla první vidění, ve kterém se jí zjevila u místa zvaného "Machetto" duše její zemřelé sestry, jak stoupá k nebi obklopena anděli. Spolu s bratrem se roku 1492 odstěhovala ke strýci do Salò, mezitím vstoupila do františkánského třetího řádu (terciáři) a měla své druhé vidění, ve kterém měla být pokoušena satanem v podobě krásného anděla, kterému se ale vzepřela, načež zmizel. Po návratu na usedlost v Grezze již byla oslovována "sur Anzola" – sestra Anděla. Třetí zjevení mělo proběhnout blízko Maguzzana na místě zvaném "Brudazzo", kde se jí zjevil žebřík, spojnice mezi nebem a zemí, po němž stoupali andělé a panny i s její zemřelou sestrou.  V roce 1516 se odstěhovala zpátky do rodné provincie Brescia, aby na návrh františkánů pečovala o vdovu Kateřinu Patengolovou. V té době byla již Angela duchovní matkou a rádkyní vévody Františka II. Sforzy, setkává se s Gabrielem Cozzanem a Isabettou Pratovou. Mezi lety 1520-1530 podnikla Angela poutě na svatá místa, v roce 1529 se přestěhovala do Cremony a v roce 1532 byla zproštěna na vlastní žádost povinnosti být pohřbena ve františkánském kostele.

Hodnocení a význam.

Její osobnost lze vykládat ve dvojím smyslu, které si ovšem ve výsledku neprotiřečí. Angelu Merici, i když není možné potvrdit ani vyvrátit, zda skutečně v Boha věřila nebo ne, si lze stejně dobře představovat bez všech katolických přídavků o neuvěřitelných zázračných viděních, nebo o jejím oslepnutí a znovuobnovení zraku, které o ní vznikly, aby mohla být kanonizována, jako obyčejnou ženu, která prostě jen usilovala na svou dobu přijatelnými prostředky o zajištění lepšího života sobě a stejně smýšlejícím ženám, které toužily po svobodném životě bez nutnosti finanční závislosti na muži. Lidského práva, které bylo tehdy a ještě na dlouhou dobu poté dosažitelné pro obyčejné ženy jen pod klauzurou v klášteře, nebo u žen s dostatečnými finančními prostředky „urozeného“ původu, které si takový rovnoprávný život mohly dovolit i bez klauzury, ovšem s manželem po svém boku (například Isabela Kastilská).  Angelin počin byl tedy na svou dobu velice odvážný a v jistém ohledu šokující. Mohla si to ovšem dovolit jako sestra františkánského řádu, zasvěcená bohu - proti tomu nemohl nic namítat ani papež. A tak v roce 1535, pět let před svou smrtí, ustanovila spolu s 28 pannami Společnost svaté Voršily (pro srovnání - ve Španělsku založil roku 1539 Ignác z Loyoly Tovaryšstvo Ježíšovo) a roku 1536 byla schválena její řehole, kterou nadiktovala Gabrielovi Cozzanovi, svému kancléři, a která vznikla právě kvůli nedotknutelnosti Společnosti svaté Voršily, a církevnímu, právnímu a politickému uznání. Angela Merici nadiktovala Gabrielu Cozzanovi celkem 3 spisy: "Řeholi", "Rady pro kolonely" a "Závěť neboli Odkazy pro správce z řad šlechtičen". Ve své Závěti zmiňuje Angela mimo jiné jistou Isabettu Pratovou, bohatou vdovu, která již v roce 1533 věnovala vznikající společnosti prostory na Dómském náměstí v Brescii.  Panny voršilky nebyly mnišky, nenosily stejný hábit, nebyly vázány na mužský řád, neskládaly veřejné sliby, nežily v klauzuře, neměly společný život. Společnost dostala svoje jméno po legendární ženě jménem Voršila, žijící na rozmezí 3. a 4. století v Británii, narozené do královské rodiny, která poté, co byla požádána o ruku pohanským synem jednoho krále, souhlasila se sňatkem pod podmínkou, že bude smět ještě tři roky s jedenácti tisíci pannami na jedenácti lodích křižovat světem a žít v panenství. Jednoho dne údajně bouře zahnala lodě na řeku Rýn, plavba pokračovala k Basileji, odtud do Říma a nakonec do Kolína, kde byly napadeny kmenem Hunů a umučeny. Katolická církev celou legendu vykládá ve smyslu boje křesťanství s pohanství, jako obranu panenství, odvahu čelit neznámému pro uskutečnění vůle boží.  Díky Angele Merici tak byl v době reformace umožněn „život zasvěcený bohu“, nevázaný na řeholní jurisdikci a legitimizující nový životní styl žen, který měl přestat být považován za něco společensky nevhodného a méněcenného, ovšem nezůstalo tomu tak na dlouho dobu, neboť již v sedmnáctém století musely sestry voršilky klauzuru přijmout.

