Historie.

Loď královského námořnictva byla postavena ve stockholmském doku v letech 1626-1628. Byla 325 metrů dlouhá a měla 67 děl. Vrak se potopil 10. srpna roku 1628 nedaleko přístavu, ze kterého vyplul. Na palubě bylo 200 námořníků. První pokusy o jeho prozkoumání a vyzvednutí některých předmětů se datují do roku 1660 a pokračovaly i v následujících stoletích. Podařilo se však získat jen jednotlivé předměty, především byl zájem o děla. Celá loď byla vyzvednuta roku 1956.Od roku 1961 do 1988 byla "Vasa" umístěna v dočasné stavbě zvané "Wasavarvet" ("Loděnice Vasa"), kde byla konzervována polyethylenglykolem. Návštěvníci tehdy mohli zhlédnout loď ze dvou úrovní ve vzdálenosti 5 metrů. Roku 1981 rozhodla švédská vláda o zbudování trvalého muzea pro její vystavování. Následně vyhlásila architektonickou soutěž. Ze 384 účastníků byl vybrán návrh dvou architektů, Marianne Dahlbäckové a Görana Månssona. Stavba nové budovy v podobě hangáru s měděnou střechou má po stranách lodí ochozy o 6 podlažích se 7. v podobě vyhlídkové terasy, v bočních prostorách se vystavují menší vraky nebo jejich části. Stavba začala dne 2. listopadu 1987 na nábřeží vedle suchých doků slavnostním položením základního kamene, jehož se zúčastnil švédský korunní Princ Bertil.  Loď byla přesunuta do nové budovy a sestavena z 98% původních částí v prosinci roku 1988. V létě 1989 už měli návštěvníci povolen vstup do polodokončeného muzea. Návštěvnost tehdy činila 228 000 lidí. Oficiálně bylo muzeum otevřeno 15. června 1990. Vrak  Archeologický, antropologický a další výzkum pokračuje i v dalších 30 letech, především zásluhou spolku Přátelé Vasy. K roku 2019 byla z 200 identifikovaných těl členů posádky většina koster antropologicky zdokumentována. Prezentováno je 6 koster, které byly všestranně prozkoumány a pomocí 3D modelů zrekonstruována jejich původní podoba, jsou vytvořeny dokonalé figuríny včetně oděvu. Jsou to: jeden člen vedení výpravy, 3 námořníci a 1 žena (která nastoupila na loď jako pasažérka).

Vystavované lodě.

Kromě lodí jsou rekonstruovány modely stockholmského přístavu a jeho doků. Expozici doplňuje video a filmy.

Vasa muzeum (švédsky "Vasamuseet") je námořní muzeum ve Stockholmu na ostrově Djurgården. Ve svých prostorách představuje jediný téměř úplně dochovaný skelet námořní lodi ze 17. století, jaká kdy byla zachráněna. Tato královská válečná loď "Vasa" se potopila při své první plavbě roku 1628. Muzeum bylo otevřeno roku 1990 a podle oficiálních stránek je nejnavštěvovanějším muzeem ve Skandinávii. Spolu s několika dalšími muzei patří Vasa muzeum pod Švédské národní námořní muzeum.


Historie.

Původně zde byla slovanská osada "Wyszomir". Wismar je poprvé zmiňován v roce 1229, kdy obdržel některá městská práva. V letech 1257 až 1358 byl sídlem Meklenburských knížat. V roce 1259 se s městy Lübeck a Rostock spojila proti četným útokům baltských pirátů. Připojením dalších a k dalším městům vznikla Hanzovní liga. Během 13. a 14. století byl Wismar vzkvétajícím hanzovním městem, kde také působilo mnoho dílen, například na zpracování vlny. Rozkvět i přes odliv obyvatel trval až do 16. století.

Pod švédskou nadvládou.

Po uzavření vestfálského míru v roce 1648 připadl Wismar Švédsku. Od roku 1653 v městě zasedal nejvyšší soud švédských území v Německu. V roce 1803 Švédové zastavili město i s panstvím Meklenburkům, s právem zpětného vykoupení po sto letech. V roce 1903 se Švédsko svých nároků vzdalo.  Na přelomu 19. století bylo ve Wismaru mnoho důležitých manufaktur na zpracování železa, asfaltu, ale i papírny a výroba strojů. Rozvinutý byl zejména námořní obchod. Dováželo se uhlí, dřevo a železo. Naopak vyváželo se odtud obilí, máslo a olejniny. Přístav byl však dostupný jen pro lodě s ponorem do 5 metrů a tak s nástupem velkých parních lodí význam obchodu upadal.

Památky.

V centru města se nachází největší severoněmecké náměstí o rozměrech 100 krát 100 metrů, obklopené elegantními stavbami všech stylů. Na severní straně náměstí stojí klasicistní radnice, postavená v letech 1817 až 1819. Ve středu náměstí stojí "Wassserkunst" s propracovanou kovanou fontánou dovezenou v roce 1602 z Holandska. Další zajímavostí je gotické skladiště z roku 1380 známé jako "Alter Schwede".  Osmdesát metrů vysoká věž chrámu svaté Marie je pouze zbytkem původní impozantní gotické stavby. Cihlový chrám z 13. století byl těžce poškozen během druhé světové války a poté úmyslně zničen východoněmeckým komunistickým režimem v roce 1960.  Wismar je dnes také důležitou obchodní křižovatkou s přístavem a velkou loděnicí pro stavbu velkých lodí.

Administrativní dělení.

Wismar je rozdělen na osm místních částí ("Stadtteile"), které se dále člení na okrsky ("Stadtteilbezirk"):

Wismar (česky zastarale "Vesmiř") je bývalé hanzovní město, dnes důležitý přístav a okresní město v severním Německu. V období do 3. 9. 2011 město tvořilo samostatný městský okres.


Původ.

Narodil se z prvního manželství franckého krále Ludvíka I. Pobožného s Ermengardou. Měl dva bratry a dvě sestry a z otcova druhého manželství dalšího bratra a sestru.

Život.

V roce 817 vydal Ludvík I. "Pobožný" nástupnický řád pod názvem "Ordinatio imperii", podle něhož vytvořil pro mladší syny úděly a nejstarší Lothar se stal jeho spoluvládcem a právoplatným dědicem. V říjnu 821 se Lothar oženil s dcerou hraběte Huga z Tours, Irminardou, a o necelý rok později se stal langobardským králem v Itálii. 5. dubna 823 byl pak v Římě korunován papežem Paschalem I.. V témže roce se narodil i jeho polorodý bratr z otcova druhého manželství, Karel, pro něhož se Ludvík rozhodl vytvořit třetí úděl, čímž porušil Ordinatio imperii. Lothar s novým nástupnickým řádem nesouhlasil a postavil se proti otci. Po odnětí Akvitánie Pipinovi v roce 833 se proti otci postavili i dva zbylí synové a na Červeném poli u Kolmaru jej zajali, poslali do kláštera a říši rozdělili na tři části. O rok později Ludvík opět usedl na Francký trůn, čímž se bratři snažili snížit moc nejsilnějšího Lothara. Po otcově smrti v roce 840 se Lothar snažil ujmout otcových území, ale bratři se opět postavili proti němu a v roce 841 v bitvě u Fontenoy jej porazili. 14. února 842 potvrdili Ludvík II. Němec a Karel II. Holý své spojenectví ve Štrasburku a o rok později bratra donutili rozdělit zděděná území Verdunskou smlouvou. Lotharovi připadla oblast rozprostírající se od Fríska k Provenci a Lombardii (tzv. Středofranská říše), což byla nejbohatší, ale obtížně hajitelná území Franské říše. Lotharovi zůstal také titul císaře. Lothar I. vládl patnáct let. Ještě za svého života, r. 844 věnoval Itálii nejstaršímu synovi Ludvíkovi II.. Po jeho smrti byla ostatní část říše rozdělena mezi zbylé syny Lothara II. a Karla. Karel získal Provence a titulárně i Burgundské království a Lothar II. dostal Lotharingii - severní část území mezi říší svých dvou strýců, Karla "Holého" a Ludvíka "Němce". Nejstaršího syna Ludvíka II. popudilo, že po smrti otce nedostal další území, spojil se se strýcem Ludvíkem Němcem proti bratrovi Lotharovi II. a jeho strýci Karlu Holému (r. 858). Po smrti Lothara II. se jeho území rozdělila mezi Ludvíka II. "Němce" a Karla II. "Holého".

Potomci.

S manželkou Irmingardou měl osm dětí:  S milenkou Dodou:

Svatý Lothar I. (795 – 29. září 855) byl římským císařem, franckým a později italským králem a bavorským vévodou. Byl vnukem Karla Velikého; se svými dvěma bratry uzavřel v roce 843 Verdunskou smlouvou, která Franskou říši rozdělila na Západofranskou, Východofranskou a Středofranskou říši – a právě posledně jmenovaná připadla Lotharovi, ostatní jeho bratřím. V roce 855 své území rozdělil mezi své tři syny, stal se benediktinským mnichem kláštera v porýnském Prümu. Šest dní po vstupu do řádu zemřel.


Život.

Narodila se v Sofii v Bulharsku. Ve dvou letech se s rodiči přestěhovala do Kanady (Toronto, Ontario). Mluví plynule anglicky, francouzsky a bulharsky. Má staršího bratra Alexandra (1984). Její otec Konstantin je počítačový specialista a její matka Michaela je umělkyně.  Navštěvovala J. B. Tyrrell Sr. Public School, kde začala s baletem a gymnastikou, uměleckou školu Wexford Collegiate School for the Arts a Ryerson University v Torontu, obor sociologie. Školu opustila v roce 2008 kvůli herecké kariéře. Herecké lekce brala v "Amstrong Acting Studios".

Filmová a televizní kariéra.

Na začátku své kariéry se objevila v menších rolích v několika filmech "Daleko od ní" (2006), "Tajemství mé dcery" (2007), "V rytmu stepu" (2007). V roce 2001 se jako dvanáctiletá objevila v seriálu "". Přelomovým filmem její kariéry se stal televizní snímek s názvem "Too Young to Marry" (2007), který jí umožnil ztvárnit hlavní postavu. Zde si jí všimli také jiní režiséři a nastartovali její hereckou kariéru. Následoval film "Never Cry Werewolf" (2008), ve kterém si zahrála s Kevinem Sorbem.  V roce 2008 se objevila v televizním muzikálu "The American Mall" a v roce 2009 získala hlavní roli v seriálu "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") ve kterém hrála do roku 2015. Také ztvárnila jednu z postav ve filmu "Pokušení" ("Chloe"), který měl premiéru 26. března 2010. V roce 2011 získala roli ve filmu "Spolubydlící".  V roce 2012 byla obsazena do role Candace ve filmu "Charlieho malá tajemství", po boku Logana Lermana a Emmy Watson. Film měl premiéru 21. září 2012.  V srpnu roku 2014 hrála s Jakem Johnsonem a Damonem Wayansem ve filmu Falešní poldové. Dne 6. dubna 2015 oznámila prostřednictvím sítě Instagramu, že seriál "Upíří deníky" opouští. V roce 2015 vystoupila v hororovém filmu "Poslední nás zachrání". S Christinou Applegate začala na podzim 2015 natáčet film "Crash Pad". V dubnu 2016 bylo oznámeno, že bude hrát ve filmu "" s Vinem Dieselem a Samuelem L. Jacksonem. V březnu 2018 byla obsazena do role Clem v komediálním seriálu "Fam". Stanice objednala produkci první řady v květnu 2018.

Osobní život.

Během let 2006 až 2009 chodila s kanadským hercem Benem Hollingsworthem. Při natáčení seriálu "" se seznámila s hercem Evanem Williamsem a prožili si spolu roční románek. Čtyři roky a pět měsíců chodila s hercem Ianem Somerhalderem, se kterým se seznámila na natáčení seriálu "Upířích deníků." Několik měsíců v roce 2013 chodila s tanečníkem Derekem Houghem. V dubnu 2015 začala chodit s americkým hercem Austinem Stowellem. Dvojice se rozešla v únoru 2016. Skoro rok chodila s hercem Glenem Powellem. Rozešli se v listopadu 2017.

Nina Dobrevová, známá pod uměleckým jménem Nina Dobrev a pod rodným jménem Nikolina Konstantinova Dobreva (bulharsky: Николина Константинова Добрева) (* 9. ledna 1989, Sofie, Bulharsko), je bulharsko-kanadská herečka, známá pro své role v seriálech "" (2006-09) a "Upíří deníky" (2009-2015).


Gameplay.

Hlavním úkolem ve hře je řešit adventurní puzzly a hlavolamy. Puzzly jsou spojeny dohromady v klasickém point-and-click příběhu. Největší odklon od klasických postupů je ten, že hráč může používat pouze ty předměty, které jsou v dosahu hráčova avatara.  Machinarium je známé tím, že ve hře nepoužívá verbální komunikaci ani text. Veškerá komunikace, která ve hře je, probíhá přes klasické komiksové „bubliny“. Jediný text, který se ve hře vyskytuje, je v menu a v úvodní obrazovce s tutoriálem.  Hra obsahuje vestavěný dvouúrovňový systém nápovědy. Jednou za level může hráč získat drobnou radu, jak pokračovat v dané oblasti. Kromě toho má Machinarium také tzv. walkthrough (průvodce hrou), který je spuštěn po dohrání vložené „old-schoolové“ minihry. Walkthrough je stejně jako rozhovory zpracován jako soubor nákresů a komiksů.

Vývoj.

Machinarium bylo vyvíjeno přes tři roky, sedmi až dvanácti českými vývojáři, kteří financovali projekt z vlastních úspor. Rozpočet hry byl něco pod 1000 $. Vývoj skončil bez zadluženosti vývojářů.  Většina programátorů má za sebou uměleckou školu, a proto vsadili místo nejlepší 3D grafiky na humor, styl a grafické zpracování. Na hře se podílel český skladatel Tomáš Dvořák (držitel Anděla), který používal „staré, pochroumané a špinavé“ hudební pasáže.  Pozadí jednotlivých obrazovek bylo ručně nakresleno na papír, a poté naskenováno do počítače. Animace jsou klasické ruční ploškové animace.

Hodnocení.

