Charakteristika díla, historie vzniku.

Rukopis, na němž Bach pracoval od počátku čtyřicátých let 18. století, má podobu čtyřhlasé partitury, většinou bez udání temp, dynamiky či jiných pokynů pro interpretaci. Tiskem byl vydán Bachovými syny až po otcově smrti, v r. 1751. Známa je ale i starší verze (takzvaný Berlínský autograf) a opisy některých částí. Celý cyklus vyrůstá z jednoho základního tématu v d moll, které je ve srovnání s méně rozsáhlou Hudební obětinou jednodušší a zvoleno tak, aby bylo možné co nejdokonaleji uplatnit veškeré techniky kontrapunktického umění.

Nejčastěji diskutované otázky.

Umění fugy je vrcholem barokní polyfonie a jedním z nejdokonalejších hudebních celků všech dob. Zároveň ale jen málokteré Bachovo dílo bylo tak často předmětem diskusí a sporů. Argumentace se mnohdy odvíjí spíše ve spekulativní rovině a používá absolutních ostrakizujících soudů, zejména pokud jde o osobnost muzikologa Wolfganga Graesera. Nezpochybněn zůstává ale fakt, že Graeser převratně přispěl ke znovuobjevení Umění fugy hudební veřejností. Účelové interpretace nezůstal během polemiky ušetřen ani základní historický zdroj - první vydání Umění fugy z roku 1751 - a některé další prameny.  Dílo bylo dlouho považováno za teoretickou práci, určenou pouze ke studiu. Vědecké spory se tedy týkaly nejprve otázky, zda je vůbec možné Umění fugy provést, a dále zejména instrumentace, pořadí a autenticity jednotlivých částí cyklu a také problému, zda a jak rekonstruovat závěrečnou Fugu a 3 soggetti, před jejímž dokončením Bach zemřel.

Instrumentace.

V rukopisu Umění fugy není Bachem uveden žádný konkrétní nástroj (s výjimkou často diskutované verze Contrapunctu XIII). Známý holandský cembalista Gustav Leonhardt vyslovil v roce 1952 jako jeden z prvních názor, že cyklus byl psán pro klávesový nástroj, nejspíše pro cembalo. Nejčastěji citovaným argumentem je skutečnost, že dílo jako celek je možno na cembale provést, a dále i fakt, že se polyfonní skladby pro klávesové nástroje zaznamenávaly obdobným způsobem partiturní notace. Zároveň se však připouští, že některé části Umění fugy přesahují možnosti jediného nástroje a že faktura řady fug svědčí spíše ve prospěch varhan.  Již od roku 1927, kdy bylo dílo zásluhou Wolfganga Graesera poprvé provedeno, a to ve verzi pro více nástrojů a nástrojových skupin, se však diskutuje i o jiných možnostech instrumentace, které by - při respektování Bachova notového textu - dokonaleji ozřejmily jednotlivé hlasy a jejich souvztažnosti, a tím i celou složitou stavbu díla. Umění fugy bylo tak již nastudováno v nejrůznějších nástrojových kombinacích, v orchestrálních i komorních verzích (například pro 2 klavíry, 2 cembala, smyčcové kvarteto aj.). Je prestižní součástí repertoáru všech významných interpretů staré hudby, od cembalistů a varhaníků až po ansámbly, včetně předních reprezentantů autentické interpretace.  V Československu Umění fugy podle autentických pramenů poprvé souborně provedl a nahrál Munclingerův ansámbl Ars rediviva (1966 a 1979), obě nahrávky pro Supraphon.

Jednotlivé části Umění fugy.

Stejně jako o instrumentaci diskutuje se i o pořadí jednotlivých částí cyklu. Důvodem je zejména skutečnost, že toto pořadí není v základních historických zdrojích (tedy ve vydání z r.1751 a v tzv. Berlínském autografu) stejné.  První vydání z r.1751 obsahovalo tyto části:  Nejčastějšími tématy polemik jsou čtyřhlasá verze třinácté fugy, určená pro 2 claveciny, která je v prvním vydání z roku 1751 zařazena za Contrapunctus XIII, a závěrečný čtyřhlasý chorál, který Bach podle dobových svědectví diktoval na smrtelném loži a který byl v prvním vydání připojen za nedokončenou Fugu a 3 soggetti. Některé názory (např.Christoph Wolff) chorál odmítají jako stylově nekompatibilní, ale zároveň nezavrhují pokusy rekonstruovat (dokomponovat) chybějící část závěrečné fugy a dokonce vyslovují domněnku, že Bach tuto fugu dokončil na jiné stránce rukopisu, která se ztratila. O rekonstrukci závěru Fugy a 3 soggetti se pokusila již řada hudebníků a muzikologů včetně Huga Riemanna, Helmuta Walchy či Zoltána Göncze.  Podle slov Bachova žáka Johanna Friedricha Agricoly v nekrologu z r.1754 měla celý cyklus dovršit ještě další fuga se čtyřmi tématy, jako syntéza předchozích ("Seine letzte Krankheit hat ihn verhindert, seinem Entwurfe nach, die vorletzte Fuge völlig zu Ende zu bringen, und die letzte, welche 4 Themata enthalten, und nachgehends in allen Stimmen Note für Note umgekehrt werden sollte, auszuarbeiten." - "Jeho poslední nemoc mu zabránila, aby, podle svého náčrtu, zcela dokončil předposlední fugu a aby vypracoval tu poslední, která měla obsahovat čtyři témata a být postupně ve všech hlasech notu za notou obrácena."). Zde se znovu nabízí Graeserova teze centrální symetričnosti půdorysu Umění fugy, tím spíše, že Bach v závěrečném období svého života tímto způsobem přepracoval jiný, menší cyklus ("Canonische Veränderungen über Vom Himmel Hoch"). Odpůrci této teorie interpretují dvě fugy, o nichž Agricola píše, jako dvě části Fugy a 3 soggeti. Nejpodrobněji informuje o celé problematice pětisvazkové dílo Waltera Kolnedera "Die Kunst der Fuge – Mythen des 20. Jahrhunderts". Připomíná zároveň skutečnost, že základním pramenem zůstává vydání z r.1751, uskutečněné pod dohledem Bachových synů, zejména Carla Philippa Emanuela, který Umění fugy chápal nejen jako dovršení umělecké, ale i lidské cesty svého otce. Z tohoto pohledu není chorál jen dodatkem, „náhradou“ za nedokončenou fugu, ale i symbolickým uzavřením celku, jedním z možných řešení, o němž Milan Munclinger napsal: "... Dnes již nemůžeme zjistit, bylo-li to Mistrovo přání - rozhodně to bylo řešení citlivé a i hudebně působivé: vždyť na ten do prázdna doznívající takt tenorového partu nedokončené fugy navazuje chorál v témže hlase i tónině a dává tragickému (z našeho dnešního pohledu) torzu smířlivé vyznění, velmi „bachovské“: ve třech hlasech se chorální téma v úryvcích stále vrací, kánonicky zpracováváno vždy se svým obratem (jako v některých číslech Umění fugy) - jako neodbytná myšlenka, skládající jednotlivé úryvky v jediný proud, jediný smysl: ve vrchním hlase zní melodie duchovní písně „Před Tvůj trůn tímto předstupuji“ („Vor Deinen Thron tret ́ ich hiermit“)... Dodnes ještě neutichly „učené“ spory o tom, je-li Umění fugy jen dílem teoretickým nebo živou hudbou... Existuje více než sto zpracování díla, která „přebudovávají“ původní pořadí čísel; každé takové řešení je provázeno vědeckým zdůvodněním a každé je jiné... Jen jednotlivé hlasy nádherných a dokonalých kontrapunktů se rozvíjejí před našima očima k neslýchaně bohatému, a přece pevnou zákonitostí předem přesně určenému životu. Takovou hudbu můžeme dnešnímu posluchači odpovědně tlumočit jedině tehdy, budou-li všechny prostředky reprodukce vycházet pouze z vnitřního dění hudby, z jejího nejvlastnějšího obsahu, aby jen jim zas nazpět sloužily. Vše ostatní - hledání „efektu“, „barev“, „osobitosti pojetí“ - jen odvádí pozornost posluchače něčím vnějším nebo svévolně z vnějšku vneseným od skutečné podstaty díla. Tím větší pozornost je ovšem nutno věnovat smyslu každé hudební fráze, každého vstupu nebo obratu. Hudba Umění fugy nezná „výplně“ nebo prázdné figurace: každá nota má v kontextu svůj přesný význam a jednotlivé hlasy jsou na sebe vázány ve složitých, stále proměnlivých vztazích melodických a rytmických; na jejich vystižení závisí životnost, poutavost a především pravdivost provedení... Myslím, že před interpretem této hudby nestojí úkol „zpestřovat“ ji a učinit ji „zajímavější“, nýbrž pokorně tlumočit co nejvíce z jejího překypujícího bohatství. To samo je úkolem dostatečně velkým." (Průvodní slovo Milana Munclingera k nahrávce Ars rediviva z roku 1979).

Recepce.

Prvního vydání se - podle poznámek C.P.E.Bacha - prodalo během následujících pěti letech jen třicet kusů. V letech 1801 a 1802 vyšlo Umění fugy v Paříži a v Curychu. V r.1838 vydal dílo Carl Czerny ve spolupráci se známým hudebním nakladatelstvím Peters. O třicet let později se objevilo vydání pro varhany. V polovině 20.století se již pozornost zaměřovala na speciální problematiku, např. srovnání historických zdrojů a pozdějších vydání. Vycházely ale také další verze pro smyčcový kvartet, smyčcový orchestr, pro komorní obsazení s autentickými nástroji a podobně.  Bachovo Umění fugy inspirovalo řadu umělců v oblasti hudby a baletního umění, výtvarného umění, literatury a filmu.  Jedna z nejznámějších reminiscencí je součástí Mozartových preludií k Bachovým fugám ("Sechs Präludien und Fugen für Streichtrio", KV 404 a). Byly napsány kolem roku 1782 a zpracovávají tři fugy z "Dobře temperovaného klavíru" ("Wohltemperiertes Klavier"), jednu ze sonát pro varhany, Contrapunctus VIII z Umění fugy a také fugu Bachova syna Wilhelma Friedemanna. Celý cyklus i jeho jednotlivé části nahrálo mnoho významných komorních ansámblů, např. Trio Pasquier nebo Trio Grumiaux. V Československu dílo souborně provedla Munclingerova Ars rediviva.  Témata Fugy a 3 soggetti zpracoval ve své "Fantasia contrappuntistica" Ferruccio Busoni.

Literatura.

Autory nejstarších studií o Umění fugy jsou např. Moritz Hauptmann (1841), James Higgs (1877) nebo Hugo Riemann (1894). Mezi odbornými publikacemi 20. století si stále zachovává svůj prvořadý význam studie Waltera Kolnedera.  Výběr z literatury (řazeno chronologicky):

Významné interpretace.

Umění fugy patří spolu s Hudební obětinou k nejzávažnějším, ale také velmi složitým hudebním dílům. Každé nové nastudování hledá většinou vlastní řešení, vyžadující rozsáhlé odborné znalosti a podrobné studium pramenů. Patrně nejstarším zvukovým záznamem vůbec je nahrávka Rothova kvarteta z roku 1935.  Jiné významné nahrávky (podle obsazení, řazeno chronologicky, v závorce uveden rok):  Gunnar Johansen (1952), Gustav Leonhardt (1953; 1969 +Bob Van Asperen), Kenneth Gilbert (1989), Ton Koopman (1996 +Tini Mathot), Pieter Dirksen (2002), Sébastian Guillot (2006)  Charles Rosen (1967), Tatiana Nikolayeva (1992), Walter Riemer (2006) - nahrávka na kladívkové křídlo mozartovského období  Helmut Walcha (1956), Glenn Gould (1962, pouze část), Lionel Rogg (1970), Marie-Claire Alainová (1974), Herbert Tachezi (1977), André Isoir  Roth Quartett (1934-5), Quartetto Italiano (1985), Juilliard String Quartet (1989), Keller Quartett (1998), Emerson Quartet (2003)  Hermann Scherchen (1949, Orchestre de Radio Beromunster, History, International Music Company; 1965, Orchestre de la RTSI Lugano, Accord; 1965, Wiener Symphoniker+ Wiener Rundfunkorchester, Millenium; 1965, CBC Toronto Chamber Orchestra, Tahra) - Karl Ristenpart (1960/65, Saarländer Kammerorchester, Accord) - Karl Münchinger (1965/85, Stuttgarter Kammerorchester, Decca) - Milan Munclinger (1966, Ars rediviva, Supraphon; 1979, Ars Rediviva, Supraphon) - Nevill Marriner (1974/8, Academy of St. Martin in the Fields, Philips) - Reinhard Goebel (1984, Musica Antiqua Köln, Archiv Produktion), Jordi Savall (1986, Hesperion XX, Astrée-Auvidis). Podrobněji:Přehled nahrávek Umění fugy na stránkách Bachovy společnosti

Umění fugy (Die Kunst der Fuge, BWV 1080) je slavný cyklus čtrnácti fug (v originálu: Contrapunctus) a čtyř kánonů Johanna Sebastiana Bacha. Jde o jeho poslední dílo.


Tvorba.

Ačkoli maloval i jiné náměty a vytvořil mnoho kreseb, je vnímán hlavně jako malíř velkých bouřlivých mořských scenérií, jakými je například obraz "Lodě v krajní nouzi u skalnatého pobřeží" (1667, Národní galerie ve Washingtonu, Washington D.C.), známý v několika verzích. Předtím, než začal malovat, pracoval jako úředník a kaligraf, nejdříve ve svém rodném Emdenu a pak v Amsterdamu, kam přijel někdy kolem roku 1650. V roce 1656 je už zaznamenán jako člen Amsterdamské kaligrafické společnosti. Jeho první známá malba se datuje rokem 1658.  Jeho učiteli byli pravděpodobně Allart van Everdingen a Hendrick Dubbels. Willem van de Velde mladší měl na něho také vliv a byl jeho rivalem, ale poté co spolu se svým otcem odešel do Anglie (na přelomu let 1672/73), se Bakhuizen stal jedním z vůdčích malířů mořských scenérií a bitevních scén, historických i imaginárních.  Mezi jeho nejdůležitějšími obrazy je "Přístav v Amsterdamu" (1665, Louvre, Paříž), objednaný amsterdamskou městskou radou a darovaný francouzskému ministru financí, Huguesovi de Lionne. Ačkoli vyvedené v temných tónech, jeho obrazy bývají velmi dramatické, jako v obrovské bouřkové scéně v Musée des Beaux-Arts v Bruselu, nebo živé jako "Obchodní lodní kotviště v Texelu" vystavené v Národním námořním muzeu v Londýně. Po jeho práci byla velká poptávka a jeho díla se octla ve sbírkách císařů, princezen i obyčejných holandských občanů stejnou měrou. Petr Veliký a později Fridrich II. Veliký vlastnili některé obrazy.  V České republice je vystaven výjev námořní bitvy mezi (plachetními) loďstvy Nizozemska a Anglie. Ten je signován „Backhusein“.