Zobrazování.

Angela Merici bývá zobrazována v řádovém oděvu, někdy se žebříkem (který jinde nahrazuje hůl - větev s osekanými větvemi), křížem, nebo růžencem, knihou, lilií (symbol panenství) a dětmi, které vyučuje. Roku 1768 ji blahořečil papež Klement XIII. a roku 1807 svatořečil papež Pius VII.

Svatá Angela Merici, (21. března 1474, Desenzano del Garda – 27. ledna 1540, Brescie), byla italská zakladatelka řádu svaté Voršily. Žila v období renesance, čase největšího rozkvětu italského umění a velkých objevů, a taktéž zažila i dobu rozčarování po vyplenění Říma roku 1527. Byla současnicí takových osobností, jako byli například Michelangelo, Kryštof Kolumbus, Mikuláš Koperník a světců Terezie z Ávily nebo Ignáce z Loyoly a Františka Xaverského.


Popis.

Kigélie je strom s rozložitou korunou, dorůstající výšky až 18 metrů a šířky koruny až 20 metrů. Listy jsou lichozpeřené, až 50 cm dlouhé, řapíkaté, vstřícné nebo v přeslenech po 3, nahloučené u konců větví, složené ze 3 až 6 párů lístků. Jednotlivé lístky jsou eliptické, podlouhlé až kopinaté, až 20 cm dlouhé a 6 cm široké, poněkud kožovité, na vrcholu zaokrouhlené, celokrajné nebo při vrcholu drobně zubaté, přisedlé nebo krátce řapíčkaté. Žilnatina je zpeřená, tvořená 7 až 12 páry postranních žilek. Květenství jsou latovitá, převislá, až 90 cm dlouhá. Květy jsou kaštanově červené, miskovité, 6 až 13 cm dlouhé. Kalich je zvonkovitý, zakončený 2 laloky. Koruna je zvonkovitá, dvoupyská, s krátkou korunní trubkou. Horní pysk je dvoulaločný, spodní trojlaločný. Tyčinky jsou 4 + 1 staminodium. Plody jsou válcovité, až 100 cm dlouhé a 18 cm široké. Mohou vážit až 12 kg a připomínají šišku salámu. Plod je nepukavý a obsahuje vláknitou dužninu a velká bezkřídlá semena.

Rozšíření.

Kigélie africká je rozšířená v celé tropické subsaharské Africe a zasahuje až do Jižní Afriky. Nejčastěji roste jako součást řídké stromové vegetace na vlhčích savanách, v galériových poříčních lesích a ve vlhkých lesích podél řek. Je rozšířena od nížin do nadmořských výšek okolo 1800 metrů.

Ekologické interakce.

Květy kigélie se otevírají na noc, visí na dlouhých stopkách, nepříjemně páchnou a jsou opylovány zejména netopýry. Spodní pysk květu má vrásčitý povrch, aby se na něm mohl netopýr dobře zachytit. Květy navštěvuje i různý hmyz, zejména včely a lišaji.<ref name="mam-8/2"></ref>

Taxonomie.

Druh "Kigelia africana" je silně variabilní a v minulosti bylo rozlišováno až 18 jednotlivých druhů, které byly později shrnuty do jediného variabilního druhu. Mnohé formy se ukázaly být ekologickými adaptacemi, podmíněnými prostředím.

Význam.