Machinarium bylo dobře přijato po vydání, servery Game Rankings a Metacritic mají průměrné hodnocení okolo 85 %.  Hra získala cenu "Excellence in Visual Art Award" na dvanáctém ročníku nezávislých her Annual Independent Games Festival.  Na serveru DDWorld byla hra označena za 2. nejlepší hru roku 2009. Na jiném serveru Hrej.cz se hra umístila na 7. místě. V obou žebříčcích se však, v rámci českých her, umístila nejlépe.

Machinarium [machinárium] je point-and-click adventura vyvinutá firmou Amanita Design, grafickým stylem zaměřená na kompletní ruční kresbu. Byla vydána 16. října 2009 pro Microsoft Windows, Mac OS X, Linux, Android a iOS. PC a Mac demo bylo vydáno 30. září 2009. Dne 26. října 2018 vývojáři na svém twitterovém kanále oznámili vydání hry i na Nintendo Switch, tam titul vyšel 1. listopadu 2018.


Život.

Sante Caserio se narodil v Lombardii do rolnické rodiny a měl několik bratrů a sester. Jeho otec byl převozník a pojmenoval ho Geronimo na počest apačského náčelníka. Otec zemřel na pelagru, v té době běžnou nemoc mezi zemědělci, jejichž chudá strava byla často tvořena jen kukuřicí. V deseti letech Sante Caserio opustil rodinný domov a odešel do Milána, kde získal práci jako učeň u pekaře a také první kontakty s anarchisty.  V Miláně vstoupil do malé anarchistické skupiny jménem "A pèe" (v té době synonymum pro „bez peněz“). Anarchistický básník a intelektuál Pietro Gori na Caseria pamatoval jako na velkorysého člověka, který mezi chudými dělníky a nezaměstnanými rozděloval chléb a i přes svůj skrovný plat tiskl anarchistické letáky. V roce 1892 byl odsouen na osm měsíců do vězení za šíření anarchistických materiálů. V osmnácti leteh byl nucen uprchnout z Itálie a poté co byl prohlášen za dezertéra odešel do Švýcarska, kde hledal práci jako pekař. 21. července 1893 se přestěhoval do Lyonu kde pracoval jako kurýr.

Soud a poprava.

U soudu Caseiro popsal detailně průběh atentátu: Slyšel jsem "Marseillaise" a výkřiky "Viva Carnot!" Viděl jsem přijíždět jezdectvo. Pochopil jsem že přišla ta chvíle a byl jsem připraven. Když jsem uviděl prezidentův kočár, vytáhl jsem dýku a pouzdro odhodil pryč. Ve chvíli kdy mě míjel jsem vyskočil vpřed na schod kočáru, levou rukou jsem se jej držel a pravou jsem zabořil dýku do prezidentovy hrudi.  A vzkázal všem zúčastněným: Pokud tedy proti nám můžou vladaři použít zbraně, pouta a vězení, musíme my anarchisté naše životy bránit. Musíme v takovém případě dodržovat naše zásady? Ne. Naopak, naše odpověď vladařům bude dynamit, nože a dýky. Ve zkratce, musíme udělat všechno možné pro zničení buržoazie a vlády. Vy, zástupci buržoazní třídy, jestli chcete mou hlavu, vemte si ji!  Nikdy se své činy nesnažil zapírat nebo žádat soudce o milost. Byla mu nabídnuta možnost soudit ho jako duševně chorého, výměnou za to, že prozradí jména svých kompliců, ale to odmítl. Policii řekl: "Caserio je pekař, ne práskač." Caserio byl popraven gilotinou v Lyonu přesně v 5 hodin ráno dne 16. srpna 1894. Už když měl hlavu pod gilotinou, zvolal: "Coraggio Cugini-evviva l'anarchia!" ("Odvaha, bratranci - ať žije anarchie!")

Sante Geronimo Caserio (8. září 1873 Motta Visconti – 16. srpna 1894 Lyon) byl italský anarchista a vrah Sadiho Carnota, prezidenta Třetí Francouzské republiky. Dne 24. června 1894 smrtelně pobodal prezidenta Carnota při odjezdu z banketu, který v časných ranních hodinách následujícího dne svým zraněním podlehl. Caserio svůj čin vysvětlil jako pomstu za to, že prezident nařídil popravit anarchisty Augusta Vaillanta a Émila Henryho. Caserio byl odsouzen k trestu smrti gilotinou, reakcí na atentát byly četné násilné útoky na italské přistěhovalce na mnoha místech Francie.


Historie.

Majetek George Eastmana, včetně jeho domu, byl odkázán po jeho smrti Univerzitě v Rochesteru. Dům se stal domovem prezidenta University of Rochester Rushe Rheese do roku 1935. Po druhé světové válce univerzita převedla majetek na dozorčí radu.  George Eastman House byl pronajmut v roce 1947. Dnes jeho úplné jméno zní George Eastman House International Museum of Photography and Film neboli George Eastman House – Mezinárodní muzeum fotografie a filmu. Od samého počátku mělo muzeum za cíl a poslání shromažďovat, uchovávat a prezentovat historii fotografie a filmu. Muzeum bylo otevřeno v roce 1949, s výstavou jádra sbírky v bývalé veřejné místnosti Eastmanova domu.  Původní muzejní sbírky – včetně sbírky fotografií z Občanské války Alexandra Gardnera, historické sbírky Eastman Kodak Company a sbírky Gabriela Cromera z Francie – přilákala další významné přírůstky v průběhu dalších čtyřiceti let. Celý archiv, firemní sbírky, a portfolia umělců byly darovány instituci Eastman House.  Jako kurátor Mezinárodního muzea fotografie v George Eastman House pracoval v období 1948 – 1958 americký kurátor, historik umění, textař a fotograf Beaumont Newhall. Později se stal jejím ředitelem 1958 – 1971. Během působení v Eastman House byl Newhall odpovědný za shromažďování jedné z největších fotografických sbírek na světě. Jeho kniha "The History of Photography" zůstává jednou z nejvýznamnějších v této oblasti a stala se klasickou učebnicí historie fotografie.

George Eastman House Collection.

George Eastman House Collection je fotografická sbírka, která se nachází v domě George Eastmana a spravuje ji organizace a muzeum se stejným názvem – George Eastman House. Kolekce obsahuje více než 400 000 fotografií a negativů od vynálezu fotografie až po současnost. Zaměřuje se na západní americkou fotografii 19. století, ranou francouzskou fotografii a vlastní nejrozsáhlejší sbírku daguerrotypií na světě.  Roku 1966 vystavoval v George Eastman House Garry Winogrand s Lee Friedlanderem, Duane Michalsem, Bruce Davidsonem a Danny Lyonem v rámci výstavy s názvem Toward a Social Landscape "Směrem sociální krajina".  Archiv obsahuje díla autorů:

Archiv technologií.

Muzeum obsahuje mimo jiné také archiv technologií. Lze v něm nalézt první camery obscury, sbírku fotoaparátů Brownie, časovou osu vývoje technologií fotoaparátů, vybrané filmové kamery nebo Lumière Cinématographe.  Součástí sbírky je například letecký fotoaparát Fairchild K-20 používaný během druhé světové války v letecké fotografii. Navrhla jej firma Fairchild pana Shermana Millse Fairchilda a vyráběl se pod licencí pro vojenské kontrakty.

George Eastman House Museum of Photography (česky Muzeum fotografie dům George Eastmana) je fotografické muzeum v Rochesteru, státu New York, USA, které patří mezi nejstarší na světě. Otevřelo se pro veřejnost v roce 1949. Muzeum proslulo svou sbírkou fotografií a filmovým archivem; muzeum je také jedničkou v archivaci filmů a konzervaci fotografií, provádí kurzy vzdělávání archivářů a „konzervátorů“ z celého světa.


Rodina a vzdělání.

Jacques Fesch byl synem bohatého kupce z Belgie. K předkům rodiny Fesch také patří příbuzenské pouto s kardinálem Josephem Feschem, strýcem Napoleona Bonaparte. Vzdělání se Jacquesovi dostalo mezi lety 1938 a 1947 na Ecole Saint-Erembert a později také na Lycée Claude Debussy v Paříži. Od roku 1950 do roku 1951 absolvoval základní vojenskou službu u francouzských ozbrojených sil v Německu.  V roce 1951 se Jacques Fesch oženil s Pierrette Polack, se kterou se mu narodila dcera Veronique. Později zanechal své práce v otcově bance a opustil svou manželku kvůli jiné ženě, se kterou měl syna jménem Gérard. Jeho snem byla cesta lodí po jižním Pacifiku. Jeho rodiče však odmítli mu takovouto cestu financovat.

Přepadení, proces a poprava.

Dne 24. února 1954 přepadl Jacques Fesch směnárníka Alexandra Silbersteina, který se ubránil a alarmoval policii. Jacques však neměl svoje brýle, což mu dělalo kvůli jeho problému se zrakem veliké potíže. Zmateně vystřelil a trefil policistu Jeana Vergneho, kterého takto zabil. Jacques sice mohl uniknout do metra, byl však policií na místě zatčen. 6. dubna 1957, na jeho narozeniny, jej odsoudil pařížský soud na smrt pod gilotinou. Byl popraven 1. října 1957 ve věznici La Santé katem André Obrechtem a pochován na hřbitově v Saint-Germain-en-Laye.

Návrh blahořečení.

Po svém obrácení ve vězení sepsal Jacques Fesch mnoho mystických spisů. Též se usmířil se svou rodinou a den před popravou si vzal svou manželku Pierrette Polack s církevním obřadem. Svůj deník končí slovy: "Za pět hodin uvidím Ježíše Krista."  Po své smrti začal být Jacques Fesch mnoha katolíky považován za příklad vykoupení skrze křeťanskou víru. Jeho manželka a dcera Veronique se starají o jeho odkaz v jeho spisech, které sepsal ve vězení. S jejich souhlasem zpracovali jeho literární pozůstatky pater Augustin-Michel Lemonnier, karmelitánka sestra Veronika a pater Giacomo Maria Medica SDB. V sedmdesátých letech byly Feschovy spisy poprvé publikovány a od té doby častěji vydávány a překládány do dalších jazyků. 21. září 1987 předložila jeho manželka Pierette pařížskému arcibiskupovi jeho spisy a petice, kvůli započetí procesu jeho blahořečení. Tento proces zaháji Jean-Marie Lustiger v roce 1993.

Na pódiu a ve filmu.

Příběh konverze Jacquese Fesche byl ve Francii dvakrát zfilmován: "Le glaive et la balance" (1989) a "Retour en grâce" (1995).  V roce 2009 se v Paříži konala premiéra divadelní hry o jeho obrácení pod režií Marie Blanco. Příběh tohoto muže však není známý jen v jeho rodné Francii. 11. března 2018 měla premiéru v Divadle Andreje Bagara hra "Spomeň si na mňa", kterou režírovala sr. Mária Marthe Gálová a ve které účinkovali především studenti Gymnázia sv. Cyrila a Metoděje v Nitře.

Jacques Fesch (6. dubna 1930, Saint-Germain-en-Laye – 1. října 1957, La Santé) byl v roce 1957 kvůli loupežnému přepadení, při kterém zastřelil policistu, odsouzen na smrt a následně popraven. Při svém tříletém pobytu ve vězení se obrátil na katolickou víru. 36 let po jeho popravě započal bývalý kardinál a pařížský arcibiskup, Jean-Marie Lustiger, proces jeho blahořečení.


Výskyt.

Všichni kanicové žijí převážně v teplých mořích subtropického pásu, což se týká i tohoto druhu. Jeho areál rozšíření spadá do více oblastí, konkrétně žije v Indickém oceánu, Atlantském oceánu, nalézt je lze i u pobřeží Afriky, výskyt byl potvrzen například u Mosambiku, nepotvrzený u Madagaskaru. I u pobřeží Jižní Ameriky lze kanice nalézt (Argentina, Uruguay), hlavní oblast výskytu je ovšem Středozemní moře.  Kanicům je dobře jak v mělkých vodách, tak v hloubkách. Preferují především skalnaté oblasti mezi 8–300 m a život v blízkosti tzv. mořských luk tvořených porosty "Posidonia oceanica" či vochy mořské. Žijí ve skalních proláklinách, které mají vždy dva východy a do nichž jiné zvíře kromě kaniců nemůže vstoupit. V případě toho, že je vetřelec neodbytný, může kanic otevřít tlamu a zvednout hřbetní ploutev s výraznými trny, čímž mu naprosto zamezí vstup dovnitř.

Popis.

Kanic gauza dosahuje velikosti až 1,5 m, hmotnost se může vyšplhat až k 60 kg. Tělo je oválné a zhruba 4x delší než výška kanice, kůže má šedo-hnědé zbarvení se skvrnami, přičemž staří samci bývají rovnoměrně hnědí. Hřbetní ploutev je posázena tvrdými a měkkými trny, žáberní víčka mají trny tři. Spodní čelist je výrazně větší než horní a slouží k výpadu na kořist. Jacques-Yves Cousteau o něm kvůli jeho vzhledu údajně prohlásil, že jde o jednoho z nejpodivnějších tvorů, jakého lze v moři potkat.

Chování.

I přes svou velikost jsou kanicové poměrně mírní, ve Středozemním moři jsou dokonce zvyklí na lidi a připlouvají k potápěčům pro pohlazení a potravu. Takto „naučené” je lze potkat zvláště v přírodní rezervaci Garajau na Madeiře. Samci jsou však, navzdory mírnosti k lidem, k sobě velice teritoriální. Tyto ryby se dožívají až 50 let.

Rozmnožování.

Kanicové gauza jsou protogynní hermafrodité – narodí se jako samice, ale časem se z nich vyvinou samci. Pohlavní dospělosti dosahují relativně pozdě. Samice se mohou začít pářit až v pěti letech, zatímco samci dokonce až v dvanácti. Tření ryb probíhá v létě. Jikry po nakladení plavou ve vodě.

Ohrožení.

Kanic gauza je dnes často loveným druhem. Ryby jsou oblíbené jako konzumní a dospělí jedinci bývají někdy odchytáváni jako trofeje. Díky mírné povaze jde navíc o snadný cíl, jenž jde chytit i během volného potápění nebo pomocí háku a lana. Probíhá lov tzv. overharvestingem, tedy v takovém množství, že se nestíhá přirozeně obnovovat populace. Právě rybolov společně s tím, že mají kanici gauza pomalý rozmnožovací cyklus, čímž se rychle neobnovují populace, způsobuje ohroženost tohoto druhu. Například nekontrolovaný lov ryb u pobřeží Francie v minulosti přispěl skoro k jejich vymizení v této oblasti. Dnes je již lov kontrolován, u francouzských břehů dokonce zakázán. Právě zde je také pozorováno oživení kaniců. V jižní Africe, kde se tento druh také vyskytuje, je lov omezen na maximálně pět kaniců za den.  Mimo to probíhají výzkumy odchovu v akváriíích, ovšem zatím s velkými obtížemi.