Ludolf Bakhuizen, transkribováno také Backhuyzen, Bakhuyzen a dokonce i Bakhuysen nebo Backhusein (28. prosince 1630, Emden ve východním Frisku – 1708), byl nizozemský krajinář a marin.


Podrobnosti.

SOFAR kanál je koncentrován v hloubce, kde kumulativní účinek teploty, tlaku a v menší míře též salinity vytváří pásmo minimální rychlosti šíření zvuku ve vodním sloupci oceánu. Tlak se zvyšuje lineárně s narůstající hloubkou, avšak teplota je proměnná, obvykle rychle klesá od hladiny moře až do hloubky zhruba tisíc metrů. Dále ale zůstává až do dna téměř nezměněna kvůli působení ohřevu z mořského dna. V blízkosti hladiny, klesající teplota způsobuje snížení rychlosti zvuku ve vodě s rostoucí hloubkou, naopak hlouběji ve vodním sloupci rostoucí tlak a tedy vyšší koncentrace molekul vody způsobuje zvyšování rychlosti zvuku s rostoucí hloubkou. Vrstva kde je rychlost zvuku minimální se nazývá osa kanálu.  V blízkosti souostroví Bermudy se nachází osa kanálu v hloubce zhruba 1000 metrů, v mírném pásmu je osa kanálu v menších hloubkách a ve vysokých zeměpisných šířkách dokonce vystupuje téměř až k povrchu.  Princip šíření zvuku v kanálu je podobný šíření světla v optickém vlákně. Dochází k tomu, že se zvukové vlny odráží a lámou od stěn kanálu tak, že nedochází k rozptylům zvuku od dna nebo hladiny. Zvuk se tak šíří téměř beze ztrát.  Záhadné nízkofrekvenční zvuky připisované plejtvákům myšokům jsou v kanálu častým jevem. Biologové se domnívají, že velryby se mohou potopit do tohoto kanálu, zde zpívat a komunikovat tak s ostatními jedinci druhu vzdálenými mnoho kilometrů.  Během druhé světové války navrhl objevitel kanálu SOFAR Maurice Ewing, že by šlo tuto vrstvu využít pro záchranu sestřelených pilotů, kteří by odpálili speciální SOFAR bombu, která by explodovala právě v hloubce uvnitř kanálu a sloužila by k tajné nouzové komunikaci.  V umění se kanál SOFAR objevuje například v románu "The Hunt for Red October", kde je kanál využit pro detekci nepřátelské ponorky.  Maurice Ewing rovněž spekuloval o existenci podobné vrstvy v horních vrstvách atmosféry, což vedlo k zahájení projektu Mogul prováděného v letech 1947 až 1948.

Kanál SOFAR ("Sound Fixing and Ranging channel"), je horizontální vrstva vody v oceánu v níž je rychlost šíření zvuku minimální. Kanál tak slouží jako vlnovod pro zvuk a nízké frekvence zvukových vln v něm mohou cestovat tisíce kilometrů než se ztratí. Tento jev má důležité aplikace především ve vojenství. Kanál SOFAR byl objeven v roce 1940 nezávisle Mauricem Ewingem a Leonidem Brechovskym.


Stavba.

"Varjag" byl postaven v rámci ruského programu na posílení flotily na Dálném východě z roku 1897. Ten zahrnoval bitevní lodi "Cesarevič", "Retvizan", křižníky "Varjag", "Askold", "Bojarin" a "Novik". Protože ruské loděnice neměly volnou kapacitu, byly "Varjag" a "Retvizan" objednány v americké loděnici William Cramp & Sons ve Filadelfii.  Stavba lodi začala v říjnu roku 1898 a trup byl na vodu spuštěn 9. července 1899. V polovině roku 1900 začaly zkoušky lodi a "Varjag" byl ruským námořnictvem převzat do služby dne 2. ledna 1901.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj lodi tvořilo dvanáct 152mm kanónů, jejichž lafety nebyly chráněny štíty (v boji to znamenalo značné ztráty mezi obsluhami děl). Děla měla dostřel 9800 metrů a kadenci šest výstřelů za minutu. Dvě z děl byla umístěna na přední palubě, zatímco ostatní stála na hlavní palubě. Zásoba munice činila 2388 granátů ráže 152 mm. "Varjag" dále nesl dvanáct 75mm kanónů, osm 47mm kanónů, dva 37mm kanóny a dva kulomety. Torpédovou výzbroj představovalo šest 381mm torpédometů. Po jednom loď nesla na přídi a zádi, čtyři byly na bocích. Počet nesených torpéd byl 18.  Loď měla tři kotelny, ve kterých bylo celkem 30 kotlů systému Niclausse (10+8+12). Dva parní stroje měly indikovaný výkon 14 700 kW. "Varjag" měl dva lodní šrouby o průměru 4,4 metru. Nejvyšší rychlost lodi byla 23 uzlů.  Jak bylo u chráněných křižníků obvyklé, pancéřování se omezilo na pancéřovou palubu chránící kotelny a strojovny lodi. Vodorovná část pancíře měla sílu 38 mm a skloněná 76 mm. Boky lodi pak chránily pouze uhelné bunkry.

Operační nasazení.

Počátky služby.

Dne 10. března 1901 "Varjag" vyplul na cestu do Ruska. Plul na trase USA, Cherbourg, Reval a Kronštadt. Cestou překonal bouři o síle 11 Beaufortovy stupnice. V Kronštadtu loď přistála 3. května 1901.  Ještě v květnu "Varjag" doprovázel jachtu cara Mikuláše II. do Gdaňska, Kielu a Cherbourgu. V září 1901 byl odeslán na Dálný východ, kam se dostal Suezským průplavem se zastávkami v přístavech Singapur a Nagasaki. V Port Arthuru "Varjag" zakotvil 25. února 1902.

Rusko-japonská válka.

Osud křižníku se naplnil na samém počátku rusko-japonské války. "Varjag" a dělový člun "Korejec" před vypuknutím války kotvily v korejském přístavu Čemulpo, kde byly také křižníky několika dalších zemí – francouzský "Pascal", americký "Vicksburg", anglický HMS "Talbot", italský "Elba" a japonský "Čijoda".  Večer 7. února z přístavu náhle vyplul japonský křižník "Čijoda" a zůstal před ním na volném moři. Ruské velení se rozhodlo odeslat člun "Korejec" do Port Arthuru. Když "Korejec" odpoledne druhého dne vyplul z rejdy přístavu, potkal japonský invazní svaz, který tvořily transportní lodě se 4000 vojáky, doprovázené křižníky "Asama", "Takačihó", "Akaši", "Niitaka" a několika torpédoborci. Válka v té době ještě nebyla vyhlášena, přesto japonské torpédoborce "Korejec" napadly torpédy a člun se po krátké potyčce stáhl zpět na rejdu přístavu.  Následujícího rána dostaly ruské lodě ultimátum a pokud by do 12 hodiny neopustily přístav, měly být napadeny přímo na rejdě. Přestože měla japonská eskadra drtivou převahu, rozhodl se velitel lodi kapitán Rudněv vyplout jim vstříc a podstoupit předem prohraný boj. "Varjag" a "Korejec" vypluly v 11:20 a v 11:45 začal střelba mezi oběma eskadrami.  "Varjag" byl v bitvě poškozen osmi přímými zásahy a dopadem střepin. Byla vyřazena téměř všechna jeho děla a kapitán lodi se proto, po téměř cca 20 minut trvajícím dělostřeleckém souboji, rozhodl vrátit do přístavu. Zde "Varjag" zakotvil ve 13 hodin. Celé střetnutí je známo jako bitva u Čemulpcha. Ruské ztráty v něm činily 35 mrtvých a 76 vážně raněných.  Čluny z válečných lodí neutrálních státu pomohly s evakuací raněných a posádka křižníku poté otevřela ventily, kterými do lodi začala proudit voda (člun "Korejec" vlastní posádka vyhodila do vzduchu). V šest hodin se křižník převrhl a potopil.

Další osudy.

"Varjag" byl Japonci v roce 1905 vyzdvižen a opraven. Dostal nové komíny, nástavby a kromě 152mm děl i výzbroj. Loď nově nesla lehkou výzbroj dvanácti 75mm děl a dvou 42mm. Původní torpédomety byly demontovány a nahrazeny dvěma ráže 457 mm (v přídi a zádi lodi). Japonské císařské námořnictvo ji pojmenovalo "Soja" a používalo k výcviku.  Po vypuknutí první světové války se z Japonska a carského Ruska staly spojenci a "Soja" byla prodána zpět Rusku, které křižníku vrátilo jeho původní jméno. "Varjag" poté odplul do Anglie, kde měl být opraven a přezbrojen. Po vypuknutí bolševické revoluce v Rusku loď zabavilo britské námořnictvo. "Varjag" začal operovat s britským námořnictvem, dne 15. února 1918 však ztroskotal u irského pobřeží a dále sloužil jako ponton. V roce 1920 byl prodán k sešrotování, při vlečení na místo likvidace však loď ztroskotala na skotském pobřeží. V letech 1923–1925 zde byla rozebrána.

Varjag byl chráněný křižník Ruského carského námořnictva určený pro službu na Dálném východě, postavený v letech 1898–1901 v amerických loděnicích.


Účel.

Denaturovaný ethanol jako takový není preferovaným produktem, tedy není něčím, co by bylo požadováno jako alternativa normálního ethanolu. Denaturovaný ethanol a jeho výroba je politickým kompromisem. Nabídka a poptávka po denaturovaném ethanolu vyvstávají z toho, že běžný ethanol (vhodný k pití) je obvykle mnohem dražší než jiné podobné chemikálie, protože je vysoce zdaněn - kvůli zajištění daňových příjmů a současně jako nástroj zdravotní politiky. Pokud by byl čistý ethanol levně dostupný jako palivo nebo rozpouštědlo, lidé by ho pili.  Denaturovaný ethanol je roztokem, který lze legálně vyrábět a používat jako ethanol, přičemž může být pro technické použití levný a nehrozí, že by byl používán k pití. Při procesu denaturace se vytváří modifikovaný ethanol nevhodný k pití, avšak pro většinu účelů plně vyhovující. Proto není denaturovaný ethanol ve většině zemí zdaňován a je tedy výrazně levnější než ethanol čistý. Složení denaturační směsi bývá přesně definováno legislativou státu; mezi jednotlivými zeměmi jsou však rozdíly.  V případech, kdy je nezbytné používat absolutně čistý ethanol za cenu nezatíženou daněmi (například ve výzkumných laboratořích), kvůli odstranění možnosti použít takový ethanol k pití jsou nezbytná přísná bezpečnostní opatření. Konkrétně se sleduje nákup a distribuce ethanolu a kontroluje se způsobilost pracovníků, kteří s čistým ethanolem nakládají.

Složení.

Existují různé třídy denaturovaného ethanolu, denaturační činidla jsou však obecně podobná. Pro "úplně denaturovaný alkohol" podle britského práva se postupuje typicky takto:  Úplně denaturovaný alkohol musí být vyráběn v souladu s následujícím předpisem: na každých 90 objemových dílů alkoholu se přidá 9,5 objemového dílu methanolu nebo jeho substitutu a 0,5 objemového dílu surového pyridinu; do výsledné směsi se přidá nafta v poměru 3,75 litru na každých 1 000 litrů směsi, a dále syntetické organické barvivo (methylová violeť) v poměru 1,5 g na 1 000 litrů směsi.

Denaturovaný ethanol podle českého práva.

V Česku jsou činidla pro denaturaci ethanolu určena vyhláškou ministerstva zemědělství č. 141/1997 Sb. Tato vyhláška v příloze č.2 sekce D definuje dvě směsi použitelné pro obecně denaturovaný ethanol (č. 1a a 1b; ke všeobecnému použití bez omezení) a dalších 23 směsí pro ethanol ke speciálnímu použití vymezenému vyhláškou (např. směs č. 16 se smí použít jen k výrobě kvasného lihového octa). Směsi pro obecně denaturovaný ethanol mají následující složení (uvedená množství jsou minimální množství na 1 l ethanolu):

Denaturovaný ethanol (též denaturovaný líh) je ethanol, ke kterému byla přidána aditiva, aby se zabránilo jeho pití. Někdy bývá též obarven.


Život a dílo.

Hieronymus Wolf se narodil v německém Oettingenu. Již v mladém věku (zejména po smrti své matky) projevoval zájem o filozofii a historii.  Jako žáku Philippa Melanchthona se mu dostalo vzdělání v duchu ideálů nastupujícího humanistického hnutí. Věnoval se studiu řeckých a latinských děl a v roce 1537 se mu podařilo získat místo tajemníka a knihovníka v nově založené veřejné knihovně v Augsburgu. Zde měl možnost studovat a přeložit řadu děl antických a středověkých řeckých autorů a zpřístupnit je tak německým badatelům. Získal si pověst znalce Isocrata. První studii o něm zveřejnil v roce 1551 v Paříži.  Augsburská knihovna si získala proslulost díky kvalitě svých fondů, zejména pak díky stovce řeckých rukopisů převezených sem z Benátek. Pod vedením Hieronyma Wolfa a jeho následovníků se stala významným badatelským centrem.  V roce 1557 vydal Wolf své známé dílo "Corpus Historiae Byzantinae", což byla spíš sbírka byzantských pramenů než skutečné komplexní dějiny, nicméně "Corpus" měl nesmírný význam pro studium středověkých řeckých dějin.

Přínos.

Až do Wolfovy doby v podstatě neexistoval rozdíl mezi studiem starověkých a středověkých řeckých děl. Zájem o antické autory pak povětšinou zastiňoval autory středověké. Wolfův netradiční přístup spočíval ve skutečnosti, že se soustředil především na středověkou řeckou historii. Dílem "Corpus Historiae Byzantinae" položil základy pro soustavné studium středověkých řeckých dějin.  Počátkem 17. století dal francouzský král Ludvík XIV. popud ke shromažďování byzantských děl a povolal k tomuto účelu několik renomovaných učenců z celého světa. Při své práci, jejímž výsledkem byl 34svazkový "Corpus Historiae Byzantinae", úctyhodné dílo, v němž byly porovnávány řecké texty s jejich latinskými překlady, vycházeli právě ze stejnojmenného Wolfova díla.