Nápadné plody kigélie jsou nejedlé a pro člověka jedovaté. Pražená semena slouží v Africe v dobách hladu jako nouzová potravina. Smažené či fermentované plody se používají k ovonění místního piva. Kigélie je v Africe, Austrálii, jihovýchodní Asii i jiných částech světa vysazována jako zajímavý okrasný strom, poskytující kvalitní stín. Kvůli masivním plodům nebývá vysazována na ulicích měst a ve veřejných parcích. Dřevo je tuhé a místně je využíváno např. k výrobě dlabaných kánoí.  Kigélie je složkou různých komerčních přípravků na kožní choroby. V místní africké medicíně jsou využívány všechny části rostliny. Slouží zejména při léčení zranění, vředů, syfilis, revmatismu a při ledvinových a žlučníkových chorobách. Odvar z kůry a listů slouží jako protijed při hadím kousnutí. Kigélie je využívána i v indické medicíně.  V mnohých afrických komunitách jsou tyto stromy uctívány a ochraňovány před pokácením.

Kigélie africká ("Kigelia africana") je tropický strom z čeledi trubačovité. Je to jediný druh rodu kigélie. Je to rozložitý strom se zpeřenými listy a nápadnými kaštanově červenými miskovitými květy, které opylují netopýři. Masivní, válcovité, nejedlé plody daly stromu jméno salámový strom. Kigélie je rozšířena v tropické Africe a pěstuje se v tropech všech kontinentů. Má význam zejména v medicíně a jako tropická okrasná dřevina.


Život.

Mládí a počátky kariéry.

Pocházel z rodiny španělského osadníka a španělsko-portugalské matky. Rodina se usadila v Provincii Entre Ríos, kde se začala věnovat zemědělství a místní politice. Poté, co v roce 1810 v Buenos Aires proběhla tzv. Květnová revoluce, odešla celá rodina na území Banda Oriental (současná Uruguay), kde se připojila k stoupencům španělské monarchie. Už o dva roky se však vrátili a Justa Josého poslali studovat do Buenos Aires. V roce 1819 se vrátil do Entre Ríos a v obci u města Concepción del Uruguay se začal věnovat zemědělství a obchodu, přičemž se postupně stal v těchto oblastech velmi úspěšný. V té době se jeho bratr Cipriano de Urquiza začal angažovat v provinční politice. V dalším období se do politiky zapojil i Justo José, v roce 1826 byl zvolen do provinčního kongresu jako poslanec za Concepción del Uruguay. Stál v čele opozice, která v roce 1826 odmítla za Provincii Entre Ríos navrhovanou ústavu. O dva roky později se stal vojenským a civilním velitelem v Concepción del Uruguay. V dalších letech se zúčastnil několika vojenských tažení.  V roce 1835 se stal guvernér Provincie Buenos Aires Juan Manuel de Rosas faktickým diktátorem celé Argentiny. Rosas prosazoval zájmy Buenos Aires na úkor ostatních částí Argentiny, což vyvolávalo mimo Buenos Aires velkou nespokojenost. V té době už Urquiza velel velkému území v Entre Ríos a současně získal velký majetek. Jeho provincie se stala brzy centrem bojů, kdy byla ohrožována hlavně občanskou válkou v sousedním Banda Oriental. Proti Rosasovi se v roce 1839 vzbouřila Provincie Corrientes, ale v bitvě v březnu 1839 byla Rosasem poražena, přičemž Entre Ríos a Urquiza Rosase podpořili. Vítězná strana po bitvě povraždila stovky zajatců, z tohoto masakru byl obviňován právě Urquiza. Následně bojoval Urquiza i na území Banda Oriental, kde také zaznamenal úspěchy. Jeho nepřítomnosti ale využil argentinský exulant Juan Lavalle, který napadl Entre Ríos a přesunul se až do Corrientes, kde začal tvořit novou armádu. Již v roce 1840 Lavalle se svou novou armádou znovu napadl Entre Ríos a následně zamířil směrem na Buenos Aires, kde však byl poražen a při ústupu na sever následně i zabit. Na konci roku 1841 byl Urquiza zvolen guvernérem Provincie Entre Ríos. Funkce se ujal 1. ledna 1842 a s přestávkami v ní setrval až do roku 1870.  Již brzy ale musel čelit invazi generála Josého María Paza, který obsadil hlavní město Entre Ríos a Urquiza musel ujít pryč. Na útěku začal organizovat nové vojsko, nemohl však hned zaútočit na svou domovskou provincii, ale bojoval v sousedních a v Banda Oriental. I během těchto vojenských kampaní nechal popravit stovky zajatců. Stále se však musel vyhýbat přímému střetu se zkušeným generálem Pazem, který ho plánoval vlákat do pasti a porazit, čemuž se však Urquiza vyhnul. Díky tomu následně uzavřel spojenectví s Provincií Corrientes právě proti Pazovi, který musel ustoupit. Proti mírové smlouvě mezi Entre Ríos a Corrientes se ale postavil Rosas a Urquiza tak musel znovu tuto provincii napadnout. V listopadu 1847 porazil vojsko Corrientes a znovu nechal povraždit stovky zajatců.