Taxonomie.

Kanic gauza patří do čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu kanic ("Epinephelus"). Druh popsal Percy Lowe roku 1834. Společně s ním je v tomto rodě popsaném Murcusem Elieserem Blochem zastoupeno ještě dalších 89 druhů.

Kanic gauza ("Epinephelus marginatus") nebo kanic vroubený je ostnoploutvá ryba z čeledi kanicovití ("Serranidae") a rodu "Epinephelus". Druh popsal Percy Lowe v roce 1834. Je to velká ryba, která dosahuje velikosti až 1,5 m. Kanic je predátor. Má prostornou tlamu, s protáhlou spodní čelistí, pomocí níž dovede rychle uchvátit kořist. Mladší jedinci se živí především kraby a krevetami, zatímco dospělci pojídají hlavně ryby. Navzdory potravě není kanic gauza útočný, naopak často připlouvá k potápěčům a nechá se od nich hladit a krmit.


Kurt.

Speciálně vyvinuté kurty pro padel mají rozměry 10x20m na 1 tenisový kurt lze umístit až 3 padelová hřiště, s rezervou okolního prostoru +1m, +2m. Kurt se staví na základovou desku, která je betonová, asfaltová či štěrková – vhodnější je volit porézní povrch z důvodu odvodnění plochy. Plocha je pokryta umělým povrchem. Kovová konstrukce je osazena do základu nebo je samonosná, v zadních a částečně bočních stěnách je vyplněna skly a dále doplněna kovovým pletivem. Součástí konstrukce jsou 4 stožáry osvětlení, 8 kusů svítidel.

Míč.

Míč by měl být koule, povrch buď bílý nebo žlutý. Jeho průměr by měl být mezi 6,35cm - 6,77cm a jeho hmotnost mezi 56,0 gramů - 59,4 gramů. Odraz je mezi 135cm - 145cm spadne-li na tvrdý povrch z výšky 2,54 m.

Raketa.

Raketa se skládá ze dvou částí: Hlava a rukojeť  Celková délka rakety (hlavy a držadla) nesmí překročit 45,5 cm. Raketa musí mít neelastickou šňůru o maximální délce 35 cm, která musí být umístěna kolem zápěstí jako ochrana před nehodami.Její použití je povinné. Raketa nesmí mít žádné viditelné nebo slyšitelné zařízení, které by mohlo komunikovat, varovat nebo dávat instrukce hráči v průběhu hry.

Průběh a pravidla hry.

Hra začíná podáním hráče z pravé strany kurtu, za čarou pro podání, diagonálně do pole pro podání na druhé straně kurtu a hráč má k dispozici dvě podání a střídá strany podání (stejné jako v tenise), naopak spoluhráč strany při podání nestřídá. Podávající hráč musí odehrát míček po dopadu na povrch kurtu a raketa musí při podání zasáhnout míček nejvýše v úrovni pasu. Podávající hráč musí při podání stát alespoň jednou nohou na zemi a musí stát za čárou podání. Po podání musí míček překonat síť a dopadnout do vyhrazeného pole pro podání na polovině kurtu soupeře. Soupeř má možnost odehrát míček po dopadu nebo odehrát míček až po odrazu míčku od stěny kurtu. Odrazí-li se míček od skleněné části kurtu hra pokračuje. Odrazí-li se od pletiva, je podání považované za chybné a následuje druhé podání (má-li ho hráč k dispozici).  Dobré podání je možné již zahrát na jakékoli místo poloviny kurtu soupeře. Protihráč má možnost zahrát takovýto míček z voleje, odehrát míč po dopadu na plochu kurtu nebo ho zahrát po odrazu nebo odrazech míče od stěn kurtu před dopadem. Míček tedy může dopadnout na plochu kurtu pouze jednou před odehráním na polovinu soupeře. Míček může být, v půběhu hry, zahrán na stranu soupeře přímým odehráním, tak i odrazem o skleněnou plochu kurtu na vlastní straně. Odraz o pletivo není dovolen. Míček musí na straně soupeře dopadnout na plochu kurtu nebo být odehrán soupeřovým volejem. Odehraný míč, který se na straně soupeře před dopadem na kurt nejdříve dotkne skla nebo pletiva je chyba. Míček, který se po dopadu na soupeřovu stranu plochy kurtu odrazí tak, že překoná 4 metry vysoké ohrazení kurtu je možno před dalším dopadem odehrát i z místa mimo kurt. Takto odehraný míček musí dopadnout na plochu soupeřovy strany kurtu.

Chybná hra - ztráta bodu.

Při hře získává soupeř bod jestliže nastane jedna z dalších situací:

Počítání bodů.

Počítání bodů je stejné jako v tenise. Hraje se na dva vítězné sety. Za stavu 6:6 se hraje tie-break. Po lichých gamech si soupeři při krátké pauze vymění strany kurtu.

Padel je sport příbuzný squashi a tenisu. Hraje se obvykle ve dvojicích, přičemž týmy jsou od sebe odděleny sítí na hřišti o rozloze zhruba třetiny tenisového hřiště. Hrací plocha je částečně lemována zdmi, které mohou hráči v rámci pravidel využívat ve svůj prospěch.


Historie.

Malý münsterlandský ohař je poměrně staré psí plemeno, jehož historie sahá až do 15. století; z této doby pocházejí totiž první zmínky o nich – například portréty. Přesto že byl chován i pro lov zajíců a lišek, šlechta jej chovala i jako společníka a ženy se s nimi často nechávaly portrétovat. Tito psi ale v 19. století takřka vymizeli, nebo se o nich lidé jen přestali zmiňovat. Jim podobné psy se podařilo vyšlechtit v Německu v kraji Münsterland, a to ve 20. století. Velký podíl na tom měl Edmund Lenský, který také založil první chovatelský klub tohoto plemene. Za předky nynějších malý münsterlandských ohařů jsou považováni velcí münsterlandští ohaři nebo lovečtí španělé s delší srstí.  V roce 1912 byl založen první klub pro chovatele tohoto plemene – Klub Malých münsterlandských ohařů. Oficiálně tohoto plemeno uznává Mezinárodní kynologická federace (FCI).  2014: V České republice se více vyskytuje jeho větší příbuzný velký münsterlandský ohař, ale i tak jsou zde obě plemena velmi oblíbená a potkáváme je běžně. Je možné je omylem zaměnit se stabyhounem nebo drentským koroptvářem. Nejvíce jich lze potkat v Anglii nebo v Německu.

Povaha.

Je to aktivní a hravý pes, který potřebuje častý pohyb. Je inteligentní a bystrý, hodí se pro výcvik a rád se učí nové věci. Je ale i tvrdohlavý a v době puberty se může chovat hodně dominantně. Všestranně upotřebitelný s loveckými vlohami. Je temperamentní a přátelský, ne moc dobrý hlídač. Rád aportuje. Je velmi sebevědomý. Je loajální a těžko nese samotu. Nejraději je se svojí rodinou v teple domova.  Děti má rád a umí s nimi vycházet. Stejně jako hladkosrstý foxteriér má vysoký práh bolesti a dětské hry mu většinou nevadí. Nikdy neútočí jako první a pokud se mu něco nelíbí, hbitě uteče.  Ostatní zvířata mu nevadí, ale má sklony pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty nebo auta. Rád pronásleduje zvěř a je těžké ho odvolat. Avšak s jinými psy i fenami vychází dobře a je vhodné ho chovat společně s nimi.  Není to dobrý hlídač, i cizí dokáže vesele přivítat, ale pokud by mu chtěli ublížit, umí se účinně bránit a má vysoký hlas, který je i odstrašující.

Péče.

Péče o srst.

Srst malého münsterlandského ohaře je delší a hebká, přiléhavá. Potřebuje pravidelně pročesávat, aby se nezacuchala. Chuchvalce je nutné odstřihávat. Častému mytí šamponem se co nejvíce vyvarujte, jinak by srst začala plsnatit a nevypadala by tak dobře. Hlavně by se na ní ale začaly vytvářet slepené chuchvalce.

Péče o uši a drápky.

Tyto psy často trápí zánět zevního zvukovodu, který postihuje hlavně menší plemena s delší srstí na uších, která vytváří volánky. Pokud pes klepe hlavou nebo uši podivně smrdí, je nutné navštívit veterináře, protože právě toto jsou příznaky zánětu. Dlouhou srst z uší je nutno vytrhávat. Ušního mazu se zbavte tím, že namočíte vatový tampon do vincentky či jiné desinfekce a uši jemně vytřete – na ušní tyčinky rovnou zapomeňte!  Drápky si pes obrušuje o chodník nebo asfalt a není nutné je střihat, pokud nebudou moc dlouhé. V tom případě to můžete sami zkusit doma nebo o to poprosit veterináře.

Pohyb a aktivita.

Protože je tento pes velmi aktivní a hravý, je nutné mu dopřát dostatek pohybu. Je pro něj vhodný veškerý pohyb. Má rád plavání a aportování z vody. I přes to, že je malý, má téměř nevyčerpatelnou zásobu energie, a pokud si ji nevybije na procházce nebo při hře, může se stát nervózním, v extrémních případech dokonce agresivní. Je vhodný pro různé psí sporty, třeba agility nebo dogdancing.

Pobyt venku.

Může být držen celoročně venku, ale i v bytě. Kvůli jeho vysoké aktivitě je ale vhodnější nechávat ho venku a při velkých mrazech ho dávat dovnitř. Potřebuje zateplenou boudu.

Malý münsterlandský ohař ( "Kleiner Münsterländer Vorstehhund", : "Small Munsterlander") je zmenšenou kopií velkého munsterlandského ohaře. Pochází z Německa a dnes je stále chován jako pomocník pro lov.


Popis a taxonomie.

Levharti cejlonští jsou obvykle o něco větší než jejich příbuzní v Indii. Je u nich vyvinutý výrazný pohlavní dimorfismus co se velikosti týče. Dospělé samice váží okolo 30 kg, zatímco samci v průměru 56 kg, přičemž nejsou výjimkou i 75 kg velcí jedinci. Největší zaznamenaný kus vážil cca 90 kg (samec z Yala z roku 2003). Délka těla včetně ocasu se pohybuje od 180 do 240 cm, délka lebek od 173 do 217 mm. Řadí se tak k největším poddruhům "Panthera pardus". Srst má barvu rezavě hnědou s hustě posazenými černými skvrnami.  Levhart je v sinhálštině nazýván "kotiya" (či "kutiya", කොටියා), což je i jeho trinomické jméno, a v tamilštině "chiruththai" (சிறுத்தை). Častěji než "kotiya" se v současnosti používá výraz "diviyā" (දිවියා), neboť slovo "kotiya" značí spíš tygra. Poddruh popsal Dr. Paulus E. P. Deraniyagala v roce 1956 na základě porovnání s levhartem indickým ("Panthera pardus fusca"). Cejlonský má menší lebku a jinak zbarvenou srst. Vyzdvihl i rozdíl v chování - cejlonský levhart bývá méně agresivní. Existenci samostatného poddruhu potvrdil v 90. letech 20. století i výzkum DNA, který nicméně zredukoval počet levhartích subspecií na 8 (1996), resp. 9 (2001), přičemž ještě v 80. letech jich bylo udáváno téměř 30. K oddělení levharta cejlonského od indického došlo zhruba před 10 000 lety na konci pleistocénu.

Biotop a rozšíření.

V dřívějších dobách byl levhart cejlonský rozšířený téměř po celém ostrově, ale postupně se jeho výskyt fragmentoval. Stopy jeho existence byly zaznamenány na zhruba 50 % plochy ostrova, nicméně ověřeno je, že dospělí jedinci schopní rozmnožování žijí na 11 000 km2 čili asi na 1/6 Srí Lanky. V současnosti se jeho největší populace nachází v Yala National Park na jihovýchodě a Wilpattu National Park na severozápadě. Ačkoliv levharti preferují život v různých typech lesů, jsou schopni existovat v nezalesněné (savany) i v lidmi silně pozměněné krajině (plantáže). Jsou natolik přizpůsobiví, že žijí i na okrajích větších sídel např. města Kandy.

Populace.

Ačkoliv bylo provedeno několik výzkumů, odhady populace se různí. IUCN předpokládá, že celkový počet jedinců se pohybuje mezi 700-950. Jiné zdroje udávají 500-900 či dokonce 200-2 000. Velká část toho počtu žije v nějakým způsobem chráněných oblastech (národní parky, chráněné oblasti, rezervace atd.). Na některých územích je poměrně vysoká hustota jejich výskytu (Block I of Ruhuna, rezervace Yala udává téměř 18 kusů na 100 km2). Žádná subpopulace však není větší než 250 jedinců. Populační trend je úbytek, a to hlavně v důsledku lovu jak komerčního, tak po konfliktech s lidmi.  Dalších přibližně 70 levhartů žije v zajetí po celém světě, včetně českých ZOO Brno, ZOO Jihlava a ZOO Ostrava. Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava.

Biologie.