Hieronymus Wolf (13. srpna 1516, Oettingen – 8. října 1580, Augsburg) byl německý historik a humanista 16. století. Známým se stal svým dílem "Corpus Historiae Byzantinae" (Soubor byzantských dějin), jež se posléze stalo základem pro studium středověké řecké historie.


Život.

Skolem pocházel z farmářské rodiny. Jeho otec byl učitelem na národní škole. Skolem studoval střední školu v Kristianii (nynější Oslo). Na Universitě v Kristianii pak studoval matematiku, fyziku, chemii, zoologii a botaniku.  V roce 1909, začal pracovat jako asistent fyzika Kristiana Birkenlanda, známého pracemi o magnetické sféře elektronů. V roce 1918 se stal docentem matematiky a byl zvolen do Norské akademie věd a učitelství.  V roce 1927 se oženil s Edith Wilhelmine Hasvold. Až do roku 1930 učil na Universitě v Oslu. Poté se věnoval výzkumu v Bergenu. V roce 1938 se vrátil do Osla, kde byl jmenován profesorem a učil algebru a číselnou teorii, příležitostně také matematickou logiku. Byl zakládajícím redaktorem časopisu 'Mathematicae Scandinavica'.  Po roce 1957, v důchodu absolvoval několik cest do Spojených států, kde vyučoval až do smrti.

Matematika.

Skolem publikoval kolem 180 článků na téma diofantických rovnic, teorie grup, teorie svazů, teorie množin a matematické logiky. Většinou publikoval v norských časopisech s omezeným mezinárodním oběhem, takže jeho výsledky byly občas nově objevované později jinde. Příkladem je věta Skolema–Noetherové, charakterizující automorfismy jednoduchých algeber. Skolem publikoval důkaz již v roce 1927, ale Emmy Noether, považovaná původně za autora, to objevila nezávisle na Skolemovi o pár let později.  Matematiky potěšila Skolemova mříž (???) používaná k mapování (???) v teorii svazů.  Skolem byl průkopníkem teorie modelů.  V roce 1920 přispěl další svou větou, Lowenheim–Skolemovou větou: jestliže teorie prvního řádu má jakýkoli nekonečný model, pak má model libovolné (větší či menší) nekonečné velikosti (rovné alespoň počtu symbolů jazyka této teorie).  Důsledkem této věty je Skolemův paradox: Existuje spočený "svět matematiky" (tj. model ZFC) a v něm platí Cantorova věta o tom, že neexistuje bijekce mezi přirozenými a reálnými čísly.  V roce 1933 a později se věnoval problémům nestandardních modelů v aritmetice a teorii množin. Je považován za průkopníka teorie počítačové vědy.

Thoralf Albert Skolem (23. května 1887 Sandsvær – 23. března 1963 Oslo) byl norský matematik, který proslul pracemi v oblasti matematické logiky a teorie množin.


Tvůrci a současnost.

Mezi nejznámější trancové skladatele a protagonisty patří například holandský Armin van Buuren, Tiësto (zhruba od roku 2008 se začal věnovat housové produkci, trance hraje převážně pod pseudonymem Allure), Markus Schulz, Solarstone, Dash Berlin, Cosmic Gate, Simon Patterson, Andrew Rayel, Aly & Fila, Australanka Emma Hewitt, němečtí Paul van Dyk a ATB, a spousta dalších. V těchto zemích se tomuto hudebnímu stylu také nejvíc daří a pořádají se masové akce jako Trance Energy, Sensation White (převážně již House), a poslední dobou začínají samotní DJové dělat své vlastní velké akce jako např. Armin Only, A State of Trance nebo Full on Ferry, Masquerade v podání Ferryho Corstena. S tímto nápadem přišel zmiňovaný Tiësto v roce 2003.  V České republice po několika letech začíná scéna opět ožívat a vznikly akce jako zatím největší Transmission, Trancefusion, brněnský Cybertronic apod. Českou republiku už také navštívili například Tiesto, Armin van Buuren, Ferry Corsten, Paul van Dyk, Markus Schulz, Solarstone, ATB, Emma Hewitt a další.  Zástupci tohoto žánru v ČR jsou hudebníci jako například Spark7, JKL, Ronny K., I5land, BluEye, tranzLift, Thomas Coastline, Dusk, Sandeagle, John Waver, Joe Cormack, DJ Transcave a také DJové Michael Burian, LayDee Jane, Michael C, Popper-C nebo Martin Gredner, kteří se však později se změnou trendů v taneční hudbě více či méně přeorientovali na house. Ze slovenských trance DJ's například Robert Burian, SHato, Mathias Moor, Kamil Polner, Milan Lieskovský, Eddie Sender, Nifra, Miroslav Vrlik, Pizz@dox, Jaccob, Unbeat, ReOrder.

Trance jako slovo.

Slovo "trance" má původ v angličtině, není jednoduché jej přeložit, ne-li nemožné. Ani mnoha vyznavačů tohoto stylu přesně neví, proč má žánr zrovna takový název, nicméně v původním jazyce má význam něco jako extáze, bezvědomí (být v "transu").

Trance (česky trans) je žánr elektronické taneční hudby, který se začal vyvíjet počátkem/polovinou 90. let 20. století. Domovem mu je Nizozemsko, odkud se v průběhu let šířil dál do Evropy (zejména Německa) a světa (hlavně USA).


Historie.

Palírnu oficiálně založil roku 1815 John McDougall, ale whisky se na jejím místě vyráběla již dříve. Je pravděpodobné, avšak nikoli písemně doložené, že John McDougall palírnu sám nepostavil, ale získal jí od jejích původních vlastníků a oficiálně otevřel pod svým jménem. Roku 1838 palírnu koupil obchodník s alkoholem z Glasgow Thomas Buchanan za ₤1 800. Důvodem byla platební neschopnost rodiny McDougallových. Syn Johna McDougalla Alexander ovšem nadále palírnu vedl a Buchanan se stal společníkem podniku. Roku 1853 Alexander McDougall zemřel a společnost nadále společně vedli Colin Hay a sestry Margaret a Flora McDougallovi. Staly se tak vůbec prvními skotskými lihovarnicemi.  V polovině 80. let 19. století byl Ardbeg s produkcí 250 000 galonů, tj. 1 100 000 litrů ročně, největší palírnou ostrova Islay. V letech 1932 až 1935 v době hospodářské krize byla palírna poprvé uzavřena. Poslední čtvrtina 20. století znamenala pro Ardbeg nejprve zásadní změnu majitele, když palírnu získala společnost Hiram Walker & Sons Ltd. a poté období největšího úpadku, když byla v roce 1981 úplně uzavřena a všichni zaměstnanci propuštěni. K částečné obnově výroby došlo až v roce 1989. K úplnému obnovení výroby došlo až ve druhé polovině 90. let, poté co v roce 1997 koupila Ardbeg společnost Glenmorangie (kterou následně převzala francouzská společnost Louis Vuitton Moët Hennessy). Hned následujícího roku získal Ardbeg v soutěži International Spirits Challenge titul "Distillery of the Year". Největších ocenění dosáhl Ardbeg v letech 2008 – 2010, kdy třikrát za sebou získal ocenění "Whisky roku" v průvodci Whisky Bible anglického spisovatele a odborníka Jima Murraye.

Výroba.

Zdrojem vody pro palírnu jsou jezera Loch Uigeadail a Loch Airgh nam Beist. Od roku 1981 nemá palírna vlastní podlahovou sladovnu a slad vyrobený na zakázku dováží ze sladovny v Port Ellen. Slad je pro palírnu Ardbeg nakouřen na 50 ppm. Kvašení probíhá v šesti kvasných kádích vyrobených z oregonské borovice. Délka fermentace v palírně Ardbeg (a taktéž v palírně Bunnahabhain) bývá delší než v jiných palírnách, kvůli vysokému obsahu fenolů v původním sladu. Ardbeg disponuje dvěma kotli, jedním surovinovým pro první destilaci a jedním přepalovacím pro druhou destilaci.  Největší množství výsledného destilátu probíhá v dubových sudech po bourbonu, ale používají se i sudy po sherry a také nové sudy z francouzského dubu. Mimo charakteru získaného zráním ze sudů získává výsledná whisky charakter slané a jódové tóny díky umístění palírny a jejích skladů v blízkosti moře.

Ardbeg Committee.

"Ardbeg Committe" je klub příznivců Ardbegu, jehož členové dostávají pozvání na speciální shromáždění, ochutnávky a další akce pořádané pro členy klubu. Jen členové klubu mohou nakupovat v online obchodu palírny a také mohou získat speciální edice whisky Ardbeg určené pouze členům tohoto klubu.

Ardbeg ve vesmíru.

V roce 2011 byl s pomocí aerokosmické společnosti NanoRacks LLC vynesen k Mezinárodní kosmické stanici vzorek whisky Ardbeg. Vzorek zde v prostředí mikrogravitace zrál až do roku 2014, kdy došlo k jeho návratu zpět na Zemi. Cílem bylo zjistit jaký bude mít prostředí mikrogravitace vliv na zrání destilátu. Další kontrolní vzorek byl ponechán na Zemi ve skladech palírny Ardbeg, aby poté byly oba vzorky porovnány. Vzorek ve vesmíru nemohl samozřejmě zrát v sudu, jako by tomu bylo na Zemi, ale byl umístěn ve speciálních tubičkách používaných firmou NanoRacks LLC v Mezinárodní kosmické stanici. Pro simulaci interakce se dřevem byl vzorek v lednu 2012 smíchán se štěpinami z dubového sudu. Po návratu bylo senzorickými zkouškami zjištěno, že rozdíly mezi oběma vzorky jsou opravdu značné.

Ocenění.

Některá ocenění získaná palírnou Ardbeg

Ardbeg (skotská gaelština "Taigh-stail Àirde Beaga") je palírna skotské whisky nacházející se na ostrově Islay, který je součástí souostroví Vnitřní Hebridy. Palírna je známa svými whiskami se silnou příchutí rašeliny a hlavně kouře. Ardbeg je jednou z nejinovativnějších palíren začátku 21. století a to nejen pro způsob výroby své whisky, ale i pro propracovaný způsob marketingu. Známým se stal například experiment, při kterém byla v roce 2011 lahvička mladé whisky Ardbeg vynesena k Mezinárodní kosmické stanici, kde strávila jeden rok a po jejím návratu byly zkoumány účinky mikrogravitace na její chuť a složení.


Klubová kariéra.

Přestupem do Bayernu v roce 1992 načal své dlouholeté a úspěšné působení trvající 15 let. V první sezoně dostal příležitost ukázat se od trenéra Ericha Ribbecka a odměnil se mu 7 góly. Bayern o pouhý bod ztratil titul, který putoval do Werderu Brémy. Ve své druhé sezoně se už prosadil 11krát a mohl slavit první titul v kariéře. Sezona 1994/95 ukázala propad Bayernu na šestou příčku, Scholl však táhl ofenzívu 9 brankami a 8 brankovými asistencemi. Určitou náplastí na ligové trápení bylo semifinále Ligy mistrů, kde Bayern po domácí remíze 0:0 padl na hřišti Ajaxu 2:5. Byl to ale Scholl, kdo byl u obou branek, jednou jako střelec a jednou jako nahrávač.  Schollovo 10 branek za 30 zápasů umístilo Bayern na druhou pozici v tabulce Bundesligy v ročníku 1995/96. Úspěšný byl ale Bayern alespoň v Evropě – zvládl semifinále proti Barceloně (2:2 doma a venku výhra 2:1), Scholl se na jejím vyřazení podílel gólem a asistencí. Ve finále Poháru UEFA porazil v obou zápasech Girondins Bordeaux a Scholl byl opět u toho. Dvakrát jako střelec, jednou jako nahrávač.  Během ročníku 1996/97 jej sužovala zranění, Bayern i přesto získal ligový titul. Následující sezona skončila druhým místem, Bayern tedy neobhájil ani s pomocí 9 branek Mehmeta Scholla. Naopak v letech 1999, 2000, 2001 slavil tři za sebou jdoucí ligové tituly, byť v sezoně 1998/99 jej sužovali zranění. Vrátil se až na jaře 1999, přičemž v závěrečné šestici zápasů ligy nastoupil pětkrát a čtyřikrát vstřelil gól. Scholl se ukázal v Lize mistrů až v průběhu března, ve druhém poločase odvetného zápasu proti Kaiserslauternu, kdy přišel na hřiště namísto Effenberga. Bayern svého soupeře porazil v celkovém součtu 6:0, aby se v semifinále střetl s ukrajinským Dynamem Kyjev. Scholl si zahrál celé utkání v Kyjevě, kde Bayern uhrál remízu 3:3. Odvetné utkání zůstal na lavičce, Bayern vyhrál 1:0 a čekalo ho finále na Camp Nou. Utkání na stadionu Barcelony odřídil rozhodčí Pierluigi Collina, Bayern střetl Manchester United. Na hřiště se dostal v 71. minutě, nahradil Alexandera Zicklera. Bayern vedl po gólu Maria Baslera 1:0 a Scholl povzbudil ofenzívu a jeho střela zamířila do tyče. United ale v nastaveném čase otočil zápas ve svůj prospěch a porazil Bayern 2:0.  V ročníku 2000/01 se Bayern probil do finále proti španělské Valencii. Po dvou minutách po penaltě Gaizka Mendiety prohrával, naopak Scholl v sedmé minutě svoji penaltu díky zásahu brankáře Cañizarese neproměnil. V 50. minutě se ke třetí penaltě zápasu postavil záložník Bavorů Stefan Effenberg a srovnal na 1:1. Zápas dospěl k penaltám, které Bayern zvládl poměrem 5:4.  Během své poslední sezony 2006/07 v kariéře už nastupoval zřídka a jako střídající hráč. V základu nastoupil až poslední ligové kolo proti Mainzu (Mohuči), ve 33. minutě zvýšil na 2:0 a rozloučil se tak s kariérou gólem.

Reprezentační kariéra.