Válka o vládu nad Argentinou.

Jeho vláda nad Entre Ríos byla velmi podobná vládě Rosase v Buenos Aires. Také Urquiza vládl autoritativně a podporoval chovatele dobytka na úkor ostatních. Na druhé straně nechal budovat školy, knihovny, noviny, cesty, přístavy, modernizoval Entre Ríos a nechal vytvořit bezpečnostní složky, které však postupovaly velmi tvrdě a za nejmenší provinění hrozila poprava. Urquiza také prosazoval přísnou rozpočtovou politiku, dokázal snížit výdaje na veřejnou správu, aniž ji paralyzoval. Každý měsíc nechal zveřejňovat výdaje a příjmy provincie. Paradoxně se tak Entre Ríos stalo poměrně svobodnou a moderní provincií a federalisté z regionů začali považovat Urquiza za jediného, který by mohl svrhnout Rosase.  Rosas však chtěl kontrolovat a ovládat celý místní obchod a zablokoval hlavní řeky, což vadilo nejen Francouzům, ale i Britům, kteří společně zahájili blokádu přístavu Buenos Aires. Blokáda však po nějakém čase neúspěšně skončila, když Britové raději odpluli pryč. V roce 1848 Rosas uzavřel řeky znovu. Tentokrát však tato situace překážela i Brazílii, pro kterou bylo říční spojení velmi důležité. Poškozená se cítila i Urquizova Provincie Entre Ríos. Urquiza vyzval Rosase, aby řeky znovu otevřel a aby bylo umožněno farmářům z jeho provincie obchodovat s jinými státy. S tím však Rosas nesouhlasil. Urquiza chtěl zabránit znovuzvolení Rosase, což ten však odmítl akceptovat. Urquiza proto se svou armádou zaútočil na Rosasovo vojsko, které již dlouho obléhalo Montevideo a město konečně osvobodil. Následně vytáhl přímo proti Buenos Aires. Zde Rosas překvapivě rychle ztrácel podporu. Urquiza tak |3. února 1852 porazil Rosase v bitvě u Caseros. V Buenos Aires následně Urquizovi vojáci povraždili stovky Rosasových stoupenců. Rosas následně odešel do britského exilu, kde dožil.

Vláda nad Argentinou.