Levhart cejlonský je samotářský lovec. Je aktivní především v noci, ale nikoliv výhradně. Na Srí Lance jde o vrcholového predátora bez přirozených nepřátel (kromě člověka). Loví především jeleny axise ("Axis axis"), muntžaky ("Muntiacus muntjak"), dikobrazy ("Hystrix indica") a sambary ("Cervus unicolor"). K jeho další kořisti patří divoká prasata ("Sus scrofa"), zajíci ("Lepus nigricollis"), hulmani rudolící ("Trachypithecus vetulus"), kančilové ("Moschiola meminna"), makakové ("Macaca sinica"), veverky, ptáci a plazi. Dokáže zabít i mladé buvoly ("Bulbalus"). Domácí zvířata napadá velmi vzácně, v zásadě jen když nemůže najít přirozenou kořist. Např. podle nedávného průzkumu z oblastí centrální Srí Lanky nebylo v jeho kořisti zaznamenáno jediné domácí zvíře, ale oblast a vzorek byl příliš malý, než aby šlo zobecňovat. Pokud už útočí na domácí zvířata, je jeho oblíbenou kořistí pes.  Chováním se cejlonský poddruh poněkud liší od svých bratranců z jiných míst Asie a Afriky. Není příliš plachý (zvláště samci), před člověkem prchá méně často než jiní levharti. Má se za to, že není tak teritoriální, neboli je poněkud tolerantnější k jedincům svého poddruhu. Málokdy si tahá kořist na stromy, neboť na ostrově se nevyskytují konkurenti, kteří by mu jí mohli ukrást. Levhart cejlonský žije bez soupeření s jinými velkými kočkami cca 16 500 let, kdy jsou zaznamenány poslední fosilní stopy existence tygrů, přičemž asi před 37 000 lety zmizeli ze Srí Lanky lvi. Na ostrově nežijí ani hyeny, vlci a dhoulové, což rovněž ovlivňuje chování levhartů směrem k vyšší „sebedůvěře“. Jedinými potravními konkurenty těchto koček tak mohou být občas medvědi pyskatí a ojedinělými predátory krokodýli mořští.  Rozmnožování může probíhat celoročně, ale častější je v období mezi dubnem a červnem. Doba březosti je 90-113 dní. Vrh tvoří nejčastěji 2 mláďata (vzácněji 3). Ty zůstávají s matkou 1,5-2 roky. Pohlavní zralosti dosahují po 2-2,5 letech. Délka života v divočině je 10-15 let, v zajetí to může být až 22.

Hrozby.

Historie.

Podle záznamů se zdá, že levharti začali být ve větší míře zabíjeni až od doby britské okupace Srí Lanky. Byli považováni za škůdce a za jejich kůže se vyplácela odměna. Jen v letech 1872–1899 bylo usmrceno 8 873 levhartů. Toto zabíjení pokračovalo i ve 20. století, tentokrát hlavně jako „sport“. Například v Britském muzeu přírodní historie je 8 lebek levhartů, které skolil jediný lovec během osmi měsíců začátkem 20. století. Je s podivem, že i přesto si levharti podrželi vnitrodruhovou genetickou variabilitu.

Současnost.

Největší hrozbou pro levharty je stále lov. Pytláci s částmi těl levhartů dále obchodují především v Indii. Jako mnoho jiných zvířat jsou i tyto kočky používány na přípravu „léků“ v tradiční čínské medicíně. Dalším problémem jsou občasné střety s lidmi a jejich domácími zvířaty, které mají za následek pronásledování a zabití těch levhartů, kteří si dovolili poškodit lidi a jejich majetek (často za použití pastí a otrávených návnad). Tyto incidenty nejsou však tak časté a ani lidožroutství ostrovních levhartů není tak běžné jako v Indii: za posledních 50 let zemřely po útocích těchto koček jen dvě ženy. Mimo národní parky ještě zvířata ohrožuje ničení životního prostředí a tím i ubývání přirozené kořisti. Hlavním problémem v tomto směru je úbytek lesů a fragmentace přirozeného prostředí v souvislosti s růstem lidské populace (cca 20 mil. v roce 2012). Turismus má dvě strany. Sice může levharty vyrušovat hlavně v době páření, ale na druhou stranu přináší do země peníze, které pak následně mohou být využity při jejich ochraně, neboť právě tyto šelmy jsou jedním z lákavých cílů pro turisty.

Ochrana.

Levharti jsou v současnosti chráněni podle nařízení „Flora and Fauna Ordinance of Sri Lanka“ (FFPO, 1992), kdy za zabití nebo prodej těchto koček a jejich částí hrozí velká pokuta či odnětí svobody až na 5 let.

Levhart cejlonský ("Panthera pardus kotiya") je poddruh levharta, který se vyskytuje pouze na Srí Lance. Jedná se o poměrně velkou subspecii s výrazným pohlavním dimorfismem. Ve svém biotopu jde o vrcholového predátora, který se živí živočichy až do velikosti mladého buvola. Ve volné přírodě žije asi 800 zvířat a poddruh je podle norem IUCN veden jako ohrožený. Hlavní hrozbou pro tuto kočkovitou šelmu je nelegální lov.


Taxonomie.

Synonyma vědeckého pojmenování "Lycium chinense" Mill. (1768) – kustovnice čínská: Jako první použil jméno "Lycium barbarum" Carl Linné v díle "Species Plantarum" v roce 1753. Druhý Linného popis následoval v reedici díla v roce 1762. Pak přišel popis Philipa Millera z roku 1768. Ovšem Linné a Miller popisují pod stejným jménem různé rostliny. Původní Linného rostlinu "L. barbarum" popisuje Miller pod jménem "L. halimifolium". K záměně došlo snad proto, že Linné omylem udal původ druhu ze severní Afriky a Blízkého východu. Při pohledu na typovou položku je však vše jasné. ("L. barbarum" je opravdu ten druh, který se v České republice pěstuje a běžně zplaňuje.) Millerova záměna jmen se však stále traduje, a to jak v české starší literatuře (např. JIRÁSEK, Václav; ZADINA, Rudolf a BLAŽEK, Zdeněk. "Naše jedovaté rostliny". 1. vyd. Praha: Nakl. ČSAV, 1957. 384 s.), tak v novější (např. KOBLÍŽEK, Jaroslav. "Jehličnaté a listnaté dřeviny našich zahrad a parků". 2., rozš. vyd. Tišnov: Sursum, 2006. 551 s. + Klíč, 178 s..) Po Millerově popisu následoval Lamarckův popis "Lycium barbarum" z roku 1792, který se nejspíše vztahuje k druhu "Lycium chinense", jenž byl patrně považován za varietu či poddruh "Lycium barbarum". Dodnes jsou v některé dendrologické literatuře oba druhy spojovány ("The Hillier Manual of Trees and Shrubs". 1972.... 8. vyd. 2014). Je možné, že kustovnice čínská je ustálená kulturní forma či hybrid kustovnice cizí.

Výskyt.

Kustovnice čínská je rozšířená v Asii od jihozápadní Asie přes Pákistán, Nepál, Čínu a Mongolsko po Thajsko,Japonsko a Koreu, ovšem na části areálu může být zplanělá. Pěstuje se i ve Vietnamu, na Jávě a Havajských ostrovech. Komerčně se pěstuje zejména v Číně, ovšem převážně se zde pěstuje kustovnice cizí, nikoli k. čínská.

Popis.

Opadavý keř s větvemi dlouze prutovitě převisajícími. Dorůstá do výšky 0,5–1 m. Listy má živě zelené, vejčité, kosočtverečné až kopinaté, vždy řapíkaté a obvykle širší než listy kustovnice cizí. Květ: kalich je obvykle rozdělen do 3–5 cípů, minimálně je trojcípý, korunní trubka je kratší nebo stejně dlouhá jako korunní cípy, korunní cípy jsou na okraji pýřité (chlupaté) a tyčinky jsou u nominátní variety "L. chinense" var. "chinense" kratší než korunní cípy (u "L. chinense" var. "potaninii" jsou mírně delší). Plody (bobule) mají jasně červenou barvu. Počet semen se liší podle velikosti bobule. Semena jsou dlouhá 2,5–3 mm. Na rozdíl od některých jiných druhů nemá kustovnice čínská trny.

Pěstování.

Pěstování kustovnice čínské je známé z literárních pramenů již od 7. století. Čínský název zní gou qi (goji). Pěstuje se kvůli plodům, které se konzumují jako ovoce; nejčastěji se používají jako tonikum v lidové medicíně. Jako zelenina se využívají mladé zelené výhony. Ze semen se lisuje olej. Kořeny slouží jako droga ke snižování teploty. Rostliny se vysazují i jako meliorační porosty bránící erozi půdy.  Pěstování je nenáročné, kustovnice roste dobře i v méně kvalitní půdě; nevyhovuje jí přemokřená půda. Optimální podmínky pro pěstování jsou v oblastech s dostatkem slunečního svitu a vláhy. Vhodná je lehčí písčito-jílovitá půda s vyšším pH. V takových podmínkách rostlina více plodí. Plody se sklízejí ručně a protože jsou měkké, musí být česání opatrné.

Plod.

Plod obsahuje 18 druhů aminokyselin včetně všech osmi esenciálních (arginin, histidin, isoleucin, leucin, lysin, methionin, fenylalanin, taurin, threonin, tryptofan, valin), 21 stopových prvků (např. zinek, železo, měď, vápník, germanium a selen) a je i bohatým zdrojem karotenoidů, což signalizuje jeho výrazné červené zabarvení. V čerstvé mrkvi a sušeném godži je srovnatelné množství karotenoidů (v hmotnostních procentech), podíl beta-karotenu je však v godži zlomkový a převažuje zeaxantin. Obsahuje vitamín B1, B2, B6 a E.

Léčivé účinky.

V tradiční čínské medicíně se používají plody kustovnice čínské již po staletí. (Oficiální drogou v Číně je však pouze kustovnice cizí.) Je využívána zejména jako doplněk stravy nebo se připravuje v podobě čaje. Kromě plodů se využívají i listy, kůra a kořeny. Využívání plodů se datuje v Číně od konce dynastie Ming (1368–1644).  Plody obsahují antioxidanty (antioxidační aktivita je srovnatelná s kiwi a brusinkami, je však nižší než u zralých třešní). Podporují imunitní systém a redukují množství antigenů, které souvisejí s alergickými onemocněními. Také zvyšují fagocytózu retikuloendoteliálního systému, snižují krevní tlak, zlepšují tvorbu krve (stimulují tvorbu bílých a červených krvinek), mají příznivý vliv na zrak a funkci jater. Využívají se při nemocích, při kterých je vedlejším symptomem žízeň (v raných stadiích cukrovky a tuberkulózy), závratě, snížená ostrost zraku nebo chronický kašel.  Godži nabízené na trhu je v převažující míře nesprávně označováno jako plody kustovnice čínské, ale většina godži pěstovaného v Číně a vyváženého do zahraničí jsou plody kustovnice cizí, případně kulturních vyšlechtěných kultivarů získaných hybridizací kustovnice cizí s jinými druhy kustovnic. Godži jsou tedy plody stejné kustovnice, která roste běžně zdomácnělá i v teplejších oblastech České republiky.

Kustovnice čínská ("Lycium chinense") je rostlina (keř) z čeledi lilkovité. Plody se nazývají godži, stejně jako plody příbuzné kustovnice cizí ("Lycium barbarum").


Podnik.

SimulationX je software vyvinutý firmou ESI ITI GmbH. V oblasti virtuálních inženýrských systémů jsou její hlavní aktivity ve vývoji standardních software, konzultační, inženýrské a programátorské činnosti. Hlavní sídlo firmy ITI je v Drážďanech v Německu. Podnik má celosvětovou působnost s rozsáhlou sítí dceřiných společností a distributorů. Uplatnění má software SimulationX nejen ve výuce, ale také ve výrobních podnicích, zejména v oblasti automobilového průmyslu, letectví, energetického průmyslu, strojírenství, loďařství, hornictví, ropného a plynárenského průmyslu, přesné mechaniky a v oblasti kolejové dopravy. Kromě toho má software mnohostranné použití i ve vědě a výzkumu.

Oblasti a knihovny.

Software podporuje funkce Windows a disponuje množstvím předdefinovaných elementů a připravených knihoven z různých fyzikálních oblastí. Tyto knihovny klasifikují modely podle jejich fyzikálních a užitných vlastností. K dispozici je více než 500 připravených modelů pro více než 11 oblastí využití. Funkce „drag and drop“ zjednodušuje a urychluje proces vytváření modelů. Hydraulické, pneumatické a elektrické pohony stejně jako řídící prvky lze ve víceprvkových systémech integrovat do téhož modelu. V průběhu výpočtu lze chování celého systému pozorovat a analyzovat a parametry mohou být online upravovány. Mezi uživateli po celém světě je software SimulationX znám svým uživatelsky příjemným grafickým prostředím, které umožňuje intuitivní a precizní vytváření komplexních modelů.  SimulationX-knihovny disponují:

Modelica.

SimulationX podporuje jazyk Modelica pro modelování a umožňuje provádět simulace vlastních (sub)reálných modelů. Umožňuje provádět simulace modelů ze standardních knihoven softwaru Modelica nebo i z jiných programů založených na jazyku Modelica.

Rozhraní.

SimulationX disponuje otevřenými obsáhlými CAx-rozhraními k jiným programům různých využití, např..:  Co-Simulation poskytuje obecná rozhraní pro napojení SimulationX k jiným CAE-prostředků s předdefinovanou nadstavbou pro speciální realizace. (MSC.Adams, Simpack, MATLAB/Simulink, Fluent, Cadmould etc.). Tato spojení umožňují přenos dat mezi těmito prostředky a simulačním software. Dále jsou k dispozici nástroje pro komplexní strukturovanou a systémovou analýzu (výpočet rovnováhy, vlastních frekvencí, tvarů kmitů, vstupní a výstupní analýza). OM-rozhraní umožňuje komunikaci mezi SimulationX a jinými aplikacemi Windows pro uživatelem definované Batch-průběhy, Embedded simulaci, rozbory parametrů a optimalizace.  Code Export-Features podporují C-Code-generování pro bezprostřední integraci modelů, Hardware-in-the-Loop (HiL)-aplikací a Rapid Control Prototyping, Functional Mock-up Virtual Machine. Inženýři a vědci mohou pracovat s množstvím integrovaných nástrojů ve všech stupních systematického konstrukčního procesu. Spojením SimulationX s testovacími a simulačními platformami v reálném čase jako jsou LabVIEW, NI VeriStand, dSPACE, a SCALE-RT stoupá produktivita konstrukčního cyklu a značně se zkracuje čas zavedení výrobku do výroby..

SimulationX je CAE-software pro simulace fyzikálních systémů a technických zařízení v řadě oborů, je vyvinutý a komerčně provozovaný společností ESI ITI GmbH z Drážďan v Německu. Vědci a inženýři z oblasti průmyslu a vzdělávání využívají tento software ve výpočtech, analýzách a virtuálních testech komplexních mechatronických systémů. Tento software modeluje na jedné platformě účinky různých komponent z řady oborů a zároveň zohledňuje jejich vzájemná působení a zpětné vazby. Jako odpověď na stoupající poptávku na systémové simulace zavedla firma ITI v roce 2000 následníka programu ITI-SIM, software SimulationX. Jednou z hlavních oblastí jeho využití je analýza stacionárních větvených pohonů, za jejíž řešení byla firma ITI v roce 2006 vyznamenána cenou AEI Tech Award „Top Product of Powertrain Simulation“. Aktuální verze SimulationX 3.4 byla představena v červnu 2010..