Trenér Berti Vogts dal Schollovi poprvé šanci v národním mužstvu 26. dubna 1995 v přátelském zápase proti Walesu. Byl nominován na EURO 1996, ale ve skupině nedostal příležitost ve hře. Ve čtvrtfinále, semifinále a finále už hrál v základní sestavě. Němci po Bergerově gólu z penalty prohrávali 0:1, Scholl šel v 69. minutě ze hřiště, nahradil jej Oliver Bierhoff, který 2 brankami otočil zápas ve výhru 2:1 v prodloužení.  Kvůli zranění neměl možnost účastnit se MS 1998, zahrál si však na Konfederačním poháru 1997. O tři roky později byl součástí německého mužstva, které ve skupině evropského šampionátu skončilo již ve skupině.  Únorový přátelský zápas v roce 2002 proti Izraeli byl jeho posledním ve dresu národního týmu. Před MS 2006 pořadané Německem se objevila online petice se 100 tisíci podpisy, která žádala trenéra Klinsmanna, aby nominoval Scholla zpět do reprezentace. Jeho bývalý spoluhráč z reprezentace a klubu jej ale na šampionát nepřizval.

Mehmet Scholl, rodným jménem Mehmet Yüksel, (* 16. říjen 1970, Karlsruhe) je bývalý německý fotbalista tureckého původu. Nastupoval na postu ofenzivního záložníka a byl specialistou na standardní situace. S reprezentací Německa získal zlatou medaili na mistrovství Evropy 1996. Hrál také na Euru 2000. Celkem za národní tým odehrál 36 utkání, v nichž vstřelil 8 gólů.


Dětství.

Osman II. se narodil v paláci Topkapi v Istanbulu. Byl synem sultána Ahmeda I. a jeho první konkubíny Mahfiruz Hatice Sultan. Podle tradic mu už ve velmi nízkém věku matka zajistila výchovu a vzdělání. Díky tomu byl Osman známý jako básník a ovládal spoustu jazyků, včetně arabštiny, perštiny, řečtiny, latiny a italštiny.  Osman nezískal trůn hned po smrti otce, což bylo nejspíš kvůli tomu, že jeho matka nebyla oblíbenou ani hlavní konkubínou. Jeho matka v té době již zemřela a nebo byla vyhnána do exilu.

Vláda.

Osman II. nastoupil na trůn ve svých čtrnácti letech poté, co byl jeho strýc Mustafa I. sesazen. I přes neobvykle nízký věk se snažil jako vládce prosadit a poté, co bránil východní hranice říše před Safíovci z Persie, podnikl výpravu do Polska během Moldavské magnátské války. V roce 1621 nuceně podepsal mírovou dohodu s Polskem po bitvě u Chotimi; domů do Istanbulu se vrátil se zostuzenými janičáři, kteří jej nazývali zbabělcem. Pobouřeni byli i státníci.  Základní a zároveň výjimečnou slabost měl Osman II. kvůli nepřítomnosti ženské moci v harému. Od roku 1620 až do své smrti zastupovala Valide Sultan obyčejná kojná. Ta se ale nikdy nemohla vyrovnat Mustafově matce, která žila ve starém paláci. I když měl na své straně všechny hlavní eunuchy, nemohl tím nahradit absenci ženy, která v tomto období měla velký význam; obzvlášť, když byl Osman tak mladým panovníkem, nepřítomnost matky ovlivnila délku jeho vlády. Podle Piterburga neměl Osman II. ani žádnou Haseki Sultan (konkubínu s dětmi, milenku), i když Peirce tvrdí, že jeho Haseki byla Ayşe Hatun. I kdyby tomu tak bylo, Ayşe by nemohla být Valide sultánkou v době vlády svého muže.

Smrt.

Vzhledem k protiváze vlivu janičářů nechal Osman II. zavřít jejich obchody s kávou a začal plánovat vybudování nové a oddanější armády, jejíž hlavní součástí měli být anatolští sekbanové. Výsledkem tohoto plánu bylo povstání přímo v paláci, organizované janičáři. Ti mladého sultána uvěznili ve věži Yedikule, kde byl nakonec uškrcen.

Rodina.

Konkubíny.

Osman měl 3 konkubíny:

Synové.

Osman měl 2 syny:

Dcery.

Osman měl 1 dceru:

V populární kultuře.

Postava Osmana II. se vyskytuje v tureckém televizním seriálu "", kde jej ztvárnil herec Taner Ölmez.

Osman II. (3. listopadu 1604 – 20. května 1622), v turecku známý jako Genç Osman (mladý Osman), byl osmanský sultán od roku 1618 až do svého zavraždění v roce 1622.


Historie.

V prvním "ročníku" 1955/58 se hrálo nejdříve ve skupinách a vítězové skupin postoupili do semifinále.  Od "ročníku" 1958/60 se hrálo bez skupin s 16 týmy.  V ročníku 1961/62 hrálo 28 týmů.  Od sezony 1962/63 hrálo 32 týmů.  Od sezony 1964/65 hrálo 48 týmů.  Od sezóny 1966/67 byl název změněn na Veletržní pohár.  Od sezóny 1968/69 hrálo 64 týmů.  V roce 1971 převzala řízení soutěže oficiálně UEFA. Veletržní pohár byl nahrazen Pohárem UEFA. 2 nejúspěšnější týmy Veletržního poháru, FC Barcelona a Leeds United, spolu 22. září 1971 sehráli utkání o věčné vlastnictví původního poháru. V Barceloně vyhrála Barcelona 2:1. V Poháru UEFA bylo zrušeno pravidlo Veletržního poháru, podle kterého smělo z jednoho města hrát v ročníku jen jedno mužstvo.  V letech 1961/62 až 1966/67 bylo Československo reprezentováno týmy z Brna (1× Spartak KPS, poté 5× Spartak ZJŠ) jakožto veletržního města. Poté hrály v poháru týmy z jiných měst dle ligového umístění.

Finalisté Veletržního poháru.

Zdroj: Poznámka: první výsledek je vždy z domácího utkání vítězného týmu.  Utkání o věčné vlastnictví poháru (1971): FC Barcelona – Leeds United 2:1

Nejúspěšnější kluby, země, hráči a trenéři.

Nejúspěšnějšími týmy jsou FC Barcelona se 3 trofejemi a FC Valencie a Leeds United se 2.  Španělské týmy vyhrály 6×, anglické 4×.  Nejlepšími střelci v historii jsou Waldo Machado (31 gólů), Peter Lorimer (20), Flórián Albert, Ferenc Bene a José Antonio Zaldúa (19).  2 trenéři vyhráli 2×: Alejandro Scopelli a Don Revie.

Veletržní pohár byla klubová fotbalová soutěž mezi evropskými týmy. Soutěž vznikla v roce 1955 z iniciativy místopředsedy UEFA E. Thommena (Švýcarsko) jako „Mezinárodní pohár měst pořádajících průmyslové veletrhy“ (International Industries Inter-Cities Cup), určená pro vybraná mužstva měst, také zvaná Veletržní pohár. Od začátku 60. let se mohly přihlašovat ligové kluby z veletržních měst, jež se nekvalifikovaly do PMEZ nebo PVP. Od konce 60. let se mohly kvalifikovat týmy z kterýchkoli měst na základě ligového umístění.


Historie.

Okolí Neumu rozdělilo Chorvatskou Dalmácii v současnosti již podruhé. Poprvé byl Neum, tehdejší součást Dubrovníku, přidělen Osmanské říši, aby bylo zajištěno, že právě Dubrovník nebude hraničit s Benátskou republikou.  V září 1932 byla otevřena první škola na území općiny Neum. Nenacházela se však ve městě samotném, ale v nedaleké vesnici Hutovo. Nespokojenost s královským jugoslávským režimem v 30. letech rostla postupně i v Neumu. Ve volbách do jugoslávské skupštiny v roce 1938 město zvolilo Chorvatskou selskou stranu.  V roce 1941 byl vyhlášen Nezávislý stát Chorvatsko, které řídili ustašovci. Neum byl administrativně přičleněn k župě Dubrava, v roce 1944 byl součástí župy Hum. Dále od moře, v oblasti obcí Hutovo a Gradac probíhaly ostré boje mezi partyzány a fašistickým vojskem. Střety probíhaly především o strategicky významný Vukov klenac.  Město se začalo rozvíjet po roce 1945 spolu s celým dalmatským pobřežím tehdejší Jugoslávie. Rozhodnutím komunistické vlády bylo jako jediné na pobřeží připojeno k Bosně a Hercegovině. Tato skutečnost však měla víceméně pouze administrativní charakter, vzhledem k tomu, že hranice mezi svazovými republikami SFRJ nebyly běžně označovány. V 80. letech se město nemile proslavilo kvůli aféře Neum a luxusním vilám tehdejších představitelů bosenské republiky.  Od 60. let 20. století trpí především oblasti okolo Neumu poklesem obyvatelstva v souvislosti s relativně nízkou úrovní rozvoje těchto oblastí. Většinu pracovních míst v samotném Neumu zajišťuje právě turistický průmysl.  Skutečnost, že Bosna a Hercegovina díky zisku tohoto území po rozpadu Jugoslávie de facto rozdělila sousední Chorvatsko na dvě části, způsobila, že se vláda v Záhřebu rozhodla vybudovat most z města Kleku na poloostrov Pelješac, čímž by spojila obě části státu a odpadla by tak potřeba tranzitu přes území města Neum. Plán však ztroskotal, protože se zjistilo, že by se jednalo o akt proti mezinárodním námořním úmluvám.

Charakter města.

Město je důležitým letoviskem a přístavem, nachází se zde několik velkých hotelů. Také za nákupy sem dojíždí mnoho lidí, především proto, že jsou zde nižší ceny a daně než v sousedním Chorvatsku. Okolo města patří ještě k Bosně a Hercegovině 21 km mořského pobřeží. Celkem nabízí Neum okolo sedmi tisíc ubytovacích míst; má vlastní polikliniku, poštu a banky.  Kromě turistiky se obyvatelstvo věnuje také pěstování oliv a vína.

Doprava.

Hlavní dopravní tah, který prochází městem, představuje Jadranská magistrála. Severně i jižně od města se nacházejí dva hraniční přechody s Chorvatskem. S vnitrozemím Bosny a Hercegoviny je Neum propojen prostřednictvím silnice přes obec Hutovo a město Stolac. Tato silnice byla přebudována v roce 2018; nahradila starší úzkou silnici ze 70. let 20. století. Současná silnice umožňuje spojení pobřežního města s vnitrozemím Bosny a Hercegoviny bez nezbytnosti překročení hranice s Chorvatskem.  Neum nemá vlastní železniční spojení. Nejbližší dálnice je dálnice A1 v blízkosti města Metković, resp. Međugorje, vzdálená několik desítek kilometrů severně.  Neum nemá vlastní přístav, pro potřeby ekonomiky Bosny a Hercegoviny jsou využívány chorvatské přístavy v Metkovići a v Ploče. Výstavba přístavu v Neumu byla v druhé dekádě 21. století zvažována, k její realizaci však nedošlo.

Školství.

V současné době má Neum základní školu ("Kardinala Stepinca") s vlastní střední školou.

Obyvatelstvo.

V roce 1991 žilo ve městě Neum 1993 lidí, z toho byli:

Neum je město v Bosně a Hercegovině ležící na pobřeží Jaderského moře. Jako jediné město této země leží u moře, v úzkém koridoru, který Bosna a Hercegovina má. Žije zde 1993 obyvatel, s okolím 4200.


Členské státy.

Jihoafrická rozvojová koordinační konference, která vyústila v dubnu 1980 v deklaraci z Lusaky, zahrnovala původně devět zemí:  Později se k JARKK připojila ještě Jihoafrická republika, Namibie a Mauricius poté, co v těchto zemích došlo k podstatným politickým změnám. Namibie se musela nejprve vymanit z nadvlády jihoafrického apartheidního režimu, zatímco Jihoafrická republika musela změnit samotnou podstatu svého zřízení. Těchto jedenáct států pak v namibijském Windhoeku založilo v roce 1992 Jihoafrické rozvojové společenství. Nakonec řady členských států společenství rozšířily ještě Demokratická republika Kongo a Seychely, takže dnes má celkem patnáct členů a řadí se mezi nejpočetnější regionální uskupení s převážně hospodářským zaměřením.  Členství Madagaskaru bylo obnovené 30. ledna 2014 poté, co bylo v roce 2009 pozastaveno kvůli politické nestabilitě v zemi.

Vývoj v devadesátých letech.

Hlavně v devadesátých letech docházelo k rozšiřování a prohlubování působnosti společenství, které se postupně angažovalo i v sektorech jako finančnictví, rozvoj lidských zdrojů, ochrana přírodních zdrojů a ochrana veřejného zdraví. Přesto je nutné dodat, že se transformace původně mezivládní konference ve skutečné společenství ukázala jako problematická, což bylo dáno jednak výše zmíněnou teritoriální i sektorovou expanzí, jednak rozrůzněností cílů a úrovní rozvoje jednotlivých členských států. Snahy překonat hrozbu rozmělňování či dokonce úpadku společenství vedly k restrukturalizaci na počátku 21. století. 9. března 2001 byla na zvláštní vrcholné schůzce v namibijském Windhoeku přijata zpráva shrnují současné problémy společenství a navrhující opatření k jejich odstranění. Výsledkem mělo být posílení nadnárodního elementu ve společenství, které by umožnilo fungování skutečně efektivního oblastního společenství. „Hlavním (současným) cílem společenství SADC je vytvořit region s vysokým stupněm harmonizace a racionalizace, které by umožnily sdílení zdrojů pro dosažení kolektivního soběstačnosti v zájmu zlepšení životní úrovně obyvatel regionu.“

Instituce.

Nejvyšším orgánem JARS je každoročně pořádaný summit hlav států společenství. Na summitu se volí předseda a místopředseda. Summit rovněž udává základní rámec pro tvorbu politiky společenství pro následující období. Svojí povahou se tato vrcholná instituce společenství podobá Evropské radě a to i tím, že od vrcholné schůzky v roce 2001 funguje i Trojka složená s minulého, současného a budoucího předsedy společenství. Konstrukci Evropské unie se JARS podobá i jinými institucemi: Rada ministrů, poradní Národní výbory JARS, které zastupují, stejně jako evropský Hospodářský a sociální výbor, zájmy různých aktérů z veřejné správy i soukromého sektoru a Sekretariát mající od roku 2001 pravomoci blížící se Evropské komisi. V roce 2000 bylo zvláštním protokolem rozhodnuto o vytvoření soudního dvora JARS; doposud však nevznikl.