Už za krátký čas převzal Urquiza vládu nad Argentinou i formálně, když si vytvořil funkci přechodného ředitele Argentinské konfederace. Proti Urquizem navrhované ústavě se ale postavili zástupci Buenos Aires. V roce 1852 svrhli vůdcové Buenos Aires guvernéra Vicenteho Lópeze y Planes, který byl dosazen Urquizou, stejně se jim podařilo odrazit vojenskou výpravu Urquizy směřující do města na začátku roku 1853. Současně Buenos Aires oficiálně odmítlo Smlouvu ze San Nicolás a jeho zástupci opustili ústavodárné shromáždění. Stejně i ústava z 1. května 1853 nebyla ze strany Buenos Aires přijata. V roce 1854 se Urquiza stal prezidentem argentinské konfederace, s novým hlavním městem Concepción del Uruguay v Provincii Entre Ríos, resp. později ve městě Paraná. Buenos Aires přerušilo všechny styky se státem vedeným Urquizou a vyhlásilo samostatnost jako Stát Buenos Aires. Reálně se však jako samostatný stát chovalo už po svržení Urquizova guvernéra. Odpor Buenos Aires vedi José María Piran, Valentín Alsina a Bartolomé Mitre. Buenos Aires ale stále bohatlo, zatímco provincie tak jako před tím bez hlavního města, stále více chudly. Urquiza nedokázal přilákat zahraniční obchodníky do vnitrozemských míst konfederace, neboť ti zůstávali v Buenos Aires. Konfederace se dostala do obrovských finančních problémů, bankovní systém přestal prakticky existovat a Urquiza nedokázal získat žádnou zahraniční půjčku. Rozhodl se proto tuto katastrofální situaci vyřešit silou a na podzim 1859 podnikl vojenské tažení proti Buenos Aires. Dne 23. října 1859 v bitvě u Cepede porazil vojsko Buenos Aires a přinutil Buenos Aires platit pravidelné poplatky konfederaci. Urquiza sice měl sílu na obsazení Buenos Aires, ale nedokázal by ho udržet dlouhodobě.  V roce 1860 se do čela Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre a od počátku začal hlásat myšlenky sjednocení Argentiny, ale postavené na jiném principu, než chtěl Urquiza. Mitre chtěl zajistit vedoucí postavení Buenos Aires a kolem něj by postupně shromáždil zbývající provincie. Mitre organizoval v konfederaci různé menší nepokoje a vzpoury. Urquiza tak odevzdal funkci prezidenta Santiagovi Derquiovi. Znovu vytáhl do války v roce 1861, ale v bitvě u města Pavona ho tentokrát Mitre porazil. Urquiza se z bojiště stáhl a rezignoval. Následně Mitre se svou armádou začal postupovat na město Santa Fe, kde se však nesetkal s žádným odporem. Buenos Aires si vynutilo mnoho ústupků v ústavě z roku 1853. Z nich nejvýznamnější bylo zrušení vnitřních cel a podpora imigrace z Evropy. Následně rezignovali všichni federalističtí guvernéři. To znamenalo, že Argentinská konfederace byla dne 12. prosince 1861 nahrazena Argentinskou republikou s hlavním městem Buenos Aires. V roce 1862 byl Mitre zvolen prezidentem republiky. Po porážce se Urquiza vrátil do Entre Ríos, kde vykonával funkci guvernéra s přestávkou až do dubna 1870, kdy byl na něj spáchán úspěšný atentát.

Justo José de Urquiza y García (18. říjen 1801 Talar de Arroyo Largo – 11. duben 1870 Entre Ríos) byl argentinský voják a politik. S menšími přestávkami působil od ledna 1842 do dubna 1870 jako guvernér argentinské Provincie Entre Ríos. V únoru 1852 porazil v bitvě guvernéra Provincie Buenos Aires Juana Manuela de Rosas, který byl v té době de facto nejvyšším představitelem Argentinské konfederace, protože byl guvernérem nejvýznamnější provincie v zemi. V dubnu 1852 převzal formálně toto postavení právě Urquiza přesto, že nebyl v té době guvernérem Buenos Aires. Dne 31. května 1852 se stal prvním prozatímním direktorem Argentinské konfederace, což byla nová nejvyšší funkce v zemi. Dne 5. března 1854 se stal prvním prezidentem Argentinské konfederace. Nejvyšším představitelem země byl tedy od 3. února 1852 (formálně od 6. dubna 1852) do 4. března 1860.


Design a struktura BOINCu.

BOINC je navržen jako otevřená struktura pro každého, kdo by se rád zapojil do projektu distribuovaných výpočtů. Většina projektů využívajících BOINC je neziskových a závisejí, pokud ne zcela, tak převážně na dobrovolnících. To ale neznamená, že BOINC nemůže být použit pro zisk. BOINC sestává ze serveru a klientů, kteří spolu komunikují při distribuci pracovních jednotek. Každý klient pak jednu jednotku zpracuje a vrátí ji serveru, aby si posléze vyžádal další.

Struktura serveru.