Podrobnosti.

E-mail často obsahuje důležitá data a je náchylný ke zneužití, protože proti tomu není nijak chráněn. Pomocí běžně dostupných nástrojů mohou neoprávněné osoby při vhodném přístupu ke klíčovým uzlům počítačové sítě číst přenášené e-maily. Šifrování e-mailů je používáno například novináři nebo jinými osobami, kterým záleží na jejich soukromí.  Šifrování e-mailů používá asymetrickou šifru s veřejným klíčem. Příjemce i odesílatel disponuje párem klíčů (privátní a veřejný). Veřejný klíč je možné bez rizika zveřejnit. Odesílatel zašifruje zprávu tzv. křížovou šifrou (použije svůj privátní klíč a příjemcův veřejný klíč). Příjemce použije na dešifrování veřejný klíč odesílatele a svůj privátní klíč. Pokud jsou privátní klíče udrženy v tajnosti a veřejné klíče ověřeny (např. důvěryhodnou třetí stranou), je možné nejen zaručit nejen nemožnost přečtení, ale i to, že se zprávou nebylo manipulováno a na základě přenosu důvěry z důvěryhodné třetí strany lze též ověřit autenticitu odesílatele.

Šifrovací protokoly.

K šifrování e-mailové korespondence se používají následující protokoly koncového šifrování (seřazeno podle abecedy):  Pro ochranu komunikace mezi poštovními klienty a servery se nejčastěji používají různé varianty protokolu TLS.

Příklad.

Experiment s názvem Signed and Encrypted e-mail Over The Internet ukázal, že organizace mohou efektivně využívat zabezpečení pomocí šifrovaného přenosu e-mailových zpráv. Předchozí překážky k přijetí této komunikace byly překonány, jako například použití PKI mostu, k poskytnutí škálovatelnosti infrastruktury veřejných klíčů a využití ochrany, která zajišťuje používání a hlídání správy klíčů uvnitř korporací.

Nastavení a používání šifrování e-mailů.

Nejznámější e-mailoví klienti (jako je například Apple Mail, Microsoft Outlook nebo Mozilla Thunderbird) poskytují možnost nativní podpory pro zabezpečení e-mailu pomocí S/MIME (elektronický podpis a šifrování zprávy pomocí certifikátů). Další možnost zahrnuje šifrování PGP či GNU Privacy Guard (GnuPG), které používá síť důvěry.  Volné a komerční softwary či add-ons softwary pro šifrování zpráv jsou k dispozici také, jako například Gpg4win nebo PGP Desktop e-mail, které podporují šifrovací typ OpenPGP. Pokud se rozhodnete využít právě šifrování PGP, může být obtížné ho správně použít. Vědci z Carnegie-Mellonovy univerzity vydali v roce 1999 referát, který ukazoval, že většina lidí nemůže přijít na to, jak se provádí podepisování a šifrování zpráv pomocí aktuální verze PGP. O osm let později další skupina výzkumníků Carnegie Mellon vydala dokument, který na dřívější studii navazoval a tvrdil, že i když novější verze PGP usnadnila dešifrování zpráv, většina lidí stále ještě bojovala s šifrováním a podepisováním zpráv, hledáním a ověřováním veřejného klíče a sdílením svého vlastního klíče.  Protože je šifrování pro uživatele složité, tak bezpečnostní manažeři společností a vládních organizací automatizovali proces šifrování zpráv. Místo spoléhání se na dobrovolnou asistenci uživatele s šifrováním, automatické šifrování na základě definovaných zásad zašifruje e-mailový obsah samo. E-maily jsou směřovány přes bránu, která byla nakonfigurována pomocí pravidel v souladu s bezpečnostními a regulačními pravidly. E-maily, které to potřebují, jsou automaticky zašifrovány a odeslány.  Pokud příjemce pracuje ve firmě, která používá stejnou šifrovací bránu, tak je e-mail automaticky dešifrován. Tento proces je proveden transparentně vůči uživateli. Příjemci, kteří nejsou za touto bránou, musí udělat krok navíc, buď si musí obstarat veřejný klíč nebo se musí přihlásit do internetového portálu pro získání zprávy.

Šifrovaní e-mailů je v informatice označení pro způsob šifrování e-mailových zpráv za účelem ochrany před tím, aby si obsah zprávy přečetl někdo jiný než zamýšlený příjemce. Šifrování e-mailů může zahrnovat také autentizaci.


Historie.

Stanice byla otevřena již 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Nástupiště linky 1 je zakřivené, umístěné pod jižní částí náměstí, vklíněné mezi smyčkami později postavených konečných stanic linek 2 a 6. V rámci automatizace linky 1, byla nástupiště upravena o víkendu 12.–13. září 2009.  Konečná stanice linky 2 byla otevřena 2. dubna 1903 při posledním prodloužení tratě ze stanice "Bagnolet" (dnes stanice Alexandre Dumas). Také její nástupiště je vystavěné do oblouku. Protože se jedná o konečnou stanici, byla pod náměstím vybudována smyčka. Příjezd na smyčku je pod "Avenue de Taillebourg" a odjezd směrem pod "Avenue du Trône", "Place des Antilles" a "Boulevard de Charonne". Smyčka obsahuje několik garážových kolejí a je jednou z největších v síti. Samotná stanice se nachází jihozápadně od smyčky a má dvě koleje s velkým centrálním nástupištěm.  Konečná stanice linky 6 byla zprovozněna 1. března 1909, když byla otevřena nová trať ze stanice Place d'Italie. Linka 6 zde má ze stejných důvodů také smyčku, na kterou vlaky přijíždějí pod "Avenue du Bel-Air" a odjíždějí pod "Avenue Dorian", "Rue de Picpus" a "Avenue de Saint-Mandé".  10. prosince 1933 přibylo nástupiště linky 9 v rámci rozšíření tratě ze stanice République do Porte de Montreuil. I tato stanice je zakřivená a je umístěna z důvodu místa pod všemi ostatními. Nachází se v severní části náměstí mezi "Boulevard Voltaire" a "Avenue Taillebourg".  14. prosince 1969 bylo otevřeno podzemní nádraží pro linku RER A, na kterou je také možný přestup.

Název.

Název stanice ("národ") je odvozen od "Place de la Nation", které se tak jmenuje od roku 1880.  Název stanice "Nation" je doplněn (ovšem pouze na lince 9) o podtitul psaný malými písmeny: "Place des Antilles". Na nástupišti ve směru na Mairie de Montreuil jsou umístěny znaky dvou francouzských departementů na Malých Antilách – Guadeloupe a Martinique.

Vstupy.

Stanice má několik vstupů na rozích ulic, které se na náměstí sbíhají:

Nation je přestupní stanice pařížského metra, kde se vzájemně kříží linky 1, 2, 6 a 9 a je zde rovněž přestup na linku RER A. Rozsáhlá síť nástupišť a chodeb se nachází pod náměstím Place de la Nation na hranicích 11. a 12. obvodu v Paříži.


Mládí.

Vystudoval právo na Svobodné univerzitě v Bruselu a Amsterdamské univerzitě. Následně se stal bruselským právníkem.  Od roku 1983 působil jeho otec Louis Michel ve valonském Jodoigne jako starosta. Politickou dráhu zde zahájil v šestnácti letech, když vstoupil k Mladým liberálům v Jodoigne ("Jeunes Réformateurs Libéraux de Jodoigne"). V roce 1994 byl zvolen do provinčního zastupitelstva ve Valonském Brabantu.

Politická kariéra.

Ve všeobecných volbách 1999 byl zvolen za obvod Valonský Brabant do dolní komory parlamentu (Komory zástupců), když kandidoval za Mouvement réformateur.  V roce 2000 byl jmenován ministrem vnitřních záležitostí valonské vlády. Při nástupu do úřadu se jako 25letý stal nejmladším ministrem v historii Belgie.  Na místní úrovni zasedal od roku 2000 v radě města Wavre a o šest let později byl zvolen starostou.  Od prosince 2007 sloužil jako ministr vnitřního rozvoje ve třetím kabinetu Guye Verhofstadta a na stejné pozici také v dalších vládách Yvese Leterma, Hermana Van Rompuye a druhém Letermově kabinetu.  V roce 2009 sdělil, že je šokovaný prohlášením papeže Benedikta XVI., tvrdícího, že kondomy zhoršují epidemii AIDS. Tento výrok označil za „"ohromující, skandální a navíc nezodpovědný"“.

Předseda reformistů.

Poté, co strana utrpěla porážku v červnových regionálních volbách 2009, stal se jedním z členů a rivalů, kteří požadovali odstoupení předsedy Didiera Reynderse. K tomuto kroku došlo až po další prohře Reformního hnutí v parlamentních volbách 2010, v nichž subjekt ztratil pět mandátů. Následně začal být zmiňován v souvislosti s kandidaturou do čela reformistů. Předsedou byl zvolen v lednu 2011. Aby se plně věnoval výkonu nové funkce, rezignoval na ministerské křeslo.

Předseda vlády.

Po všeobecných volbách v květnu 2014 jej panovník na základě výsledků určil jedním ze dvou tzv. „formaterů“ (formateur), osob pověřených vedením rozhovorů o sestavení nového kabinetu. Druhým se stal flanderský premiér Kris Peeters ze čtvrté v pořadí Křesťanskodemokratické a vlámské strany. Reformní hnutí skončilo na třetí příčce.  Na belgické poměry v relativně krátkém období se podařilo složit novou čtyřkoaliční vládu tvořenou na půdorysu vítězné nacionalistické Nové vlámské aliance vedené Bartem de Weverem, Křesťanskodemokratické a vlámské strany, a liberálních subjektů Open VLD i Reformního hnutí. Předpokládaná většina v jednokomorém parlamentu činila 85 ze 150 poslanců. Do opozice tak přešli dosud vládnoucí socialisté Elia Di Rupa, kteří skončili druzí.  Vzhledem k tomu, že se reformisté stali jedinými zástupci frankofonních zájmů v koalici, přiřkl belgický tisk vládě nálepku „kamikadze koalice“. Reformní hnutí si tak vstupem do kabinetu zahrávalo s „politickou sebevraždou“ z možné ztráty přízně svých voličů. Belgický král Filip jej jmenoval předsedou vlády 11. října 2014. Následně se úřadů ujali i nově jmenovaní členové Michelova kabinetu.  V prosinci 2018 se čtyřčlenná vládní koalice rozpadla. Po odmítnutí migračního paktu OSN ji opustila Nová vlámská aliance. Michel tak sestavil druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. Vláda zůstala úřadovat i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Na začátku července 2019 byl Michel zvolen předsedou Evropské rady, s nástupem do úřadu v prosinci téhož roku. Na post předsedy vlády rezignoval v říjnu 2019. Premiérské funkce se ujala stranická kolegyně a členka jeho dvou vlád Sophie Wilmèsová.

Charles Michel (výslovnost: ; narozený 21. prosince 1975 Namur) je belgický politik a od prosince 2019 předseda Evropské rady. V letech 2014–2019 zastával úřad předsedy vlády Belgie, jakožto nejmladší premiér od roku 1840 a první frankofonní liberál v čele kabinetu od roku 1938.


Mládí.

Přibližně od puberty se mohl účastnit jednotlivých jednání vedených jeho otcem, aby se přiučil, jak vypadá mocenská politika a jakým způsobem se v ní pohybovat, což je vysledovatelné na využívání shodných mocenských nástrojů při Bolkově samostatném vystupování, např. přepadávání kupeckých karavan. Za účelem získání spojenectví polského krakovského dvora se Bolek na popud svého otce Bolka IV. oženil s mezi lety 1417-1419 s nevlastní dcerou polského krále Vladislava Jagelly, Alžbětou. Tato událost vedla k vytvoření Bolkova samostatného údělu, nejprve zahrnujícímu jen polovinu Horního Hlohova s příslušným zbožím, později rozšířeným o polovinu Prudniku. V obou městech držel jejich druhou polovinu Bernard Opolský. V mnohých publikacích bývá uváděna jeho cesta do Prahy a studium na Karlově univerzitě, kde se měl seznámit s učením Jana Husa, nicméně pro absenci pramenů je tato teze v současné historiografii překonána. V únoru roku 1420 složil s ostatními slezskými knížaty (spolu se svým otcem a strýcem) ve Svídnici hold Zikmundu Lucemburskému.

Bolek V. a husité.

Jakožto straník Zikmunda Lucemburského se po boku slezských knížat podílel na výbojích na území ovládaná kališníky. Díky mocenskému vzestupu husitských svazů po roce 1425 museli Slezané přejít do defenzívy a byli neustále ohrožováni kališnickými oddíly pod vedením Jana Tovačovského. V reakci na to slezská knížectví oživila ideu koordinované obrany a roku 1427 uzavřela obranný spolek, jehož účelem bylo pravidelné předávání informací o pohybech husitských vojsk a vzájemná pomoc v případě napadení. Tento spolek se ukázal jako vysoce neefektivní a při tažení Prokopa Holého do Horního Slezska v roce 1428 nepředstavoval pro husity významný problém. Při tomto tažení byly popleněny Bolkovy majetky Horní Hlohov a město Prudnik a po drtivé porážce knížecího spolku u Vratislavi byli Slezané nuceni uzavřít s kališníky příměří a zaplatit tučné výpalné.  Po demonstraci husitské síly Bolek pochopil, že nejlepší cesta jak uchránit rodové državy a kompenzovat ztráty z předchozích bojů je přidat se na stranu husitů a nejpozději od jara 1430 je doloženo jeho připojení k husitským houfcům pustošící Horní Slezsko. Tato spolupráce mu vynesla držbu hradů Meristow a Greislau, které vzápětí ztratil. Vydal se na diplomatická jednání do Krakova, což umožnilo jeho slezským nepřátelům obsadit Hlivice. V roce 1433 byl v bitvě u Rybníku poražen Mikulášem IV. Opavským a musel se stáhnout na své statky. Tato porážka znamenala odchod husitů ze Slezska. Po obnovení pořádku dosáhl Bolek IV. při jednáních v roce 1435 se Zikmundem odpuštění synových zločinů.

Bolek V. a samostatná vláda.