Jihoafrické rozvojové společenství nebo také Společenství pro rozvoj jižní Afriky ("Southern African Development Community") (SADC) je mezinárodní organizace se sídlem v městě Gaborone v Botswaně. Má své počátky v červenci 1979, kdy se konala konference v tanzanské Arushe. Na konferenci v zambijské Lusace o rok později byla přijata tzv. Lusacká deklarace (celým názvem "Southern Africa Toward Economic Liberalisation"), která ustanovila Jihoafrickou rozvojovou koordinační konferenci. Hlavními cíli vzniku JARKK bylo „zmírnění hospodářské závislosti, především na JAR a harmonizace programů (a plánů pro rozvoj a hospodářskou soběstačnost) regionu.“ Společenství mělo od počátku i ambici působit navenek coby zástupce členských zemí a zajišťovat jim potřebnou mezinárodní podporu. Pro plnění zmíněných cílů byly vytvořeny zvláštní sektorově členěné programy pro rozvoj zemědělství, průmyslu, energetiky, dopravy a jiných oblastí. Mezi deklarované priority patřil rozvoj dopravy, telekomunikací a ustavení efektivních mechanismů zemědělské inspekce. K plnění těchto úkolů byly ustaveny zvláštní komise.


Život.

Amin Maalouf se narodil do rodiny, která byla součástí libanonské melchitské řecko-katolické menšiny. Ačkoli se Maalouf k této komunitě tradičně hlásí, nepovažuje se "za člena žádného společenství věřících". Maaloufovi předci mají kořeny z otcovy strany v Turecku (Adana, Istanbul), z matčiny v Egyptě (Káhira). Maalouf se narodil a do roku 1975 žil v Bejrútu, avšak útlé dětství (do roku 1952) prožil v Káhiře, z níž rodina musela odejít v souvislosti Násirovým vojenským převratem. Letní měsíce rodina trávila na venkově (tzv. "v horách", tedy ve východní části země).  Maaloufův otec Ruchdi, známý libanonský novinář, byl presbyterián, studoval v angličtině a v rodině mluvil nejčastěji spisovnou arabštinou. V rodině Maaloufovy matky, Odette, se mluvilo egyptskou arabštinou a francouzsky. Maaloufův otec kvůli své ženě konvertoval ke katolicismu, a tak se Maaloufovi dostalo francouzského vzdělání v jezuitských vzdělávacích institucích v Bejrútu (nejprve v Collège Notre Dame de Jamhour a pak na Univerzitě Saint-Joseph). Od dětství měl vztah ke krásné literatuře, nejprve četl romány v arabštině, později také ve francouzštině a angličtině. Před odchodem z Libanonu měla v Maaloufově životě výhradní postavení arabština, nicméně už od mládí psal také osobní texty (deníkové záznamy, dopisy) ve francouzštině.  Vystudoval sociologii a ekonomii na Univerzitě Saint-Joseph (Université Saint-Joseph de Beyrouth), od roku 1971 začal publikovat články v libanonském arabsky psaném deníku "An-Nahar". Jako zahraniční reportér cestoval do Afriky a Asie, informoval mimo jiné o pádu etiopské monarchie v roce 1974 nebo bitvě o Saigon z roku 1975.  V roce 1971 se Maalouf oženil se studentkou speciální pedagogiky Andrée, mají spolu tři děti (Ruchdi, Tarek, Ziad).  13. dubna 1975 se v těsném sousedství jejich tehdejšího bydliště na předměstí Bejrútu odehrál incident, který je obecně považován za počátek libanonské občanské války. Válečné události donutily Maaloufovi nejprve odejít na venkov, později se Maalouf rozhodl emigrovat do Francie. 16. června 1976 přes Kypr odplul do Francie, jeho žena, děti a tchyně za ním do Paříže přijeli v září. Maalouf mezitím zajistil rodině bydlení a našel si práci jako redaktor v ekonomickém měsíčníku. Později se stal šéfredaktorem týdeníku "Jeune Afrique" ("Mladá Afrika").  Teprve v roce 1981 podepsal Maalouf svoji první smlouvu na vydání literárního díla, historického eseje "Les Croisades vues par les Arabes" ("Křížové výpravy očima Arabů"), který vyšel v roce 1983 v nakladatelství Jean-Claude Lattès. O tři roky později vydal svůj první román "Léon l'Africain" (1986", Leo Africanus") o životě andaluského cestovatele 16. století, a začal se plně věnovat literatuře. Píše romány, nejčastěji historické, eseje určené nejširšímu publiku a operní libreta. Všechna díla píše ve francouzštině. Maaloufova díla jsou přeložena do více než dvaceti jazyků, za svá díla získal mnoho francouzských i mezinárodních ocenění.  V roce 1993 obdržel Maalouf nejvýznamnější francouzské literární ocenění, Goncourtovu cenu, za román "Le Rocher de Tanios" (1993, "Taniosova skála"), který se odehrává v libanonských horách a je částečně inspirovaný rodinnou historií a Maaloufovým dětstvím.  V roce 2007 se stal jedním ze signatářů manifestu "Pour une littérature-monde en français" ("Za světovou literaturu ve francouzštině"), v němž je kritizován zastaralý přístup k francouzsky psané literatuře, který důsledně rozlišuje autory podle jejich původu na francouzské a frankofonní.  V letech 2007-2008 předsedal skupině intelektuálů, kteří měli za cíl poskytnout Evropské komisi poradenství v oblasti přínosu mnohojazyčnosti pro mezikulturní dialog. Výsledkem setkání byla zpráva "Mnohojazyčnost: přínos a závazek"  23. června 2011 byl zvolen do Francouzské akademie do křesla číslo 29, které se uvolnilo po smrti Claude Lévi-Strausse.  Všechna libreta byla napsána pro opery (resp. oratorium) finské skladatelky Kaiji Saariaho.

Amin Maalouf (arabsky أمين معلوف; narozen 28. února 1949 Bejrút) je francouzsky píšící libanonský spisovatel, od roku 1976 žijící ve Francii. V Libanonu pracoval jako novinář pro arabsky psaný tisk, po vypuknutí občanské války emigroval do Francie, kde začal psát eseje a romány ve francouzštině. V roce 1993 obdržel za román "Le Rocher de Tanios" ("Taniosova skála", česky dosud nevyšlo) Goncourtovu cenu. V roce 2011 byl zvolen členem Francouzské akademie. Je strýcem trumpetisty Ibrahima Maaloufa.


Popis.

Mlok skvrnitý je robustnější obojživelník protáhlého tvaru s krátkými končetinami, poměrně dlouhým a silným ocasem a dosti velkou hlavou se zakulacenou tlamou a vypouklýma očima. Velikost i zbarvení se výrazně mění dle několika poddruhů (viz níže). Dospělý jedinec je dlouhý 18–28 cm. Nejčastěji se objevují mloci s černě zbarveným tělem se žlutými skvrnami nebo pruhy. V některých lokalitách se objevují i poddruhy se skvrnami pomerančově oranžovými až červenými. Svým zbarvením se blízce podobá americkým axolotlům a stejně jako u nich má jeho barevné skvrnění funkci varovnou a odrazující. Pohlaví se od sebe zbarvením neliší.

Prostředí.

Mlok skvrnitý obývá výhradně vlhké lesní lokality, louky nebo pole, mnohdy v blízkosti vodních toků, avšak mimo období kladení larev žije často daleko od vody. Preferuje listnaté nebo smíšené lesy v podhorských lokalitách do nadmořské výšky 1 200 m n. m, nejčastěji 200–600 m n. m.

Chování a potrava.

Aktivní je především v noci a za soumraku, přes den se ukrývá pod listy, kmeny stromů, větvemi, v dírách v zemi nebo pod kameny, kde je chráněn před přímým slunečním zářením. Za deštivých nebo vlhkých dnů však často vylézá ze svých úkrytů i ve dne. Mlok je charakteristický svým pomalým pohybem. Jeho potravou se stávají nejčastěji malí až středně velcí bezobratlí živočichové – žížaly, stonožky, drobný hmyz, pavouci, červi, slimáci. Na přelomu října a listopadu se před nepříznivým zimním počasím schovává do podzemí, kde se drží stálejší vyšší teplota.  Na svou obranu používá jed (směs toxinů, jejímiž hlavními složkami jsou "samandarin, samandaron" a "samandaridin"), který produkuje především v příušních žlázách v zadní části hlavy, a pak ve žlázách nacházejících se po stranách hřbetu a na ocase. "Samandarin" je nejúčinnější látkou mločího jedu, ale ani tak pro člověka není příliš nebezpečný. Pokud se však dostane např. do očí, způsobuje silné pálení. Menším živočichům, kteří se ho snaží napadnout, ale může způsobit silné svalové křeče a zvýšení krevního oběhu v celém těle, spojené s obtížnějším dýcháním; jed ve větším množství pak může takového živočicha i zabít. Díky této schopnosti nemá téměř žádného přirozeného nepřítele, největším nebezpečím je pro něj člověk.

Rozmnožování.

Mlok skvrnitý pohlavně dospívá ve 3. až 4. roce života. Při páření samec samici uchopí zespodu, odloží spermatofor na podklad a sklouzne na stranu, takže samice klesne na spermatofor. Páření probíhá koncem léta a na podzim. V našich podmínkách je mlok živorodý, případně vejcoživorodý; vajíčka se tedy vyvíjejí v těle samice. V březnu až květnu následujícího roku klade samice do pomalu tekoucích potoků, studánek či jezírek přibližně 40 (max. 70) larev o délce 2,2–3,2 cm, které před proměnou dorůstají velikosti až 8 cm (obvykle do 6 cm). Larvy jsou masožravé, živí se rybím potěrem, drobnými korýši nebo členovci, často se u nich také projevuje kanibalismus. K proměně u nich dochází po třech měsících, v červenci až srpnu. V přírodě se dožívají průměrně 20, v zajetí až 50 let.

Výskyt a početnost v ČR.

Mlok skvrnitý je v Česku dle vyhlášky 395/1992 Sb. silně ohroženým druhem. Vinu za tento stav nese lidská činnost především vzestupem automobilismu a ničením a znečišťováním přírodních vodních toků, jezírek a studánek. Na mloka se vztahuje též Bernská konvence, podle níž je zařazen mezi přísně chráněné druhy; odchyt v přírodě je zakázán, živé jedince lze získat jen z registrovaných chovů. Druhy žijící na území našeho státu lze chovat v zajetí jen na základě udělené výjimky ze zákona o ochraně přírody a krajiny č. 114/1992 Sb.

Mlok skvrnitý ("Salamandra salamandra") je středně velký ocasatý obojživelník a nejrozšířenější evropský zástupce čeledi mlokovitých rozšířený v západní Asii, jihozápadní a zvláště v jižní a střední části Evropy (přesný evropský areál rozšíření viz mapka níže).


Historie.

Historikové jsou přesvědčeni, že nejstarší nalezené hmoždíře pochází z doby 35 000 let před naším letopočtem. První hmoždíře měly podobu jen kamenného důlku s kamenným tloučkem.  Používal se ve středověkých kuchyních, ale velmi často se s ním lze setkat i v současnosti.

Kovové hmoždíře.

Mosaz.

Nejčastěji jsou hmoždíře vyrobeny z mosazi. Většina mosazných hmoždířů má na spodní straně vyraženo číslo které značí velikost hmoždíře. Lze se setkat s případy, kdy je mosazný hmoždíř zasazen v zemi, kdy sloužil k uzemnění rádia.

Bronz.

Méně často jsou hmoždíře vyrobeny z bronzu. Bronzové hmoždíře bývají dražší než mosazné. Ty nacházely využití především v lékárnách. Většinou se dělaly ze zvonoviny nebo z bronzu s 10% příměsí cínu. Bronz na hmoždíře nesmí obsahovat olova a jiné jedovaté přísady. Dříve se mohlo stát že slévárník chtěl ušetřit drahý cín pro sebe a namísto toho dal do slitiny olovo.

Zinek.

Původní lékárenské hmoždíře se vyráběly ze zinku, který se dal povrchově dobře upravovat. Zinkové hmoždíře nejsou tak pevné jako bronzové, a při pádu na zem docházelo k prasknutí těla hmoždíře.

Litina.

Litinové hmoždíře se ve velkém začaly vyrábět v době první světové války. Litinovým hmoždířům se také říká "náhražkové", neboť byly výměňovány za mosazné, ze kterých se dělaly výstelky do děl. Litina však není pro výrobu hmoždířů příliš vhodná kvůli rychlé korozi, zejména při zpracování kyselých materiálů.

Ostatní kovy.

Ostatní kovy jako cín se nehodí na hmoždíř z důvodu malé pevnosti.  V laboratořích se používají spíše porcelánové misky či méně často speciální titanové hmoždíře.

Ostatní materiály.

Sklo, porcelán a keramika.

V dnešní době se už většinou kovové hmoždíře nevyrábějí z důvodu vysoké ceny a možné koroze. Daleko častěji je využíván porcelán jako levný materiál, chemicky netečný k potravinám a chemikáliím. Porcelánové laboratorní náčiní podobné hmoždíři se nazývá třecí miska. Kvůli chemické netečnosti se používá na hmoždíře také kámen a sklo.

Dřevo.

Dřevo je velice levný materiál, který se používá především na velké hmoždíře. Tlouk může mít na konci ocelovou kouli. Dodnes ho používají v kuchyních afrických států či v některých rozvojových zemích. Dříve se takovýto hmoždíř používá se mimo jiné také k výrobě másla. Ten se pak nazývá máselnice.

Hmoždíř (či moždíř) je nádoba, sloužící k roztloukání a drcení koření nebo krystalických látek. Jeho příslušenstvím je podlouhlá palička s rozšířeným koncem, která se nazývá tlouk, tlouček nebo trdlo.


Popis.

Kulíšek nejmenší měří pouhých 16 cm, což je sotva velikost špačka. Rozpětí křídel je 34-45 cm. Základní barva vrchní části těla je tmavě hnědá s výraznými bílými či žlutobílými skvrnami, spodek je světlý s podélnými tmavými proužky. Na tmavohnědých letkách je světlé skvrnění, které na křídle tvoří tři až čtyři příčné proužky. Ocas je také tmavohnědý, s bílými konci per a několika světlými příčnými proužky. Má v poměru k tělu malou kulatou hlavu s nepříliš zřetelným závojem zbarvenou podobně jako záda. Duhovka je živě žlutá, zobák voskově žlutý, u kořene zelenavý, nohy opeřené, špinavě bílé s hnědými skvrnami, drápy černohnědé. Samec a samice se navzájem neliší, mláďata jsou pouze tmavší. Let kulíška je vlnkovitý, v období hnízdění létá i ve dne.  Na rozdíl od ostatních sov má poměrně vysoký pískavý hlas. Většinou se ozývá jednoduchým opakovaným pískáním, ale může přidat i jakýsi trylek. Je velmi křehký, aktivní během denního světla a při východu a západu slunce.