Hlavní součástí je takzvaný "backend server", který může běžet na jednom nebo několika strojích, takže je BOINC možno snadno nastavit pro potřeby různě velkých projektů. Servery BOINCu běží na počítačích s Linuxem a pro své webové a databázové systémy používají Apache, PHP a MySQL. BOINC jen distribuuje pracovní jednotky a sám žádnou vědeckou práci nedělá. Vědecké výpočty běží na počítačích uživatelů a výsledky jsou zpracovány až po tom, co jsou ověřeny a přesunuty z BOINCu do vědecké databáze.

Struktura klienta.

Klient BOINCu je malá aplikace, která spravuje práci na počítačích připojených do projektů zvolených počtářem. Jakýkoliv počítač připojený k BOINCu může zpracovávat data pro libovolný počet projektů v různých odvětvích výzkumu. Klient zodpovídá za stahování a odesílání pracovních jednotek a výsledků z nich. Kromě toho je klient zodpovědný také za přidělování času, který počítač stráví při výpočtech pro jednotlivé projekty podle nastavení uživatele. Nastavit lze samozřejmě i možné využití prostředků daného počítače. Toto se týká procesoru, operační paměti i grafické karty.  Klient systému BOINC se nemůže z bezpečnostních důvodů sám updatovat, ale samotné vědecké aplikace jsou automaticky stahovány, jakmile se počítač přidá k některému z projektů. Toto umožňuje jednoduše vydat a distribuovat nové verze vědeckých aplikací bez zprostředkování uživatelem a prodlení.

Mobilní aplikace.

Existuje oficiální mobilní aplikace BOINC pro Android, díky které mohou uživatelé zařízení s tímto operačním systémem poskytnout jejich výpočetní výkon pro různé vědecké projekty.  Ve výchozím nastavení aplikace počítá jen v případě, kdy je telefon připojený k nabíječce a baterie je nabitá nejméně na 90%, stahování a odesílání zpracovaných jednotek probíhá pouze přes Wi-Fi a pokud dosáhne teplota baterie 40 °C, výpočet se automaticky zastaví. Toto nastavení může uživatel libovolně měnit. V aplikace jsou dostupné pouze některé z BOINC projektů, které jsou pro práci na zařízeních se systémem Android přizpůsobeny.  Pro jiné mobilní OS aplikace v současnosti neexistuje.

Ohodnocení uživatele připojeného do BOINCu.

Z různých statistických důvodů BOINC zahrnuje také systém ohodnocení uživatelů. Tento systém také zabraňuje podvádění, a tím znehodnocení vědeckých výpočtů.  Pro ohodnocování uživatelů se používá jednotka cobblestone pojmenovaném po Jeffu Cobbovi z projektu SETI@Home. Uživatel získá 100 cobblestonů, pokud jeho počítač s následujícími parametry pracoval 1 den.  Těchto parametrů dnešní osobní počítače celkem běžně dosahují. V případě, že má uživatel rychlejší počítač, cobblestony mu přibývají rychleji a naopak.  Projekty využívající BOINC uvolňují své statistiky ve formátu XML, takže kdokoli je může zpracovat po svém. Vznikly tak už mnohé statistické webové stránky třetích stran, které porovnávají výkon jednotlivých uživatelů, týmů, do kterých se uživatelé mohou sdružovat, jednotlivých typů počítačů, operačních systémů a také zemí. Uživatelé tak mohou mezi sebou svým způsobem závodit, což při garanci zachovaní hodnověrnosti výsledků přináší zvýšení výkonu celé sítě.

Gridcoin.

Od roku 2013 je kryptoměna Gridcoin spojena s BOINC. Gridcoin používá modifikovaný Proof-of-Stake systém pojmenovaný proof-of-research, který odměňuje účastníky za výpočetní práci dokončenou na projektech BOINC. Proof-of-research systém byl zaveden dne 11. října 2014. Systém pracuje pouze na některých projektech zařazených na whitelistu a podíl Gridcoinu rozdělených mezi uživatele projektu se počítá podle RAC (Recent Average Credit). Každý projekt na whitelistu získává stejnou částku GRC, která je rozdělena mezi jeho uživatele.

Projekty využívající BOINC.

Průběžně aktualizovaná tabulka projektů se nachází zde.