Roku 1437 zemřel Bolek IV. Opolský, čímž se z Bolka V. stal prakticky nezávislý zeměpán. V červnu téhož roku na něj Bernard přepsal zbývající poloviny jeho měst, čímž Bolek V. vytvořil poměrně kompaktní úděl v podhůří Jeseníků.  Po smrti českého krále Zikmunda Lucemburského byl koncem května 1438 prohlášen svými straníky v Mělníku českým králem Kazimír IV. Jagellonský jako protikrál k Zikmundovu zeti Albrechtu Habsburskému. Za této situace Kazimír vytáhl do Slezska, kde 6. října 1438 ve vojenském táboře u Střelců uzavřel se slezskými knížaty, mezi nimiž se Bolek V. nacházel, smlouvu o respektování polských nároků na český trůn. Přesto po vpádu Uhrů do Polska a následném stažení se Kazimíra holdoval Albrechtovi Habsburskému. Po jeho náhlé smrti a po zvolení Ladislava Pohrobka českým králem se přesto opět přimkl k polské straně.  Díky záběrům církevního majetku, využíváním loupeživých slezských šlechticů a účasti na válce o Seveř získal Bolek V. značné finanční prostředky, díky kterým byl schopen realizovat své mocenské cíle prostřednictvím půjček, které za patřičné zástavy území a majetku poskytoval primárně zoufalým Opavským Přemyslovcům, díky čemuž se mu povedlo rozšířit svou doménu o podstatnou část přemyslovského zboží. V roce 1440 dostal od Václava II. Opavského do zástavy hrad Edelštejn i s městečkem Zlaté Hory a dokonce i část šperků od Alžběty Opavské. Mezi lety 1453-1457 získal od Arnošta Opavského do zástavy nejprve Bílovec, a nakonec i dvě třetiny samotného centra Opavských Přemyslovců, Opavy. Diky promyšleným krokům a obratné politice se stal jedním z nejmocnějších Slezských knížat své doby a dokazal uniknout i výraznějším postihům za přepadávání polských kupců a účasti na válce o Sveř ze strany Kazimíra Jagellonského.

Osobní život.

Se svou ženou Alžbětou zplodil někdy kolem roku 1430 svého jediného potomka Václava, který nejpozději kolem roku 1450 zemřel, tyto skutečnosti jsou však zatíženy nedostatkem pramenů. Mezi lety 1444-1450 Bolek V. svou ženu zavrhnul a oženil se s Hedvikou z Běsů. Tento sňatek zůstal bezdětný.

Boleslav V. Opolský též Husita, Heretik či Wołoszek (1400 - 1460) byl kníže z Opolské větve slezských Piastovců. Svá přízviska získal kvůli spolupráci s husitskými oddíly během Husitských válek ve Slezsku.


Život.

Její matka Irma Martensová byla z komunity mennonitů, které na území Ruské říše kdysi pozvala Kateřina II. Mluvila mennonitskou dolní němčinou ("plattdeutsch"). Její otec, Eugen Hörmann byl roku 1937 zatčen NKVD, obviněn ze špionáže a popraven. Anna a její matka pak žily ve velice těžkých podmínkách v Taškentu, v Kyrgyzstánu a Kazachstánu; v té době zemřel i Annin mladší bratr. Její matka se pak vdala za Germana Bernera, příslušníka polské armády v SSSR ("Ludowe Wojsko Polskie"). Irma s Annou dostaly díky tomu povolení se po válce, roku 1946, v Anniných deseti letech, přestěhovat do polského Slezska, nejprve do města Nowa Ruda, roku 1949 pak do Vratislavi (Wrocławi). Anna se rychle naučila polsky a její komplikovaný původ byl na dlouhá léta zakryt rouškou tajemství. Vystudovala nejprve geologii na Vratislavské univerzitě.  Právě zde, ve studentském prostředí, začala koketovat se zpěvem a divadlem, nejprve na prknech divadla "Kalambur". Zlomem v její kariéře se stal rok 1964, kdy vyhrála Festival polské písně v Opole ("Krajowy Festiwal Piosenki Polskiej w Opolu"), a to s písní "Tańczące Eurydyki". O rok později definitivně získala statut hvězdy, když vyhrála známý festival v Sopotech. Roku 1967 se zúčastnila Festivalu San Remo v Itálii, bohužel se však v Itálii též těžce zranila při autohavárii. Upadla dokonce do komatu a lékaři nevěřili v její přežití. Po probrání z komatu byla prognóza, že už nebude nikdy chodit, ani zpívat. To se však nakonec nepotvrdilo, byť rehabilitace si vyžádala několik let a na pódia se vrátila až roku 1972. Její „zmrtvýchvstání“ bylo v Polsku senzací a při jejím prvním živém vystoupení po pěti letech ji čekal čtyřicetiminutový aplaus ještě předtím, než začala zpívat. V 70. letech pak prožila vrchol slávy, když koncertovala, krom Polska a SSSR, též v Belgii, Německu, USA, Kanadě a Austrálii. Hrála též ve filmu Andrzeje Wajdy "Krajina po bitvě" ("Krajobraz po bitwie") z roku 1970. Nazpívala i několik filmových písní, nejznámější je "Echo ľubvi" k filmu režiséra Jevgenija Matvejeva "Osud". Těsně před smrtí se dala pokřtít.

Odkaz.

Roku 2012 byl o jejím životě natočen koprodukční televizní seriál "Anna German", titulní role se zhostila litevská herečka Joanna Moro.

Anna Wiktoria German-Tucholska (14. února 1936 Urganč (Uzbekistán) – 25. srpna 1982 Varšava) byla polská zpěvačka narozená na území dnešního Uzbekistánu (tehdy Sovětský svaz) v rusko-německé rodině. Zpívala hlavně polsky a rusky, ale také anglicky, italsky, španělsky, německy či mongolsky. Nejpopulárnější byla v 70. letech 20. století, krom Polska také hodně v SSSR.


Životopis.

Jeho rodiče byli Mikuláš I. Opolský a Magdaléna dcera Ludvíka II. Lehnicko-Břežského. Po smrti svého otce v roce 1476 převzal Mikuláš II. Opolský Opolské knížectví společně svým starším bratrem Janem II. Opolským. Již v roce 1477 bratři získali oblast kolem města Prudník. Původně stejně jako jejich otec vzdali bratři hold uherskému králi Matyášovi Korvínovi, od které se později odvrátili z důvodu nespokojenosti s centralizací země a vypsanými daněmi. V Norimberku v roce 1487 na říšském sněmu požádal Mikuláš a jeho bratr císaře Friedricha III. Habsburského o podporu proti Matiášovi Korvínovi. Následně byly při návratu Mikuláš a jeho bratr zadrženi v Kozlí hejtmanem Horního Slezska a přívržencem uherského krále Janem Bělíkem z Kornic. Byli propuštěni až poté, co vzdali hold králi a zaplatili 30 000 zlatých. Mikuláš II. Opolský se později připojil k Dolnoslezské alianci namířené proti králi Matyášovi Korvínovi. Poté, co dolnoslezští knížata prohráli bitvu u Hlohova, Mikuláš a jeho bratr se v roce 1489 vzdali dalšího odporu proti králi a přijali jeho požadavek na zaplacení 15 000 zlatých a závazku tří hradů. Po smrti uherského krále v roce 1492 získal od Viléma II. Z Perštejna Hlivické knížectví. V roce 1497 získali s bratrem Tošecké knížectví. V roce 1497 se Mikuláš účastnil sněmu slezských knížat v Nise. Z obav o svou osobu na základě částečně smyšlených informací, že mu usiluje o život vrchní hejtman Slezska kníže Kazimír II. Těšínský, který na základě údajných listů ho měl za zrádce, jej nedopatřením napadl a poranil mečem. Ve zmatku kníže Mikuláš II. Opolský napadl rovněž biskupa Jana IV. Rotha, kterého také poranil. Z obav o svůj život se snažil uprchnout, téhož dne byl zadržen v Nise. Následný den bylo rozhodnuto slezskými knížaty o jeho popravě. Marná byla snaha Mikulaše II. se vykoupit a argumentace, že jim nepřísluší soudit knížete a toto pravomoc je věcí českého krále Vladislava Jagellonského. V posledních chvílích mu byl oporou kaplan a pomocný biskup Jindřich Sup z Fulštejna, který sepsal jeho poslední vůli. Byl popraven stětím hlavy. Zemřel bezdětný a je pohřben v Opolí.

Odkazy.

Externí odkazy.

genealogie

Mikuláš II. Opolský ( Mikołaj II opolski; Nikolaus II. von Oppeln; † 27. června 1497 Nysa) byl v letech 1476–1497 kníže opolský a falkenberský. Pocházel z opolské větve Slezských Piastovců, která vymřela v roce 1532 smrtí svého staršího bratra Jana II. Opolského.


Děj.

Úspěšný pár z Manhattanu, právník Paul Morgan a realitní agentka Meryl Morganová, žije odděleně kvůli Paulově nevěře. Jsou ale nuceni spolu trávit čas poté, co se stanou svědky vraždy a stanou se rovněž terčem nájemného vraha.  V rámci programu na ochranu svědků jsou Morganovi přesunuti ze svého milovaného New Yorku do malého městečka Ray ve Wyomingu, kde se jich dočasně ujmou Wheelerovi. Nyní užívají příjmení Fosterovi a Meryl je sestřenicí Claye Wheelera, za nímž přijela na návštěvu. Během pobytu v Rayi se Paul pokouší zachránit manželství. Když je Paul téměř napaden medvědem, Meryl ho omylem postříká sprejem na obranu proti medvědům a musí společně k místnímu lékaři. Tam Meryl neodolá a zavolá své asistentce do New Yorku. Jejím prostřednictvím získá nájemný vrah telefonní číslo lékaře a zjistí tak, kde se Morganovi nacházejí.  Paul a Meryl jdou společně na rande do místní restaurace, aby zachránili svoje manželství, ale Paul je zklamaný, když zjistí, že během jejich odloučení se Meryl vyspala s jiným. Druhý den Morganovi očekávají odjezd z Raye. Wheelerovi je pozvou na rodeo, ale Morganovi se tam kvůli hádce nevydají. Do města ale již dorazil i vrah, který je nalezne u Wheelerových doma o samotě. Začne po nich střílet, ale jim se podaří ujet na koni na rodeo. Tam se schovají do kostýmu býka a nečekaně je napadne skutečný býk. Bezbranní čelí vrahovi, ale zachrání je Wheelerovi a jejich ostatní noví přátelé z města.  O šest měsíců později jsou Paul a Meryl stále svoji a právě adoptovali malou holčičku z Číny, již pojmenují Rae po Rayi ve Wyomingu. Meryl také čeká jejich vlastní dítě.

Výroba.

Natáčení probíhalo 25 dní v květnu a červnu 2009 v New Yorku a v Novém Mexiku ve městech Santa Fe a v Roy, ačkoli se příběh odehrává ve Wyomingu.

Ohlas.

Film získal převážně negativní hodnocení. Server "Rotten Tomatoes" na základě 116 kritických hodnocení uvádí, že 12% z nich je kladných, čímž film získává rating 3,4/10. Server "Metacritic" dává snímku 26 bodů ze 100 na základě 25 hodnocení kritiků. Uživatelé Česko-Slovenské filmové databáze hodnotí snímek průměrně na 47%.

Morganovi ("Did You Hear About the Morgans?") je americká filmová romantická komedie z roku 2009 režiséra Marca Lawrence. Hlavní role Paula a Meryl Morganových, newyorských manželů žijících právě odděleně, kteří se stanou svědky vraždy a musí být zařazeni do programu na ochranu svědků, ztvárnili Hugh Grant a Sarah Jessica Parker.


Historie.

Liferay Portal vznikl v roce 2000 za účelem poskytnutí portálového řešení neziskovým organizacím. Díky rostoucí poptávce byla poté v roce 2004 založena společnost Liferay, Inc. se sídlem v Los Angeles, USA, která od té doby pokračuje ve vývoji tohoto produktu. Dnes má společnost pobočky kromě USA také v Evropě a Asii.  Liferay Portal byl oceněn několika významnými organizacemi. V časopise EContent byl zařazen do seznamu 100 nejvlivnějších společností v odvětví digitálního obsahu, v roce 2006 ho pak InfoWorld označil za nejlepší open-source portálové řešení na trhu. Společnost Gartner ho v roce 2010 zvolila jako jednoho z lídrů na trhu ve své zprávě Magic Quadrant for Horizontal Portal Products.

Funkce.

Mezi základní funkce Liferay portálu patří  Kromě základní aplikace jsou součástí Liferay portálu také Liferay CMS a Liferay Collaboration.  Liferay CMS je systém pro správu obsahu, pravděpodobně nejdůležitější nástroj portálu. Pomocí něj mohou uživatelé nejen spravovat, ale i vytvářet nový obsah přímo z prohlížeče. Mohou upravovat celkový vzhled portálu volbou různých témat, vkládat a odebírat portlety, vytvářet nové stránky a upravovat jejich obsah. Vestavěný editor umožňuje publikovat webový obsah bez jakékoli znalosti programování. Prostřednictvím CMS má také uživatel přístup k obrázkové galerii a knihovně dokumentů, které mohou být sdíleny v rámci celého podniku, určité skupiny, nebo pouze jednotlivce.  Liferay Collaboration je souhrnné označení pro všechny groupware komponenty Liferay jako jsou fóra, blogy, wiki, chat, e-mail, kalendáře, oznámení a ankety.

Edice softwaru.

Liferay Portal Community Edititon je bezplatná edice, dostupná volně ke stažení, obsahující vždy nejnovější funkce. K této verzi nelze zakoupit podporu, podpora je dostupná pouze prostřednictvím Liferay-Community a jejího fóra, wiki a dalších nástrojů pro spolupráci.  Liferay Portal Enterprise Edition je komerční, placená edice, u které je kladen větší důraz na stabilitu, bezpečnost a výkon. Je určena pro zákazníky, kteří hledají robustní softwarové řešení a ocení dlouhodobou podporu přímo od společnosti Liferay nebo jejích partnerů. Každá vydaná verze Liferay Portal Enterprise Edition je oficiálně podporována po 4 roky.  Současná verze Liferay Enteprise Edition je 6.1 GA2 (vydaná v srpnu 2012).

Přizpůsobení portálu.

Liferay nabízí podporu pro různá rozšíření, ať už vzhledu nebo funkčnosti portálu. Pro tyto účely existuje několik typů pluginů:

Technická specifikace.