Rozmnožování.

Hnízdo bývá umístěno ve starých dutinách po strakapoudech. Koncem dubna či začátkem května samice snáší 5-6 bílých, jemně lesklých vajec na kterých sedí sama po dobu 28 dnů a mláďata krmí asi 6 týdnů. Vejce je kulovitého nebo oválného tvaru, váží cca 7 g. Vejce jsou snášena v rozmezí dvou dnů a samice usedá až po snesení posledního. Samec obstarává pouze potravu. Samice zůstává na hnízdě i po vylíhnutí mláďat a potravu od samce přebírá a předkládá mláďatům. Vyváděna jsou zhruba ve stáří 30 dnů a ihned dobře létají. Následující tři týdny jsou ještě voděna rodiči. Pohlavně dospělá jsou patrně v jednom roce.

Potrava.

Potravu tvoří převážně drobní hlodavci a ptáci, místy i hmyz. Loví i za dne a troufá si lovit i drobné ptáky za letu. Někdy si dělá v dutinách zásoby potravy z ulovené kořisti. Má na svou velikost silné spáry a loví i kořist větší, než je sám. Kulíšek si může uschovat potravu na zimu.

Rozšíření.

Kulíšek nejmenší žije převážně v tajze severní Evropy a ostrůvkovitě v některých horských oblastech střední a jižní Evropy, jako je Šumava, Karpaty, Pyreneje a Alpy. Místy se vyskytuje i v souvislých lesích v nižších polohách, u nás například v brdských a křivoklátských lesích. Severní hranici rozšíření tvoří hranice lesa.  Kulíšek nejmenší je stálý pták, jen horské populace přelétají na zimu do nižších poloh.

Rozšíření v ČR.

V České republice je rozšíření kulíška spíš ostrůvkovité, soustředěné hlavně do oblasti jižních a západních Čech. Celkový počet se na začátku 90. let odhadoval na 900-1300 párů. V jižních Čechách jsou to především souvislé lesní porosty v nadmořských výškách od 390 do 1260 m. V západních Čechách kromě Šumavy a Českého lesa hnízdí například i na Chebsku, Rokycansku, v Brdech a na Karlovarsku. Hnízdění bylo prokázáno i v CHKO Labské pískovce, ale i ve východních Čechách na Náchodsku. Na Moravě se vyskytují v Beskydech, v Javorníkách, na Českomoravské vrchovině a v Oderských vrších.

Kulíšek nejmenší ("Glaucidium passerinum") je nejmenší sova Evropy. Má nenápadně hnědě zabarvený hřbet s menšími bělavými skvrnami a světlou spodní stranu těla s tmavšími podélnými skvrnami. Je poměrně nenápadný, loví za soumraku, jen v době hnízdění po celý den, ale není příliš plachý. Pokud ho naleznete sedět ve větvích stromu, je možné ho pozorovat poměrně zblízka, aniž ulétne. V rámci České republiky jde o silně ohrožený, zvláště chráněný druh.


Obecné a hydrologické charakteristiky.

Jezero vzniklo vulkanickou činností, při níž v období pliocénu zhruba před pěti miliony let došlo k přehrazení odtoku z povodí.  Jezero bylo původně mnohem větší, než dnes. Napájí je sedm větších řek a 40 sezónních toků. Hlavními přítoky jsou řeky Gilgel Abbay, Megech, Gumara a Reb.  Ve srovnání s jinými tropickými jezery jsou vody jezera Tana poměrně studené s obvyklou teplotou přibližně od 20 do 27 °C. Voda má neutrální až mírně zásadité pH a značně nízkou průhlednost.  V důsledku značného sezónního kolísání přítoku, srážek a odparu kolísá hladina jezera Tana během roku obvykle v rozmezí 2-2,5 m, přičemž nejvyšší stavy jsou v září až říjnu, těsně po hlavním období dešťů. při vysoké hladině jsou zatápěny příbřežní roviny a trvalé mokřady v okolí jezera se s ním spojují.

Ostrovy.

V jezeře jsou také ostrovy, jejichž počet se mění s výší hladiny. Ta během posledních 400 let klesla zhruba o 1,8 m. Portugalský misionář Manoel de Almeida uvádí na poč. 17. stol. 21 ostrovů, z toho 7-8 s kláštery, "kdysi velkých, nyní však značně zmenšených." Když tento kraj navštívil kol. r. 1770 James Bruce, zaznamenal si, že domorodci uvádějí 45 obydlených ostrovů, sám však tvrdil, že jich "může být tak jedenáct." Geograf ve 20. století vyjmenoval 37 ostrovů a domníval se, že na 19 z nich jsou nebo byly kláštery nebo kostely. Největší ostrov je Daga, kde je pohřbeno několik císařů. Dalšími významnými ostrovy jsou Dek, Mitraha, Gelila Zakarias, Halimun a Briguida.

Fauna.

Jelikož žádný z přítoků nespojuje jezero s jinými velkými vodními toky a hlavní odtok Modrý Nil je přerušen vodopády, vodní fauna jezera je značně specifická v rámci druhové skladby nilského povodí. Úroveň živin v jezeře je nízká.

Ryby.

V jezeře Tana se vyskytuje 27 druhů ryb, z nichž 20 je endemických. Mezi nimi je jedno z pouhých dvou společenství kaprovitých (druhé, v jezeře Lanao na Filipínách, bylo decimováno introdukovanými druhy). Sestává z 15 poměrně velkých, až 1 m dlouhých druhů rodu "Labeobarbus." Z nich "L. acutirostris", "L. longissimus", "L. megastoma" a "L. truttiformis" jsou výhradně rybožravé a "L. dainellii", "L. gorguari", "L. macrophtalmus" a "L. platydorsus" převážně rybožravé. Jejich hlavní kořistí jsou drobné druhy rodů "Enteromius" a "Garra." Ostatní druhy rodu "Labeobarbus" v jezeře mají jiné specializované potravní návyky: "L. beso" (neendemický druh, vzdáleněji příbuzný ostatním) se živí řasami, "L. surkis" převážně makrofyty, "L. gorgorensis" makrofyty a měkkýši, "L. brevicephalus" zooplanktonem (tím se však živí všichni nedospělí příslušníci druhového společenství), "L. osseensis" makrofyty a dospělci hmyzu, a "L. crassibarbis", "L. intermedius" (neendemický, avšak blízce příbuzný ostatním druhům), "L. nedgia" a "L. tsanensis" bentickými bezobratlými, např. larvami pakomárovitých. Osm z endemických druhů rodu "Labeobarbus" se vytírá v jezerních mokřadech a ostatní sezónně putují do přítoků, kde se vytírají.  Vedle druhového společenství "Labeobarbus" jsou endemickými druhy "Enteromius pleurogramma", "E. tanapelagius", "Garra regressus", "G. regressus" a "Afronemacheilus abyssinicus". Zbývajícími neendemickými druhy jsou tlamoun nilský (v Africe velmi rozšířený, v jezeře Tana má však endemický poddruh "tana"), "E. humilis", "G. dembecha", "G. dembeensis" a velký africký sumec keříčkovec červenolemý.

Ostatní fauna.

V jezeře žije poměrně málo bezobratlých: patnáct druhů měkkýšů, z nichž jeden je endemický, a také jedna endemická sladkovodní houba.  Je odsud známo zhruba 230 druhů ptáků včetně více než 80 vodních a mokřadních druhů, např. pelikán bílý, anhinga africká, kladivouš africký, čápi, kolpík africký, ibis, kachny, ledňáčci a orel jasnohlasý. Odpočinek a potravu zde vyhledává mnoho palearktických stěhovavých vodních ptáků.  Krokodýli zde nežijí, z plazů však byla poblíž výtoku Modrého Nilu pozorována želva kožnatka africká. Zejména tam se vyskytují také hroši.

Jezero Tana () je zdrojem Modrého Nilu a největším jezerem v Etiopii. Leží ve svazovém státě Amhara na severozápadě Etiopské vysočiny. Má rozlohu 3000 až 3500 km2 v závislosti na ročním období a velikosti srážek s hladinou ve výši 1788 m n.m. Je zhruba 84 km dlouhé a 66 km široké s hloubkou do 15 m (průměrná 8 m). Jeho hlavními zdrojnicemi jsou řeky Gilgel Abbay (Malý Nil), Reb a Gumara. Vytéká z něho pouze Modrý Nil. Výše hladiny je regulována přepadovou hrází u výtoku z jezera, která řídí průtok vodopády Modrého Nilu a dodávku vody do elektrárny.


Mládí.

Podle jedné z verzí se narodil jako Earl J. Wojciechowski v roce 1898 v Polsku. Ve třech letech jeho rodina emigrovala do USA a změnila si jméno na Weiss. Z údajů na úmrtním listu Earla Weisse však vyplývá, že se narodil v Chicagu a jeho rodiče William a Mary se narodili ve městě Buffalo ve státě New York. Není však jasné, kdy v tomto případě došlo ke změně jména rodiny Wojciechowski na Weiss.  Earl byl známý pod svou přezdívkou Hymie. Jako mladík se věnoval krádežím a loupežím. V Chicagu se seznámil s Dionem O'Banionem a spolu rozšířili svou trestnou činnost na otevírání trezorů, většinou pomocí nitroglycerinu.  V roce 1908 byl Hymie poprvé zatčen za loupež, když se snažil ukrást zboží v obchodě s parfémy.  24. června 1920 řekl jeho bratr Fred, který končil vojenskou službu, že Earl neslouží své vlasti, protože nešel na vojnu. Hymie kvůli této poznámce vytáhl pistoli a bratra postřelil.

North Side Gang.

Dion O'Banion dal dohromady skupinu mladých mužů, která si říkala North Side Gang. O'Banionovým zástupcem se stal Hymie Weiss. Skupina se specializovala na loupeže a vydírání. S příchodem prohibice se začala věnovat přepadávání aut s nákladem alkoholu, pašování a později i výrobě alkoholu. Gang tím nesmírně zbohatl. Začal být vážnou konkurencí Al Capona.  Hymie Weiss měl četné kontakty v Kanadě a zorganizoval síť, kterou se alkohol pašoval z Kanady do Chicaga. Často jezdil do Montrealu, a to buď kvůli vyřizování obchodů nebo za svou přítelkyní, Josephine Simard.  Ústředí gangu bylo ve druhém patře obchodu s květinami (William Schofield's Flower Shop), který částečně vlastnil O'Banion a jeho společník Samuel Morton. V roce 1923 Morton zemřel poté, co ho při vyjížďce na ranči shodil ze sedla kůň. Členové gangu druhý den koně zastřelili.

Válka gangů.

10. listopadu 1924 byl Dion O'Banion zavražděn. Hymie Weiss se stal jeho nástupcem a začal dělat všechno pro to, aby smrt svého přítele pomstil. Stalo by se tak v momentě, kdy by odstranil nejen bratry Genna, ale i Johnny Torria a Al Capona. Z Weissova gangu mu při této práci měli být největšími pomocníky Bugs Moran a Vincent Drucci.  První vážný útok na Al Capona provedl Weiss 12. ledna 1925. Al Capone však vyvázl bez zranění. Stejně tak skončil první útok na Torria.  24. ledna 1925 už byl Weiss úspěšnější. Johnny Torrio byl tak vážně zraněn, že se rozhodl odejít na odpočinek. Vedení mafiánského klanu předal Al Caponovi.  25. května 1925 zabil Hymie Weiss jednoho z bratrů Genna, Angela. (Bratrů bylo celkem šest – Angelo, Sam, Pete, Tony, Mike a Jim.) 13. června 1925 byl při přestřelce, do které se zapojili i policisté, zabit Mike Genna. Další z bratrů, Tony, zemřel 8. července 1925. Zbylí členové rodiny Genna se stáhli a do války gangů se už nezapojili.  Hymie Weiss se poté zaměřil na Al Capona. Pokoušel se zjistit jeho zvyky, např. tím, že zajal některého jeho řidiče nebo bodyguarda. Když mu však nic neřekli ani po mučení, zabil je. Stejně tak skončil šéfkuchař restaurace, do které Capone chodil, protože nechtěl Caponovi do jídla nasypat jed.  20. září 1926 obědval Al Capone se svým bodyguardem Frankem Riou v restauraci Hawthorne Inn (v hotelu, kde měl své kanceláře). Kolem restaurace projel konvoj několika aut, v nichž seděli Weissovi muži. Začali střílet. Vypálili dohromady přes 1 000 střel, Al Capona však nedostali. Zabit byl jen jeden z jeho společníků, Louis Barko. Po tomto incidentu se Al Capone pokusil vyjednat mír, jednání však skončilo neúspěšně. Hymie Weiss totiž požadoval odstranění Al Caponových mužů Alberta Anselmiho a Johna Scalise, kteří osobně O'Baniona zabili.

Smrt.

Těsně po incidentu v Hawthorne Inn si nedaleko Weissova ústředí (William Schofield's Flower Shop) pronajali byty muž jménem Oscar Lundin a žena, která se představila jako Theodore Schultz. Z obou bytů bylo dobře vidět na ulici před květinářstvím. Nájemníci zaplatili na několik týdnů dopředu a zmizeli. Místo nich se do místností nastěhovali Caponovi střelci.  11. října 1926 se Hymie Weiss vracel s několika svými společníky od soudu (jednalo se o případ Joe Saltise, šéfa spřízněného gangu). Když Weiss a jeho muži vystoupili z auta, začala z okna jednoho z pronajatých bytů palba. Není jasné, zda se střílelo i z druhého bytu, našly se tam však také zbraně. Al Capone měl navíc nejméně jednu zálohu v automobilu, který stál na ulici a po ukončení střelby odjel. I z něj se údajně střílelo.  Hymie Weiss byl zasažen deseti ranami. Byl převezen do nemocnice, krátce nato tam však svým zraněním podlehl. Policisté pak našli v jeho kapse papírek, na kterém bylo dvanáct jmen. Později se zjistilo, že se jednalo o jména soudců, kteří měli figurovat v případu Saltis.  Hymiemu Weissovi bylo v době smrti 28 let.  Vedení gangu North Side Gang převzal Vincent Drucci, který však byl v roce 1927 zabit. Do čela skupiny se postavil Bugs Moran.