Berkeley Open Infrastructure for Network Computing (BOINC) je software pro distribuované výpočty, který umožňuje provozovat projekty, jako je například SETI@Home. Tento software je svobodný s otevřeným kódem a je vydán pod licencí LGPL. BOINC je vyvíjen skupinou, která pochází z Kalifornské univerzity v Berkeley a je vedena Davidem Andersonem, ředitelem projektu Seti@Home.


Gótové jako římští foederáti.

Římskými spojenci se za vlády Konstantina Velikého stali Gótové, sídlící v severním Podunají. Po příchodu Hunů překročili roku 376 římskou hranici na Dunaji a požádali císaře Valenta o azyl. Panovník se rozhodl přijmout pouze jednu skupinu, Tervingy, a usadil je jako federáty v podunajských provinciích, především v Thrákii. Doufal, že tímto způsobem posílí obranu dunajské hranice a sám se bude moci věnovat válce s Persií. Vzápětí však došlo k mohutnému povstání gótskch spojenců, ke kterým se připojila druhá gótská skupina, Greutungové, která si vynutila přechod přes Dunaj. Gótové vyplenili téměř celý Balkán a roku 378 porazili římské vojsko u Adrianopole. Teprve roku 382 se císařům Theodosiovi I. a Gratianovi podařilo Góty uklidnit a uzavřít s nimi dohodu ("foedus"). Gótové byli znovu usazeni na území říše, získali půdu a bylo jim povoleno řídit se vlastními zákony, to znamená, že si zachovali značnou autonomii, nesměli však mít svého náčelníka. Jako foederáti byli povinni službou v římském vojsku a řada gótských velmožů poté udělala kariéru v římských legiích.  Koncem 5. století sídlila v Thrákii skupina gótských federátů, která zastávala vysoce privilegované postavení a měla blízko k panovnickému dvoru. V jejím čele stál Theodorich Strabón. Tato skupina se dostala do konfliktu s Góty, kteří sem přišli pod vedením Theodoricha z rodu Amalů z Panonie. Jejich spory podněcoval císař. Vzápětí se ovšem panonští i thráčtí Gótové spojovali proti císaři a pořádali ničivé nájezdy do vnitrozemí říše. Po Strabónově smrti v roce 481 se obě skupiny sjednotily pod vládou Theodoricha Amala, a položili tak základy novému mocnému politickému celku Ostrogótů. Roku 483 uzavřeli s císařem Zenonem, kterému nezbývalo než respektovat Theodorichovy úspěchy, dohodu, na jejímž základě byli panonští Gótové usazeni v Dácii a Moesii a Theodorich jmenován císařským vojevůdcem s vysokým ročním platem a konzulem na rok 484, což představovalo pro barbarského krále nevídané pocty. Roku 488 odešli Ostrogóti na Zenonův podnět do Itálie, aby zde bojovali proti Skiru Odoakerovi, římskému vojevůdci germánského původu, kterého prohlásili germánští žoldnéři roku 476 po sesazení posledního římského císaře Romula Augustula za panovníka.

Foederati (latinsky spojenci) byly vojenské jednotky barbarských kmenů, především germánského původu, včleňované na základě smlouvy ("foedus") do římské armády. To si vynutily především podmínky v pozdně římském císařství. V té době byla římská říše napadána stále novými barbarskými útočníky, které nebyla schopna zvládnout. Současně trpěla armáda nedostatkem vojáků. Zařazování federátů do římského vojska bylo nouzovým řešením, které v sobě neslo mnohá nebezpečí. Jedním z nich byla silná barbarizace nejen armády, ale celé římské společnosti, neboť Germáni pronikli do různých sfér správního aparátu včetně císařského dvora. Druhé nebezpečí představovala možnost, že se germánští federáti spojí se svými soukmenovci, proti kterým měli bojovat.


Historie díla.

Dvořákova symfonie č. 9 vznikla v době skladatelova pobytu ve Spojených státech amerických, kde působil v letech 1892–1895 jako ředitel newyorské konzervatoře. Základní skladatelovou inspirací k ní byla jak atmosféra bouřlivě se rozvíjející země a jejího hektického způsobu života, tak pocity, které Dvořák načerpal během svých pobytů na americkém venkově, který pravidelně navštěvoval, ale i nostalgická touha po českém domově. Dvořák na symfonii pracoval poměrně krátkou dobu – od ledna do 24. května 1893.