Liferay Portal podporuje všechny známé aplikační servery, operační systémy a databáze. Podporuje také internacionalizaci v jakémkoliv jazyce, standardně je dodáván ve 22 jazycích.  Liferay Portal je založen převážně na Java technologiích, které zahrnují například Apache ServiceMix, Ehcache, Hibernate, jBPM, ICEfaces, Apache Lucene, MuleSource ESB, Spring 3.0 & AOP, Struts & Tiles, Apache Tapestry, Apache Velocity a JBoss Seam. Kromě toho využívá i následující technologie: jQuery, JavaScript, PHP a Ruby.  Liferay Portal podporuje standardy JSR-168, JSR-127, JSR-170, JSR-286 a JSF-314.

Liferay Portal je bezplatný open-source podnikový portál založený na jazyce Java a distribuovaný pod licencí GNU Lesser General Public Licence a dalšími proprietárními licencemi. Umožňuje správu dat, aplikací a procesů z jednoho centrálního uživatelského rozhraní. Portál se skládá z jednotlivých funkčních jednotek, které se nazývají portlety.


Životopis.

Robert se narodil ve West Covina v Kalifornii. Získal titul v ekonomice na Kalifornské univerzitě. Jako student soutěžil v show "The Price is Right." Rok pracoval jako konzultant a poté se přestěhoval do Los Angeles, aby mohl pracovat na své herecké kariéře.

Kariéra.

Na konci roku 2005 si zahrál Matta ve filmu" When a Killer Calls", který byl zveřejněn v únoru 2006.  V roce 2006 se poprvé objevil na televizních obrazovkách jako Michael Bauer v televizním seriálu "Fashion House", který měl premiéru 5. září 2006 a sledovalo ho 1,3 milionů diváků. Seriál byl ukončen 5. prosince 2006, kvůli nízké sledovanosti. Ten samý rok získal roli Matthewa Wakefielda v seriálu "American Heiress", který měl mít 65 epizod. V červenci 2007 byl seriál zrušen a zbylých 39 epizod zůstalo nevysílaných v Americe, ale vysílaly se ve světě. V roce 2007 se objevil v seriálu "Posel ztracených duší". V tom samém roce si zahrál Nicka ve filmu "Killer Movie", který byl zveřejněn rovnou na DVD 3. února 2009. Ve filmu hráli Kaley Cuoco, Leighton Meeseter a Torrey DeVitto. V roce 2008 si zahrál hlavní roli ve filmu" Čtyřicítka na krku", po boku Heather Locklear. V roce 2008 získal roli Kirbyho Atwooda v seriálu "Džungle rtěnek". Po dvou sériích byl seriál zrušen. V roce 2009 se objevil ve dvou epizodách seriálu "Smetánka "jako David Besser. V červnu 2009 bylo oznámeno, že získal hlavní roli Claye Evanse v seriálu "One Tree Hill." V roce 2011 si zahrál v nezávislém filmu "Legenda o Pekelné bráně", po boku Jenny Dewan a Jamese Laffertyho.  Od roku 2012 do roku 2013 hrál roli Briana Lenorada v seriálu "666 Park Avenue." V roce 2013 se objevil v dvou epizodách seriálu "Doktorka z Dixie". Následující rok se objevil ve spin-offu seriálu "Veronica Mars," "Play It Again, Dick". V roce 2015 získal roli Majora Lilywhita v seriálu "iZombie". Po boku Ley Michele se objevil v jednom z dílů seriálu "Dimenze 404".

Osobní život.

Během let 2007 až 2009 chodil s Lindsay Price. V roce 2009 prožil krátký románek s herečkou JoAnnou Garciou Swisher. V roce 2016 chodil s herečkou Leou Michele. Po dvou měsících zasnoubení, si dne 4. května 2018 vzal herečku Jenny Wade.

Robert Earl Buckley (* 2. května 1981, West Covina, Kalifornie, US) je americký herec, který se nejvíce proslavil rolemi v seriálech "Džungle rtěnek" a "One Tree Hill". V roce 2012 se připojil k seriálu stanice ABC "666 Park Avenue" jako Brian Leonard. Během let 2015 až 2019 hrál v seriálu stanice The CW "iZombie".


Ze života.

Byl synem koláře, učil se rukavičkářem. Od roku 1897 hrál ve smíchovském divadle Pavla Švandy. Po krátké době odešel (pěšky) hrát do Tábora, brzy se ale vrátil do Prahy. Poté hrál v Národním divadle v Brně a v divadle v Lublani, kde účinkoval v činohře i opeře. V roce 1903 byl přijat do Národního divadla v Praze, kde ztvárnil řadu rolí.  Dne 21. března 1908 se v Praze oženil (civilní sňatek) se sestrou klavíristy a hudebního skladatele Rudolfa Frimla, jejich syn Zdeněk Miloš Hašler (1909–1972) byl filmový herec a režisér. V roce 1916 byl Karel Hašler z Národního divadla propuštěn pro nekázeň. Už před tím ale zpíval své písně v pražských restauracích a od roku 1910 ve vlastním kabaretu Lucerna. Během první světové války jezdil se svým dalším kabaretem Rokoko na turné po českých zemích. Po válce se vrátil ke kabaretu Lucerna (1918-23), pak byl režisérem ve Varieté (nynější Hudební divadlo v Karlíně), od roku 1929 opět v Rokoku. Po krátkém působení ve Vinohradském divadle se začal intenzivně věnovat práci pro film, často ve spolupráci se skladatelem Milošem Smatkem.  Ke svým písním psal texty i melodie, jejichž harmonizace, doprovody a jejich úpravy prováděli jiní, odborně vzdělaní hudebníci. V roce 1919 Hašler otevřel vlastní hudební vydavatelství, kde vycházely šansony z repertoáru Lucerny.  Po roce 1938 měl Karel Hašler názorově velmi blízko k českým fašistům a patřil mezi obdivovatele generála Radoly Gajdy. Hašler byl českým vlastencem, ale také vášnivým stoupencem pevného řádu a vlády pevné ruky. Po uzavření Mnichovské dohody se například nevybíravými slovy vyjadřoval o nejvyšších politicích první republiky a tvrdil, že stát zaprodali židům.  Za druhé světové války i přes zákaz zpíval vlastenecké a protiněmecké písně. Na začátku roku 1941 byl poprvé zatčen gestapem, propuštěn, 2. září zatčen znovu přímo během natáčení filmu "Městečko na dlani", kde pracoval jako umělecký poradce. Zatčen byl zřejmě na udání režiséra Václava Binovce, což se ale nikdy s naprostou jistotou nepotvrdilo. Nejprve byl uvězněn na Pankráci a poté v Drážďanech. 17. října 1941 skončil v koncentračním táboře Mauthausen. V polovině listopadu ho v táboře zbil a zkopal opilý příslušník SS, který mu způsobil otevřenou ránu na noze. Zanedlouho se projevily první příznaky flegmóny. Dne 21. prosince byl Karel Hašler odveden na trestný blok, kde se musel svléci do naha a poté na něj byla puštěna ledová voda ze sprch. Na následky mučení, neléčené flegmóny a úplavice Karel Hašler 22. prosince 1941 zemřel. Film "Městečko na dlani" měl premiéru devět měsíců po jeho smrti a měl u diváků velký úspěch.

Bonbony.

Podle Karla Hašlera byly pojmenovány bonbony "Hašlerky".

Filmové autobiografie.

Již jeho první zvukový film "Písničkář" (1932), ve kterém ztvárnil českého vlastence v posledním období rakousko-uherského mocnářství, byl částečně jeho autobiografií.  Jeho osudu se plně věnoval až pětidílný televizní seriál "Pražský písničkář" (1997) s Viktorem Preissem v hlavní roli. Scénář napsal znalec Hašlera Gustav Oplustil, režíroval Ivo Paukert.  V roce 2008 natočili čeští režiséři Marek Jícha a Josef Lustig dokument "Písničkář, který nezemřel", jehož spoluautorem i postavou je Hašlerův nejmladší (třetí, nemanželský) syn Thomas, který se narodil pouhých pět týdnů před otcovým umučením v koncentračním táboře. Jak Thomas uvádí ve starším dokumentu ČT "Příběhy slavných – Karel Hašler : Písničku si cestou notoval" (2003), Karel Hašler se o jeho narození dozvěděl z dopisů jeho matky (v koncentračním táboře byla dovolena korespondence výhradně s osobním obsahem). Thomas Hasler po válce (v 7 letech) odešel se svou matkou německého původu z Československa do Austrálie a později do USA, kde žije dodnes.

Eponymie.

Již za jeho života byly podle jeho oblíbených písniček „hašlerek“ pojmenovány tvrdé bylinkovo-mentolové bonbony (drops) hašlerky.  Jmenuje se po něm asteroid (37939) Hašler (1998 HA), objevený Lenkou Kotkovou.  Hašlerovy písničky dosud hraje staropražská kapela Hašlerka.  Při příležitosti 130. výročí jeho narození (31. října 2009) byl na Starých zámeckých schodech odhalen jeho pomník akademického sochaře Stanislava Hanzíka.  Dne 26. února 2016 jej v Divadle na Vinohradech ministr kultury ČR Daniel Herman ocenil za celoživotní přínos titulem "Rytíř české kultury".

Karel Hašler (31. října 1879 Zlíchov – 22. prosince 1941 Mauthausen) byl český písničkář, herec, textař, skladatel, spisovatel, scenárista, dramatik a režisér, Rytíř české kultury in memoriam.


Osobní život.

Narodila se 19. prosince 1986 v Liberci. Její rodiče Pavel Hejn a Alena Hejnová ji už odmala vedli ke sportu. Vzorem jí byla i starší sestra Michaela, česká reprezentantka ve víceboji a účastnice LOH 2004 v Athénách.  Již od 2. třídy základní školy navštěvovala atletický kroužek a od 5. ročníku pak atletickou třídu na sportovní škole. Odmala také hrála na klavír, ale atletika nakonec dostala přednost. V 8. třídě začala trénovat v Jablonci pod atletickou trenérkou Danou Jandovou, která ji vedla v dalších letech k prvním juniorským úspěchům.  Po ukončení základní školy začala studovat libereckou Střední pedagogickou školu. Ve třetím ročníku začala trénovat v Praze (v USK Praha) pod trenérkou Martinou Blažkovou. Středoškolská studia úspěšně zakončila v roce 2006 a od té doby se profesionálně věnuje atletice. Je členkou atletického oddílu Dukla Praha, kde ji do konce sezony 2016 vedl trenér Dalibor Kupka, a sportovním vzorem jí je americká sprinterka Allyson Felixová.. Novým trenérem se stal bývalý německý překážkář Falk Balzer.  Žije v Praze s přítelem Honzou a mezi její záliby patří hra na klavír, cestování či golf. Jako talisman si s sebou na závody vozí plyšového medvěda jménem Česťa.

Kariéra.

Juniorské úspěchy, první národní rekordy.

Již v roce 2003 se v kanadském Sherbrooku stala na trati 400 m překážek mistryní světa do 17 let. V témže roce byla v anketě Atlet roku vyhlášena jako objev roku. O rok později pak v italském Grossetu obsadila 2. místo na mistrovství světa juniorů.  V roce 2005 získala na mistrovství Evropy juniorů v Kaunasu zlatou medaili. Její čas 55,89 s byl zároveň novým českým rekordem, výkon Anny Filičkové z roku 1983 (56,18 s) zlepšila o 29 setin. Dosaženým časem splnila i mírnější limit pro mistrovství světa dospělých v Helsinkách.  V 18 letech ji tedy čekala první velká akce. Na MS 2005 se neztratila. Časem 56,86 s skončila ve svém rozběhu čtvrtá a postoupila do semifinále. Tam skončila v čase 57,29 s sedmá.  Těsně po MS ji o český rekord připravila Alena Rücklová. Hejnová si rekord vzala zpět o rok později, kdy v Praze na závodech první ligy Evropského poháru v atletice zaběhla čas 55,83 s.  Na ME 2006 se opět probojovala do semifinále, kde ve svém běhu skončila časem 56,39 s pátá. Běžela i štafetu 4×400 m, do finále však ani tady nepostoupila.  V roce 2007 na mistrovství světa v japonské Ósace ukázala dobrou formu už v rozběhu, kdy si s vypuštěným závěrem pohlídala čtvrté postupové místo v čase 55,87 s, jen čtyři setiny za jejím osobním a národním rekordem. V semifinále pak zlepšila zmíněný osobní i národní rekord o celých 79 setin na 55,04 s, stačilo to však pouze na 6. místo v jejím běhu a 13. místo celkově.

2008: Sedmá na olympiádě v Pekingu.

Na mítinku Zlatá tretra v Ostravě dne 12. června 2008 znovu zlepšila český rekord na 400 m překážek na 54,96 s, poprvé se dostala pod hranici 55 sekund. Na letních olympijských hrách v Pekingu si v rozběhu pohlídala třetí postupovou pozici v čase 55,91 s. Ve svém semifinále skončila časem 55,17 s čtvrtá, což znamenalo postup (z každého ze dvou běhů postupovaly čtyři nejlepší závodnice) a první finále mezi dospělými na velké akci. Ve finále konaném 20. srpna 2008 si pak doběhla pro 7. místo, časem 54,97 s zaostala pouze jednu setinu za svým vlastním českým rekordem.

2009–2011: Vylepšování českého rekordu, čekání na medaili.

Dne 7. července 2009 na mítinku v Lausanne zaběhla trať v čase 54,94 s a opět zlepšila národní rekord. Na MS 2009 v Berlíně skončila v semifinále na celkovém jedenáctém místě a do osmičlenného finále nepostoupila.  Dne 10. června 2010 posunula hodnotu českého rekordu na Diamantové lize v Římě o 77 setin na 54,13 s. Na ME 2010 v Barceloně se probojovala do finále, kde obsadila 4. místo časem 54,30 s.  Na halovém mistrovství Evropy 2011 v Paříži startovala netradičně ve víceboji. Mistrovský pětiboj dokončila v osobním rekordu 4453 bodů na solidním 7. místě.  Dne 18. června 2011 v rámci Mistrovství Evropy družstev ve Stockholmu vytvořila časem 53,87 s nový český rekord (poprvé v historii pod 54 s). Dne 8. července 2011 na mítinku Diamantové ligy v Paříži český rekord znovu vylepšila o více než půl sekundy. Nový rekordní čas 53,29 s byl zároveň do té doby nejlepším světovým časem roku 2011. O nejlepší čas roku ji ještě před mistrovstvím světa připravila Jamajčanka Kaliese Spencerová, která na dalším mítinku Diamantové ligy v Londýně zaběhla výborný čas 52,79 s. Jako druhá žena světových tabulek však Hejnová cestovala do Jižní Koreje v roli kandidátky na jednu z medailí.  Do mistrovství světa vstoupila hladkým vítězstvím v rozběhu, s vypuštěným závěrem doběhla v čase 55,12 s. V semifinále doběhla druhá za Američankou Demusovou v čase 54,76 s. Finále se jí však nevydařilo podle představ, v závěru jí došly síly a doběhla v čase 54,23 s až sedmá. Pro zlatou medaili si doběhla v třetím nejlepším čase historie 52,47 s Američanka Lashinda Demusová. O den později se konaly rozběhy štafet na 4×400 m, Češky doběhly ve svém běhu třetí v čase 3:26,01, což nakonec stačilo na poslední postupové místo mezi finálovou osmičku. Ve finále pak štafeta v sestavě Denisa Rosolová, Zuzana Bergrová, Jitka Bartoničková a Zuzana Hejnová doběhla v čase 3:26,57 sedmá. Zlato vybojovaly s časem 3:18,09 Američanky.