Earl Weiss, známý jako Hymie Weiss (1898 – 11. října 1926 Chicago), byl polsko-americký gangster působící v Chicagu za období prohibice, byl přítelem a zástupcem Diona O'Baniona. Jeho největším protivníkem byl mafiánský boss Al Capone.


Geografie.

Až do oblasti Saint-Étienne je v délce 322 km splavněna největší francouzská řeka Loira, množství vody však během roku silně kolísá od průtoku 25 až 10 000 m3/min.

Historie.

Saint-Étienne (sẽtẹtjen / sentétijen) se nazývá podle prvního křesťanského mučedníka Štěpána, který byl kolem roku 35 v Jeruzalémě ukamenován. Dříve těžba uhlí – město vyrostlo na dnes už vyčerpaných uhelných dolech. Město bylo známé výrobou zbraní, nožů, strojů, především textilních, a tkaním hedvábných stuh (hedvábnický průmysl). Průmysl hutnický, strojírenský, textilní – s doly se zavíraly i zbrojovky, továrny na bicykly a na textilní stroje. Průmysl optický. Výroba automobilů, pancéřovaných ploten. Kamenolomy. Pro tuto někdejší baštu francouzských komunistů nebylo snadné najít nové investice a vymanit se tak z hospodářské deprese.  Na přelomu 18. a 19. století, brzy po založení École Polytechnique v Paříži, následovala polytechnika v Saint-Étienne. Diecése byla založena až v roce 1970.

Kultura.

Město má řadu kvalitních muzeí a galerií: Museum of Modern Art, Museum Art & Industry, Museum the Mine, Museum of old Saint-Etienne, Les Ateliers et le Conservatoire des Meilleurs Ouvriers de France, Museum Urban Transport, Astronef, Planetarium, Mémorial de la Résistance et de la Déportation.  Musée d ́art et d ́Industrie přiblíží průmyslové pozadí města včetně vývoje Jacquardova revolučního textilního stavu. Rozlehlá moderní budova Musée de Beaux-Arts či Musée d ́Art Moderne na severním okraji města je jedno z nejlepších muzeí výtvarného umění ve Francii, navržené od architekta Guicharda. Má staré umění, impresionisty, postimpresionisty, evropské umění 1900–1945, klasické moderní francouzské umění po roce 1945 a velkou kolekci soudobého amerického umění včetně Andy Warhola a Franka Stelly. Z dalších osobností moderního i současného umění jsou zastoupeni mj. Monet, Kupka, Braque, Picasso, Delaunay, Hartung, César, Dine, Judd, Merz, Dubuffet, Picabia, Ernst, Miró, Rodin, Calder, Léger, Soulages, Kandinský, Polke, Arp, Richier, Oldenbourg. Muzeum moderního umění figuruje mezi velkými institucemi národními a mezinárodními jako specializované v umění moderním a současném. Co do velikosti a významu druhá sbírka ve Francii pro umění moderní, s více než 15 000 výtvarnými díly (kresby, sochařská díla, zařízení interiéru), které prezentují umělce slavné a prestižní, stejně jako jsou ve sbírce důležitá základní fotografická díla (od Nadara do našich dnů). K tomu se připojuje sbírka 900 děl designu, jedna z nejvýznačnějších ve Francii, věnovaná pracím designérů a architektů, jako jsou Eames, Le Corbusier, Prouvé...  Z (post)moderních staveb posledního období lze uvést Cité de Design na Rue Javelin-Pagnon č. 3 pro město, departement a region jako objednatele. Architekty jsou LIN Finn Geipel a Julia Andi. 200 m dlouhý a plochý prosklený objekt (hala), kombinovaný s vylehčenou kovovou věží, byl vytvořen pro Design Biennale a poté pro potřeby École Supérieure d ́Art et Design de Saint-Étienne. Dům je umístěn mezi Place d ́Armes a areálem bývalé továrny. Skleněný plášť včetně střechy je kombinován z trojúhelníkových dílců v kovové nosné příhradové konstrukci v 11 různých modulech. Objekt má skvělé experimentální teplotní řešení pohlcující či transformující sluneční záření, řešen je v kombinaci s fotovoltaickými panely, využitím podzemního tepla a chlazení.

Historické jádro města.

Mezi nejvýznamnější památky patří Place Boivin, tzv. dům Františka I. s renesanční výzdobou. Dalšími památkami jsou románský kostel Grand Église z 15.–19. století a farní kostel z 20. století povýšený na katedrálu Saint-Charles Borromée (svatého Karla Boromejského) v roce 1970.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Externí odkazy.

Turistická kancelář města

Saint-Étienne je město na středovýchodě Francie, 60 kilometrů jihozápadně od Lyonu. "Saint-Étienne" se nachází ve Francouzském středohoří. Podle sčítání lidu z roku 1999 má město 180 210 obyvatel, v celé metropolitní oblasti však podle stejného zdroje žije 321 703 lidí. Velmi známý je místní fotbalový klub AS Saint-Étienne který vyhrál desetkrát francouzskou ligu.


Obsah.

Román líčí život kozáků za carského Ruska, za první světové války, za říjnové revoluce a krátce po ní. Hlavním hrdinou románu je Grigorij Melechov, který váhá mezi kozáckými tradicemi podonské vesnice Tatarskoje, z níž pochází, a revolučními touhami. Hledání pravdy mezi kozáky či rudými končí u Grigorije naprostou deziluzí, která jej dovede k zločinné Fominově bandě. Grigorie na jeho cestě životem provází vášnivá láska k Axiňji Astachovové, vdané ženě ze stejné vesnice. Grigorij sám je sice ženatý, ale i v osobním životě se nedovede rozhodnout pro jednu z žen. Melechovovo hledání končí tragicky. Jeho milovanou Axiňju zastřelí, jeho žena Natalja se rozhodne, že svému muži již dále nebude jen doma rodit děti, zatímco on má jinou, a nechá si udělat pokoutný potrat, po němž však vykrvácí a zemře. Sám Melechov zbraně i patrony hodí pod led do Donu a vrátí se do rodné vesnice ke svým dětem.  Celý román má čtyři díly. V prvním díle Šolochov pojednává rodinnou předhistorii Melechovových ve vsi Tatarskoje, v níž zachází až k rusko-turecké válce v letech 1877–1878. Vlastní děj prvního dílu se nicméně odehrává těsně před První světovou válkou v letech 1905–1914. První díl má tři části. V druhém díle je vylíčena vlastní revoluce od října 1916 do dubna 1918, tento díl má dvě části. Třetí díl se zabývá dobou od května 1919 a má jedinou část, čtvrtý díl, kterým celý román končí, sahá až do května 1922, kdy končí občanská válka a sovětská vojska postupně likvidují bandy na jihu země. Poslední díl má dvě části.  Hlavním motivem románu je hledání pozice člověka v surových podmínkách světa. Melechov je svědkem početných příkoří, vražd i radostí, po smrti Axiňji navíc ztrácí smysl života.

Vznik románu.

Šolochov napsal první část knihy velmi rychle v roce 1925. Pojednal v něm o únorové revoluci roku 1917 a vládě Kerenského a nakonec i o říjnové revoluci. Poté si však uvědomil, že kozácká privilegia a život ve vesnicích okolo Donu zůstává čtenáři nepochopitelný, a tak již napsané částí předsadil první díl. Třetí díl psal další čtyři roky, poslední díl potom osm let. Díky tomu první a druhý díl vyšel v roce 1928, třetí díl v roce 1932 a čtvrtý díl teprve v roce 1940. Souborné vydání Tichého Donu vyšlo v roce 1941, první české vydání v roce 1945.  Podle románu byl natočen i stejnojmenný film.  Šolochov napsal první díl knihy ve velmi mladém věku. To zavdalo řadě tehdejších literárních kritiků i spisovatelů, včetně Alexandra Solženicyna a Roje Medvěděva, důvod k opakujícím se obviněním z plagiátorství. Skutečné autorství bylo připisováno Fjodorovi Krjukovi, kozákovi a bělogvardějskému veliteli, který zemřel v roce 1920 na tyfus. K podobnému závěru došel na základě statistické analýzy textu i A. T. Fomenko.  Možnost přinejmenším částečného plagiátorství Tichého Donu novodobě připouští i historik Brian J. Boeck. Ten se navíc ve svém textu „Stalinova Šehrezáda“ a knize „Stalinův písař –Literatura, ambice a přežití – Život Michaila Šolochova“ zaobírá mj. i podstatným vlivem sovětského vůdce Josifa Vissarionoviče Stalina na podobu dalších pokračování románu a také oporou, jaké se Šolochovi dostalo od dalšího spisovatele Maxima Gorkého.

Tichý Don (rusky "") je hlavní dílo Michaila Šolochova a jedno z nejvýznamnějších prozaických děl sovětské literatury. Šolochov za tento čtyřdílný epický román z prostředí donských kozáků obdržel roku 1965 Nobelovu cenu za literaturu. Pojednává zejména o období 1. světové války a občanské války v Rusku.


Charakteristika.

Většina zástupců čeledi svlačcovité jsou ovíjivé dřevnaté nebo bylinné liány, nalezneme zde však také byliny, keře a dokonce i stromy (např. povijnice "Ipomoea arborescens"). V rostlinách jsou často přítomny mléčnice obsahující bělavý latex, který je však někdy nezřetelný. Listy jsou střídavé, povětšině jednoduché, přisedlé až dlouze řapíkaté, bez palistů. Žilnatina listů je zpeřená nebo dlanitá. U některých zástupců (kokotice, "Merremia aturensis") jsou listy redukované na šupiny. Čepel listů je nejčastěji srdčitá, méně často hrálovitá, podlouhlá nebo jiných tvarů, celistvá nebo zpeřeně či dlanitě členěná.  Květy jsou často nápadné, oboupohlavné, většinou pravidelné, pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholových či úžlabních květenstvích. Kalich je 5-četný, často vytrvalý, kališní lístky jsou volné. Koruna je srostlá, nejčastěji kolovitá, zvonkovitá nebo nálevkovitá. Tyčinek je 5, přirostlých ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (u některých druhů povijnice i více) a se stejným počtem komůrek. Čnělky jsou volné nebo srostlé. V každém plodolistu je několik (2 až 10) vajíček. Plodem je tobolka (někdy je plod nepukavý nebo puká nepravidelně), měchýřek nebo bobule.  Čeleď svlačcovité zahrnuje více než 1600 druhů v 57 rodech. Největší rody jsou povijnice ("Ipomoea", asi 500 druhů), kokotice ("Cuscuta", 145), žakmontka ("Jacquemontia", 115) a svlačec ("Convolvulus", 100 druhů). Celkem 13 rodů z této čeledi je monotypických, tedy zahrnujících jediný druh.

Rozšíření.

Svlačcovité jsou kosmopolitně rozšířená čeleď. Nejvíce druhů roste v tropech, zejména v Africe a tropické Americe. Vyskytují se v deštných lesích (především nížinných), na savanách i pouštích. Jsou to převážně světlomilné rostliny.  V české květeně tuto čeleď zastupuje svlačec obecný ("Convolvulus arvensis"), opletník plotní ("Calystegia sepium") a několik druhů kokotice ("Cuscuta"). V Evropě se mimo dalších druhů ze zmíněných rodů ve Středomoří vyskytují 2 druhy povijnice ("Ipomoea sagittata" a "I. stolonifera") a keřovitý druh "Cressa cretica".

Ekologické interakce.

Květy svlačcovitých jsou opylovány nejčastěji včelami, přičemž u některých zástupců jsou vytvořeny velmi specializované vazby. Květy často rozkvétají jen na několik hodin a poté opadávají. Některé druhy povijnic rozkvétají na noc a jsou opylovány můrami nebo netopýry. Semena jsou šířena nejčastěji větrem nebo vodou, řidčeji zvířaty.

Taxonomie.

Svlačcovité jsou dobře vymezená čeleď. V současné taxonomii byl vřazen parazitický rod kokotice ("Cuscuta"), řazený dříve do samostatné čeledi kokoticovité ("Cuscutaceae").S nástupem molekulárních metod se pozice čeledi svlačcovité v taxonomickém systému příliš nezměnila. Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeleď lilkovité ("Solanaceae").

Význam.

Z povijnice batátové ("Ipomoea batatas") pocházejí batáty neboli sladké brambory. Rostlina pochází ze Střední Ameriky, dnes je pěstována po celých tropech a subtropech. Vlhkomilná povijnice vodní ("Ipomoea aquatica") je v Asii oblíbená zelenina.  Z hlíz mexické povijnice počistivé ("Ipomoea purga") se připravují léky proti zácpě, hlístům a vodnatelnosti. Podobným způsobem jsou používány i hlízy "Ipomoea turpethum" v Asii a "Ipomoea pterodes" v Karibiku. Obsahují látky ze skupiny glykoretinů, velmi toxické pro ryby. Nálev z květů povijnice "Ipomoea pes-caprae" se používá na Kubě při střevních potížích a zevně při zánětech kloubů.  Některé druhy svlačcovitých obsahují indolové alkaloidy a mají halucinogenní účinky. Ve Střední Americe jsou takto využívána semena povijnice fialové ("Ipomoea violacea") a "Rivea corymbosa".  Mnohé druhy jsou u nás pěstovány jako letničky, zejména svlačec trojbarevný ("Convolvulus tricolor"), povijnice nachová ("Ipomoea purpurea"), povijnice laločnatá ("Ipomoea lobata"), řidčeji i povijnice dlanitolistá ("Ipomoea quamoclit"). "Argyreia nervosa" je robustní liána, pěstovaná jako okrasná rostlina v teplých krajích. Drobný druh "Dichondra micrantha" je pěstován v teplých oblastech Spojených států jako půdopokryná rostlina nahrazující trávník.  Povijnice "Ipomoea pes-caprae" je pantropicky rozšířený druh, rostoucí na pobřežních písčinách. Občas je také vyséván k jejich zpevnění.

Přehled rodů.