Charakteristika díla.

Dvořákovu "Novosvětskou symfonii" více než cokoli jiného charakterizuje její syntetická forma. Tato syntéza, jakkoli obsahuje motivy i tónorodové principy americké lidové hudby nejrůznějších etnik, stejně jako intonační schémata hudby typicky české, Dvořákovy americké dojmy i stesk po vzdáleném domově, je především naplněním základního principu skladatelovy tvorby, kterým byla klasicistně-romantické a programně-absolutní hudební filosofie.  Snažit se analyzovat Dvořákův záměr jako epický příběh se jeví jako marný úkol navzdory pokušení spatřovat ve dvou středových větách symfonie inspiraci Longfellowovým poemem "Píseň o Hiawathovi", který byl nepochybně objektem Dvořákova zájmu. Jakkoli "scherzo" působí čas od času dojmem, že chce být obrazem rituálního tance ku příležitosti svatby Hiawaty, podobně jako "largo", které mnoho analytiků Dvořákova díla popisuje jako „pohřeb v lese“, struktura celého díla a vývoj skladby, včetně naprosto evidentně českých „barev“ hudby, takové domněnky odsuzuje k zániku.  Stejně tak v otevření poslední věty symfonie skladatel pouze těží, nikoli opisuje, z amerických dojmů, kterými byl fascinován a jimiž byly především nový způsob života, kypící bouřlivým civilizačním rozvojem i divoká panenská příroda, stejně jako okázalé sebevědomí obyvatel a demokratická povaha společnosti. Vše, co lze v symfonii zaznamenat, tedy nejrůznější dojmy a stimuly, vyvolávající u skladatele korespondující hudební témata a obrazy, nelze zjednodušovat či vulgarizovat tím, že je budeme považovat za nesporné zobrazení něčeho naprosto konkrétního. Vše je transformováno do variací a střetů s jinými tématy. Příkladem může být vstupní věta, kde postupně v jejím vývoji dochází ke konfrontací hlavního motivu symfonie, kterým je fanfára plná sebevědomí s nepochybně českým pohledem na věc, čímž vrhá jakýsi stín pochybnosti a přináší pocity odcizení. Druhá a závěrečná věta díla očividně odkrývá skladatelem pociťovaný rozpor, který viděl v americké společnosti díky tehdejší úloze barevných obyvatel státu. Slyšíme zde sympatie k boji za svobodu těchto tehdy druhořadých členů americké společnosti, který Dvořák objevil v jejich hudbě (spirituály). Dynamické, quasitaneční Scherzo, vykazující zřetelné atributy české hudby, přivádí skladbu k závěrečné větě, kde někteří slyší rytmiku psaní telegrafní zprávy, která je však spíše komunikací souhrnu Dvořákových amerických dojmů, jejichž chaotický a mnohotvárný charakter skladatele ohromil i zahltil. Obraz Ameriky se zde proto proplétá prostřednictvím aplikací jednotlivých tematických bodů, přítomných v předešlých větách a vytváří tím jakýsi definitivní vnitřní autorův pohled. Více než cokoli jiného zde však Dvořák reflektuje svou nostalgii po domově, právě tak jako srovnání jeho starého a nového bydliště. Největším a nejslyšitelnějším hlasem symfonie je ovšem výraz touhy po univerzální svobodě a lidské sounáležitosti.

Ocenění.

V roce 2009 pořádala australská rozhlasová stanice ABC Classic FM soutěž o 100 nejoblíbenějších symfonií. Australané v ní na 1. místo zvolili "Novosvětskou", na 2. a 3. příčce se umístily symfonie Ludwiga van Beethovena, "Symfonie číslo 9 s Ódou na radost" a "Symfonie číslo 6 známá jako Pastorální".

Symfonie č. 9 e moll, op. 95, zvaná též „Novosvětská“ či „Z Nového světa“ (anglicky "From the New World", či jen "New World Symphony") je v pořadí poslední symfonie Antonína Dvořáka a nejvýznamnější autorovo dílo tohoto druhu. Lze ji také zařadit nejen k absolutní špičce hudebního romantismu, ale též k nejlepším dílům světové symfonické tvorby všech dob.