2012: Olympijský bronz.

Halové mistrovství světa 2012 v tureckém Istanbulu vynechala, soustředila přípravu na letní vrcholy, kterými byly otevřené mistrovství Evropy 2012 v Helsinkách a především Olympijské hry 2012 v Londýně.  Na mistrovství Evropy byla považována za jednu z kandidátek na medaili, ve finále však doběhla s časem 54,49 s až čtvrtá a individuální medaile pod otevřeným nebem jí opět unikla. Reprezentační kolegyně Denisa Rosolová přitom skončila s časem 54,24 s před ní a získala stříbro. Hejnová neúspěch oplakala. Později však prohlásila, že tento neúspěch ji přiměl k důležitým změnám v přípravě, které ji nakonec dovedly k olympijské medaili. Z Helsinek si odvezla alespoň bronz ze štafety 4×400 m. Ve finále českou štafetu rozbíhala, další úseky běžely Zuzana Bergrová, Jitka Bartoničková a Denisa Rosolová.  Na olympijských hrách v Londýně se uvedla výhrou v rozběhu druhým nejlepším časem kvalifikace 53,96 s, poprvé v sezóně se dostala pod hranici 54 sekund. V semifinále doběhla ve svém běhu druhá za Ruskou Anťuchovou, znovu si vylepšila svůj nejlepší čas roku na 53,62 s. Ve finále, které se běželo 8. srpna 2012, si doběhla pro bronzovou medaili ve výborném čase 53,38 s, kterým zaostala pouze devět setin sekundy za svým vlastním českým rekordem. Rychlejší byly pouze zlatá Ruska Natalja Anťuchová s časem 52,70 s (osmý nejrychlejší čas historie) a stříbrná Američanka Lashinda Demusová (úřadující mistryně světa z Tegu) s časem 52,77 s. První velkou individuální medaili pod otevřeným nebem oslavila skokem do náruče svého přítele, který po skončení závodu sešel z hlediště dolů k dráze. Se štafetou 4×400 m rovněž postoupila do finále. Tam Češky doběhly poslední, po diskvalifikaci Nigérie však nakonec obsadily celkovou 7. příčku. Medaile si odvezly favorizované štafety USA, Ruska a Jamajky.  V celkové klasifikaci Diamantové ligy skončila v hodnocení disciplíny 400 m překážek třetí, pořadí suverénně ovládla Jamajčanka Kaliese Spencerová, která ovšem na olympiádě brala až čtvrté místo za Hejnovou.  Po skončení sezóny oznámila odchod ze skupiny Rychlý holky a od trenérky Martiny Blažkové. Jejím novým trenérem se stal Dalibor Kupka, který trénuje například i mistra Evropy a českého rekordmana na 400 m Pavla Masláka. Tato spolupráce byla ukončena po konci sezony 2016. Novým trenérem se stal Falk Balzer.  V anketě Sportovec roku skončila v konkurenci zlatých olympijských medailistů a dalších sportovců jedenáctá.

2013: Mistryně světa.

Na halovém ME ve švédském Göteborgu běžela hladkou čtvrtku. Bez problémů postoupila do šestičlenného finále, ve kterém doběhla v čase 52,12 s čtvrtá, osm setin od medaile. Po závodě si stěžovala na nevýhodnou vnitřní dráhu. Ve štafetě 4×400 m vybojovaly Češky bronz. Štafetu tentokrát rozbíhala Denisa Rosolová, po ní následovaly Jitka Bartoničková, Lenka Masná a Zuzana Hejnová jako finišmanka.  Při závodě Diamantové ligy 6. července 2013 v Paříži zvítězila v novém národním rekordu na 400 metrů s překážkami výkonem 53,23 s a upevnila své vedení v soutěži. Rekord pak na dalším závodě 26. července v Londýně zlepšila na 53,07 s.  Výše uvedenými výkony se v běhu na 400 m př. kvalifikovala na MS 2013 v Moskvě. Zde přesvědčivě vyhrála rozběh (čas 55,25 s) i semifinále (čas 53,52 s) a 15. srpna 2013 ji tedy čekalo velké finále. Mezi osmičkou finalistek chyběly olympijská vítězka z Londýna Ruska Natalja Anťuchová vyřazená v semifinále či Jamajčanka Kaliese Spencerová diskvalifikovaná v rozběhu za špatný přechod překážky. Největší konkurentkou Hejnové tak byla mistryně světa z Tegu 2011 a stříbrná olympijská medailistka z Londýna Lashinda Demusová z USA. Česká reprezentantka však ve finále triumfovala ve velkém stylu, doběhla si pro zlato v čase 52,83 s a druhou v pořadí, Američanku Dalilah Muhammadovou, za sebou zanechala o více než sekundu. Demusová skončila třetí. Vítězný čas znamenal nový český rekord a pro Hejnovou první běh pod hranicí 53 sekund. Zaostala pouze 49 setin sekundy za platným světovým rekordem Rusky Julije Pečonkinové z roku 2003 (52,34 s). Čekal ji ještě start ve štafetě na 4×400 m, české kvarteto však do finále nepostoupilo.  Po mistrovství světa vyhrála i oba závěrečné závody v Diamantové lize a zůstala tak na trati 400 m překážek v sezóně neporažena, když vyhrála všech 13 závodů, ke kterým nastoupila. Vyhrála zároveň i celkové hodnocení disciplíny v rámci Diamantové ligy.  Její úspěšná sezóna se odrazila i v různých sportovních anketách. Byla zvolena českým Atletem roku 2013 i českým Sportovcem roku 2013. V anketě o Světovou atletku roku 2013 ji sice pořadatelé vybrali mezi nejlepší trojici, avšak cenu si nakonec odnesla trojnásobná mistryně světa Jamajčanka Shelly-Ann Fraserová-Pryceová.

2014: Ztracená sezóna.

Počátkem ledna si při tréninku zlomila zánártní kůstku v levé noze. Toto zranění ji vyřadilo z halové sezóny. To ale nebylo vše. Následné komplikace – bolestivý zánět v patě – ji trápily celé léto a donutily ji vynechat i ME 2014 v Curychu. Zdravotních problémů se zbavila až během podzimu zásluhou několikatýdenní léčby u vyhlášeného německého ortopeda Müllera-Wohlfahrta. V zimě již naplno trénovala, absolvovala soustředění v Jižní Africe a do nové sezóny vzhlížela s optimismem.

2015: Opět na vrcholu.

Na halovém mistrovství Evropy v Praze zvolila trať 800 m, ovšem skončila hned v rozběhu. Štafetě 4×400 m pak pomohla ke 4. místu.  Prvním dokončeným závodem pod otevřeným nebem od návratu po zranění pro ni byla Zlatá tretra Ostrava 2015, kde zvítězila před svou krajankou Denisou Rosolovou v čase 55,13 s. Tento čas jí zároveň zajistil nominaci na MS 2015 v Pekingu. Diamantovou ligu zahájila dvěma třetími místy (Birmingham, Oslo), všechny tři červencové závody však ovládla (Paříž, Londýn, Stockholm) a do Pekingu cestovala jako držitelka druhého nejlepšího času roku (53,76 s z Paříže).  Na MS 2015 v Pekingu přesvědčivě vyhrála svůj rozběh i semifinále a ve finále pak triumfovala v nejlepším čase sezóny 53,50 s. Držitelka do té doby nejlepšího času sezóny Američanka Shamier Littleová skončila s odstupem v čase 53,94 s stříbrná.  Po mistrovství světa si doběhla i pro celkové vítězství v Diamantové lize, když vyhrála i závěrečný mítink v Curychu.

Účast na velkých akcích.

Tato sekce obsahuje přehled výsledků Zuzany Hejnové na letních olympijských hrách a na mistrovstvích světa či Evropy, a to jak pod otevřeným nebem, tak v hale.

Vývoj českého rekordu na trati 400 m překážek.

Pro srovnání: platný světový rekord na této trati drží Ruska Julija Pečonkinová časem 52,34 s dosaženým 8. srpna 2003 v Tule.

Výkony Zuzany Hejnové v jednotlivých sezónách.

Běh na 400 metrů překážek.

Symbol rovnítka (=) označuje, že stejného výkonu dosáhly dvě či více atletek.

Úspěchy v Diamantové lize.

Diamantová liga je každoroční seriál atletických mítinků pořádaný od roku 2010.

Zuzana Hejnová (* 19. prosince 1986 Liberec) je česká atletka, jejíž specializací je běh na 400 m překážek a běh na 400 m. Na trati 400 m překážek je bronzovou medailistkou z LOH 2012 v Londýně a dvojnásobnou mistryní světa z MS 2013 v Moskvě a MS 2015 v Pekingu.


Výstavba.

Trať byla vybudována z iniciativy francouzské koloniální správy Francouzské západní Afriky, kterou vyvolaly objevy bohatých nalezišť železné rudy v okolí horského masivu "Kidjat Idždil". Přípravné práce na výstavbě, které započaly v r. 1940, přerušila druhá světová válka a byly obnoveny v r. 1952. Stavbu investovala akciová společnost "Société Anonyme des Mines de Fer de Mauritanie" (MIFERMA), která přijala formální rozhodnutí o zahájení výstavby 21. března 1960. První kilometr byl slavnostně uveden do provozu 5. března 1961 a stavba byla dokončena 25. března 1963. Slavnostní zahájení provozu na celé trati se uskutečnilo až 16. června 1963 za účasti mauritánského prezidenta, přestože kolaudace proběhla 21. dubna a první vlak tratí projel již 1. června.  V r. 1974 byla trať znárodněna jako součást majetku společnosti MIFERMA a její správa přešla pod státní podnik "Société Nationale Industrielle et Minière" (SNIM). V letech 1976 až 78 se trať stala cílem útoků a sabotáží ozbrojenců fronty Polisario.  V nejbližších letech se plánuje modernizace trati, aby se zvýšila její využitelnost, a rovněž vybudování nové vlečky do povrchového dolu Guelb al-Aouj.

Tunel Šúm.

Trasa byla projektována tak, aby vedla mauritánským územím podél hranice se Západní Saharou. Trať vede od Atlantského oceánu východně až ke zlomu hranice poblíž města "Šúm" (Choum) a tam se stáčí na sever. V tomto zlomu byla trasa původně projektována v úpatí horského útesu, které ovšem leží na území Západní Sahary, tehdy spravované Španělskem. Francouzi a Španělé nenalezli dohodu, která by umožnila exteritoriální vedení železnice, údajně kvůli nadneseným španělským požadavkům. Proto musel být vybudován útesem tunel, který leží na mauritánské straně hranice. Tunel, který vede ve značném spádu žulovým masivem, je 1 893 m dlouhý a byl nazván památníkem evropské blbosti v Africe.  Když v r. 1976 jižní část Západní Sahary připadla na krátkou dobu Mauritánii, byl v r. 1978 vybudován obchvat tunelu v délce 5 km, který vede relativně rovnou pouští. Od toho roku není tunel v provozu.

Popis.

Na trati jsou 2 nádraží (mimo vleček k dolům a přístavu) a 7 zastávek, které jsou ve vzdálenostech zhruba 60 km. Trať nemá automatické zabezpečení, řízení provozu je zajišťováno vysílačkami. Nejmenší poloměr oblouku je 1 000 m, největší podélný sklon 5 ‰. Průměrná rychlost vlaků je 38 km/h. Ročně se po trati přepraví asi 14 miliónu tun nákladu a její roční výkon je 16,6 miliardy tunokilometrů.

Provoz.

Vlaky.

Na trati je provozována především nákladní doprava železné rudy. Nákladní vlaky, které patří k nejdelším na světě, jsou dlouhé až 2,5 km a skládají se z 200 až 210 vozů s nákladem 84 t na každém z nich při osovém zatížení brutto 26 t. Nákladní vlaky, doplněné služebními vagóny, jsou provozovány denně (3 v každém směru) a jsou taženy 3 až 4 dieselelektrickými lokomotivami General Motors EMD SD40 o výkonu 2 430 kW.  Některé vlaky jsou kvůli přepravě automobilů provozovány jako smíšené a jsou doplněny doprovodnými osobními vozy (I. a II. třída). Jednou až dvakrát ročně jsou ze Šúmu do Zouaretu vypravovány tzv. pouštní vlaky; jde o osobní vlaky pro turisty, které jsou taženy staršími dieselovými lokomotivami CC Alsthom. V červenci 2018 dostala železnice nové přírůstky do vozového parku. Jedná se o 3 osobní vozy Českých drah řady B249, které už nejsou potřebné. Prodej vozů zařídila česká obchodní firma SSS Trade s.r.o..

Údržba.

Provoz této extrémní trati vyžaduje značnou údržbu, která je zabezpečována speciálními pracovními četami. Jejich základny jsou od sebe vzdáleny cca 150 km a jejich hlavním úkolem je odstraňování navátého písku, což se provádí především ručně lopatami. Kromě toho je správa trati vybavena speciálním vlakem, který trať pravidelně projíždí a zametá písek z kolejí, a dále automatickou podbíječkou.

Mauritánská železnice je jedinou železniční tratí v Mauritánii. Jedná se jednokolejnou trať normálního rozchodu o délce 704 km. Spojuje povrchové doly na železnou rudu v oblasti "Zouérat" s přístavem Nuadhibú. Je provozována "Société Nationale Industrielle et Minière" (Státní průmyslový a důlní podnik).