"Aniseia", "Argyreia", "Astripomoea", "Blinkworthia", "Bonamia", "Calycobolus", "Calystegia", "Cardiochlamys", "Cladostigma", "Convolvulus", "Cordisepalum", "Cressa", "Cuscuta", "Decalobanthus", "Dicranostyles", "Dichondra", "Dipteropeltis", "Erycibe", "Evolvulus", "Falkia", "Hewittia", "Hildebrandtia", "Humbertia", "Hyalocystis", "Ipomoea", "Iseia", "Itzaea", "Jacquemontia", "Lepistemon", "Lepistemonopsis", "Lysiostyles", "Maripa", "Merremia", "Metaporana", "Nephrophyllum", "Neuropeltis", "Neuropeltopsis", "Odonellia", "Operculina", "Paralepistemon", "Pentacrostigma", "Petrogenia", "Polymeria", "Porana", "Rapona", "Remirema", "Rivea", "Sabaudiella", "Seddera", "Stictocardia", "Stylisma", "Tetralocularia", "Turbina", "Wilsonia", "Xenostegia"

Svlačcovité ("Convolvulaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Jsou to většinou ovíjivé byliny s nápadnými květy. Z naší květeny sem náleží svlačec, opletník a kokotice. Z užitkových rostlin jsou nejdůležitější sladké brambory neboli batáty, některé druhy poskytují léčiva i halucinogeny nebo jsou pěstovány jako okrasné rostliny.


Začátky.

Narodil se jako Giacomo Colosimo V Kalábrii v Itálii v roce 1877. Když dospíval, imigroval se svými rodiči do Spojených států, do Chicaga. Změnil si jméno na Jim Colosimo.  V Chicagu pracoval jako čistič bot, prodavač novin, metař a poslíček. Svou kriminální činnost začínal kapesními krádežemi, mezi jeho aktivity patřilo také vydírání a zejména kuplířství. To se stalo hlavním předmětem jeho zájmu.  Mladé dívky lákal na snadné výdělky, pak je bil, věznil a obchodoval s nimi.

Růst jeho říše.

V roce 1902 se Jim Colosimo oženil. Vzal si Victorii Moresco, majitelku dvou nevěstinců, která byla starší než on. Společně si otevřeli další nevěstince a za několik let už jich měli desítky. Kromě toho kontroloval Jim Colosimo oblast hazardních her.  Colosimo byl díky svým aktivitám velmi bohatý a v oblasti řízené prostituce a obchodu s ženami neměl v Chicagu konkurenci.  V roce 1909 ho začala vydírat skupina Mano Nera (Černá ruka). Jim Colosimo věděl, co to znamená, protože stejnou činnost v mládí také vykonával. Mano Nera by chtěla stále víc peněz a kdyby neplatil, přišlo by na řadu násilí. Paní Moresco proto pozvala na pomoc svého synovce z New Yorku, kterým byl Johnny Torrio. Torrio přijel do Chicaga a připravil předání peněz. Když si tři členové skupiny pro peníze přišli, byli zastřeleni.  Jim Colosimo vzal poté Torria k sobě a svěřil mu dohled nad svými záležitostmi.  V té době také Colosimo otevřel restauraci Colosimo's Cafe. Původně to byla jen kavárna a restaurace, později také kabaret a noční klub, hrály se zde hazardní hry. Colosimo budovu používal jako své ústředí.  Do Colosimovy restaurace chodili samí lepší lidé, byla poměrně luxusní. Byla také místem, kde se Jim Colosimo zamiloval do kabaretní zpěvačky Dale Winter, dívky z Ohia, kterou tam zaměstnal.  Jim Colosimo vládl chicagskému podsvětí a Torriovi přenechával stále více odpovědnosti. Roku 1919 si Torrio otevřel nevěstinec (The Four Deuces), ve kterém zaměstnal mladého Al Capona, který se právě přestěhoval z New Yorku.

Prohibice.

16. ledna 1920 začala prohibice a Torrio tlačil na Colosima, aby se pustili do obchodu s alkoholem. Jim Colosimo to však odmítal. Vystačil si se svými nevěstinci a bál se rizika, které by nová oblast podnikání mohla přinést. Jeho rozhodnutí také ovlivnila Dale Winter.  Jim Colosimo opustil Victorii Moresco a 17. dubna 1920 si vzal devatenáctiletou Dale Winter.

Smrt.

Nedlouho po sňatku zařídil Torrio schůzku, kde se měl Colosimo setkat se svým obchodním partnerem. Schůzka byla naplánovaná na 11. května 1920 v restauraci Colosimo's Cafe.  Když přišel Colosimo do svého podniku, byl zastřelen. Vraždu zorganizoval Torrio za pomoci Al Capona a Frankie Yala.  Konal se obrovský pohřeb, na který přišli nejen Colosimovi přátelé a známí, ale také významní představitelé města.  Colosimova vdova Dale údajně neměla na peníze po svém choti nárok, protože sňatek měl být právně neplatný. Dale Winter se po Colosimově smrti odstěhovala do New Yorku a v roce 1924 se znovu provdala. Živila se dále jako zpěvačka a herečka.  Po smrti Colosima začal organizaci řídit Johnny Torrio.

Giacomo Colosimo, známý jako (Big) Jim Colosimo (1877 Cosenza, Itálie – 11. května 1920 Chicago) byl první, kdo sjednotil chicagskou kriminální scénu na přelomu 19. a 20. století. Colosimovi nástupci, kteří po něm přebírali vedení jeho organizace, už byli považováni za mafiánské bossy.


Popis.

Sviňucha kalifornská je nejmenším kytovcem na světě. Dosahuje délky 120 až 150 cm a váhy od 30 do 55 kg. Samice bývá obvykle poněkud větší než samec. Tělo má šedou barvu, v horní části obvykle výrazně tmavší než vespod. Břicho je velmi světlé. Tmavě zbarvený pruh kůže se táhne od spodní čelisti po kořen prsních ploutví. Ty jsou tmavě zbarvené. Okolo ústní dutiny a očí má černý proužek. V čelistech se nachází 34 až 40 zubů, které tvarem připomínají žaludy. Stejně jako další kytovci mají i tyto sviňuchy sonar, který slouží ke komunikaci, navigaci a vyhledávání kořisti.

Ekologie, chování.

Žije osamoceně nebo v malých skupinách (nejčastěji 2, maximálně 10 jedinců). Sdružuje se v pobřežních mělkých vodách (do 50 metrů), na otevřené moře vyplouvá jen zřídka. Na rozdíl od jiných druhů sviňuch dobře snáší poměrně vysoké teploty vody (až 36 °C). Živí se menšími rybami mnoha různých druhů, hlavonožci a korýši (kraby).

Rozmnožování, život.

Jelikož se jedná o spíše samotářský druh, samci se snaží vyhledat postupně co nejvíce samic a spářit se s nimi. Páření probíhá od půlky dubna do května. Doba březosti je asi 10,6 měsíce. Rodí se vždy jedno mládě, které při narození měří 0,6 až 0,7 metru. Matka ho kojí přibližně rok, pak bývá odstaveno. Pohlavní zralosti dosahuje sviňucha po 3 až 6 letech. Dožívá se okolo 20 let.

Populace.

V současnosti je sviňucha kalifornská podle IUCN kriticky ohroženým druhem, kterému bezprostředně hrozí vyhubení. V roce 1997 žilo v Kalifornském zálivu asi 567 těchto zvířat, v roce 2008 to bylo přibližně 245 kusů. Populace dále klesala a podle odhadů čítala v roce 2015 97 jedinců. Na začátku roku 2017 vyšla zpráva CIRVA ("Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita"), která psala o tom, že stav druhu poklesl za posledních 5 let o 90 % a že na světě zbývá posledních 30 jedinců. Zpráva IUCN publikovaná v roce 2017 počítala s 18 dospělými kusy, odhad z března 2018 hovořil jen o asi 12 jedincích a odhad z března 2019 pak jen o 10.

Hrozby, ochrana.

Hlavní hrozbou pro přežití druhu je v dlouhodobé perspektivě tzv. "bycatch" neboli nezáměrné zachycování v rybářských sítích a následné udušení. Rybáři na severu Kalifornského zálivu nelegálně loví dalšího místního kriticky ohroženého endemita jménem smuha MacDonaldova ("Totoaba macdonaldi"), především kvůli jejímu plovacímu měchýři, a sviňucha je častou nechtěnou obětí těchto lovů. Odhaduje se, že ročně takto přijde o život 7 až 15 % populace. Dalšími nebezpečími jsou příbuzenské křížení, zamoření pesticidy a změny životního prostředí.  Severní část Kalifornského zálivu a okolní pevnina byla vyhlášena mexickou biosférickou rezervací "Alto Golfo de California y Delta del Río Colorado" o celkové výměře 934 756 ha (z toho 527 608 ha vodní plochy), která figuruje na seznamu světového přírodního dědictví UNESCO pod názvem „Ostrovy a chráněná území Kalifornského zálivu“. Konkrétní doporučení ohledně ochrany druhu vydává organizace "Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita" založená roku 1997. Ačkoliv se v posledních letech plánovaly různé záchranné akce a programy (mj. chov v zajetí), předpokládá se, že druh v nejbližší době vyhyne.

Sviňucha kalifornská ("Phocoena sinus"), ve španělštině se používá též pojmenování "vaquita marina - mořská kravička", je savec z řádu kytovců, čeledi sviňuchovitých a rodu "Phocoena". Jedná se o endemický živočišný druh, který žije pouze na severu Kalifornského zálivu v Mexiku. Je bezprostředně ohrožena vyhynutím, celková populace čítala začátkem roku 2019 jen asi 10 jedinců.


Popis.

Vikve jsou jednoleté nebo vytrvalé přímé, poléhavé, vystoupavé nebo popínavé byliny. Lodyhy jsou obvykle větvené, poměrně tenké a na rozdíl od hrachorů nebývají křídlaté. Listy jsou sudozpeřené s 1 až 13 páry lístků a zakončené úponkou nebo hrotem, výjimečně lichozpeřené ("V. subvillosa"), složené z celokrajných nebo výjimečně zubatých lístků. Palisty jsou celokrajné nebo zubaté. Květy jsou modré, purpurové, červené, fialové, žluté nebo bílé, často dvoubarevné, v úžlabních hroznech, řidčeji v úžlabních svazečcích nebo jednotlivé. Květenství bývají bez listenů nebo s opadavými listeny. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 zuby. Zuby jsou asi stejně dlouhé nebo jsou horní kratší. Pavéza je nehetnatá, na vrcholu tupá. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1). Semeník je stopkatý nebo téměř přisedlý, se 2 až 8 vajíčky a lysou nebo chlupatou čnělkou. Lusky jsou obvykle zploštělé, suché, pukající 2 chlopněmi, uvnitř bez přehrádek. Obsahují 2 až 8 kulovitých nebo podlouhlých semen.

Rozšíření.

Vikve jsou rozšířeny v počtu asi 140 až 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule s přesahy do tropické východní Asie, tropické východní Afriky, do Jižní Ameriky a na Havaji.  V České republice se jako původní druhy vyskytuje celkem 17 druhů vikví. Mezi nejběžnější druhy náleží vikev ptačí ("Vicia cracca"), vikev huňatá ("Vicia villosa"), vikev plotní ("Vicia sepium"), vikev setá ("Vicia sativa"), vikev čtyřsemenná ("Vicia tetrasperma") a vikev chlupatá ("Vicia hirsuta"). Některé druhy jsou k nám též vzácně zavlékány nebo zplaňují z kultur.  V Evropě se vyskytuje celkem asi 55 druhů vikví. Některé evropské druhy mají celkový areál rozšíření značně rozsáhlý, např. vikev setá ("Vicia sativa"), vikev plotní ("V. sepium"), vikev chlupatá ("V. hirsuta"), vikev čtyřsemenná ("V. tetrasperma"), vikev tenkolistá ("V. tenuifolia") se vyskytují od západní Evropy až po Japonsko. Mnohé druhy vikví jsou rozšířené téměř po celém Středomoří ("Vicia articulata", "V. bithynica", "V. hybrida", "V. lutea", "V. narbonensis", "V. onobrychioides", "V. tenuissima", "V. peregrina", "V. pubescens", "V. benghalensis"), jiné jen v jeho východní polovině ("V. ervilia", "V. melanops", "V. barbazitae") nebo v západní polovině ("V. disperma"). V Alpách dosahují alpínského a subalpínského stupně druhy "Vicia cracca", "V. sylvatica" a v jihozápadní části Alp i "V. pyrenaica", v Pyrenejích "Vicia pyrenaica", "V. argentea", "V. cracca" a "V. orobus". Druh "Vicia orobus" má atlantské rozšíření, vyskytuje se pouze v západní Evropě od Španělska až po Norsko a Island.

Obsahované látky.

Vikve obsahují toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin, kyanogenní glykosidy (např. vicianin) a polyacetylenové sloučeniny polyiny (wyeron). V semenech bývají obsaženy lektiny, bílkoviny se schopností srážet červené krvinky. V semenech bobu obecného jsou obsaženy glukoalkaloidy vicin a konvicin a mají také vysoký obsah látky zvané L-DOPA (L-3,4-dihydroxyfenylalanin). Semena je nutno před použitím tepelně upravit. U osob s deficitem glukózo-6-fosfát dehydrogenázy způsobuje konzumace bobů chudokrevnost. Toto onemocnění je známo jako fabismus.

Význam.

Bob obecný ("Vicia faba", syn. "Faba vulgaris") pochází ze Středomoří nebo jihozápadní Asie podobně jako hrách setý a čočka jedlá a je kultivován již od mladší doby kamenné. V historických dobách patřil mezi běžné luštěniny, po objevu Ameriky jej nahradily fazole. Některé druhy vikví jsou občas pěstovány samostatně nebo ve směskách jako pícniny, např. vikev huňatá ("V. villosa"), vikev setá ("V. sativa"), vzácněji i vikev olysalá ("V. glabrescens"), vikev čočková ("Vicia ervilia", vikev článkovaná ("V. articulata"), vikev narbonská ("V. narbonensis") a vikev panonská ("V. pannonica"). Vikve podobně jako mnohé jiné bobovité rostliny obohacují půdu dusíkem, neboť mají na kořenech hlízky s bakteriemi schopnými vázat vzdušný dusík.

Odkazy.

Externí odkazy.

Vikev ("Vicia") je velký rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 160 druhů. Vikve jsou přímé nebo popínavé byliny s motýlovitými květy nejčastěji v hroznovitých květenstvích. Rostou v počtu asi 160 druhů v mírných oblastech severní polokoule a místy i v horských oblastech tropů. V České republice roste celkem 17 druhů vikví, z nichž některé náleží mezi velmi běžné rostliny. Do rodu "Vicia" náleží také bob obecný ("Vicia faba"), stará luštěnina pěstovaná již od doby kamenné. Jméno rodu nese asteroid (1097) Vicia objevený 11. srpna 1928 K. W. Reinmuthem v Heidelbergu.