Prostor strategií.

Účastníci hry jsou hráči, každý hráč vybírá optimální strategii ze svého prostoru strategií podle hodnot výplatní funkce. Hráčův prostor strategií tedy definuje, jaké strategie je možné hrát. Předpokládáme, že hráči jsou inteligentní (racionální), tj. že maximalizují hodnotu své výplatní funkce. Dále předpokládáme, že hráči mají dokonalé informace, tj. že znají množiny hráčů, prostorů strategií i výplatních funkcí.  Například v klasické hře kámen-nůžky-papír má jeden hráč k dispozici následující prostor strategií:  Každý z hráčů má tedy svou množinu přípustných řešení, kterou nazýváme prostorem strategií. Z této množiny volí hráči svoje rozhodnutí – strategii. Ukazatel, který zhodnotí důsledek volby strategie, se nazývá užitkovou funkci a hodnota tohoto ukazatele se nazývá výhra.

Výplatní funkce.

Pro každého hráče je definována tzv. výplatní funkce, která každé kombinaci strategií hráčů přiřadí velikost výplaty tohoto hráče. Platba neboli výplata hry je výsledek hry jednotlivých hráčů v závislosti na jimi vybraných strategiích.  Pokud uvažujeme hru hranou v normální tvaru, pak budeme rozumět trojici množin formula_3, kde formula_4 je množina hráčů, formula_5 je množina prostorů strategií a formula_6 je množina výplatních funkcí hráčů. Každému hráči formula_7 náleží strategie obsažené v příslušném formula_8. Strategie je úplný popis jak odehrát hru a každému hráči poskytuje představu o návaznosti na kroky jeho spoluhráčů. Při hraní hry v normálním tvaru si každý hráč zvolí určitou strategii formula_9 a sada všech zvolených strategií (všech hráčů) dává příslušnou hodnotu výplatní funkce formula_10 pro hráče formula_11 Všichni hráči znají strategie své i svých spoluhráčů a znají všechny hodnoty výplatních funkcí.

Inteligentní hráč.

Teorie her předpokládá, že si hráč vybírá pouze efektivní strategie. Například ve hře nazvané vězňovo dilema se předpokládá, že žádný z hráčů se nechce nechat dobrovolně uvěznit. Očekává se, že hráč je konfrontován s určitým počtem situací a dokáže si je seřadit podle svých preferencí od nejvýhodnější po nejméně výhodnou. Toto seřazení musí být úplné, tj. musí pokrývat všechny situace, a tranzitivní, tj. pokud dá hráč přednost situaci A před situací B a situaci B před situací C, musí dát přednost situaci A před situací C. Na základě preferencí situací je odvozena užitková funkce (utility function). Hráč je inteligentní (racionální) pouze tehdy, pokud maximalizuje hodnotu své výplatní funkce (tj. svojí výhru). Naopak hráči, kteří se konfliktu (hry) účastní, ale výsledek hry je nezajímá, jsou nazýváni neinteligentními hráči. Tito hráči ve hře vystupují jako náhodný mechanismus, který ovlivňuje výsledky inteligentních hráčů. Často se pro neinteligentního hráče používá též termín příroda. Termín Příroda navrhl John Harsanyi (1967-1968), nositel Nobelovy ceny za ekonomii. Představme si situaci s neúplnou informací, která zvyšuje nutnost uvažování názoru hráče na preference ostatních hráčů, jeho názory na názory ostatních o jeho preferencích, jeho názory o jejich názorech o jeho názorech na jejich preference, atd. A takto se spustí cyklický systém názorů. Právě Harsanyho teorie neúplných informací nabízí způsob doplnění struktury, ve které je informace neúplná. Hlavní principem je výpočet očekávané hodnoty. Navrhl zavést apriorní tah fiktivního hráče, nazvaného právě Příroda, který určuje typ každého hráče. Typ každého hráče a tudíž i jeho preference jsou výsledkem hodnoty náhodné proměnné, vybrané Přírodou. Klasické modely teorie her považují strategie jednotlivých hráčů za ucelený souhrn jejich chování, takže jakmile hráč nějakou svoji strategii vybere, nemá možnost své jednání již korigovat.

Konfliktní hra.

Základním pojmem teorie her je konfliktní situace. Tímto pojmem jsou označovány všechny situace, ve kterých jde o střet zájmů účastníků konfliktu. Dosažení cíle jednotlivých účastníků je omezováno nebo korigováno cíli a zájmy ostatních.  Konfliktní situace může mít charakter:  V případě antagonistického konfliktu dosažení cíle jedním z účastníků zamezí pozitivnímu výsledku ostatních, úspěch každého z hráčů je možný pouze na úkor úspěšnosti ostatních hráčů. Antagonické konfliktní situace musí vyhovovat následujícím podmínkám: Alespoň jeden účastník rozhodovací situace je inteligentní hráč, tzn. že jeho jednání je uvědomělé a volbou strategie sleduje určitý cíl V případě neantagonistického konfliktu mají všichni účastníci možnost více či méně realizovat svoje cíle. V neantagonistickém konfliktu nejsou cíle hráčů protichůdné a hráči mohou i spolupracovat.

Optimální strategie.

Optimální strategie je taková strategie, od níž žádná odchylka nemůže přinést hráči výhody, za předpokladu, že druhý hráč zachová svojí optimální strategii. Takto definované optimální strategie představují tzv. Nashovu rovnováhu (Nashovo rovnovážné řešení) a nazýváme je rovnovážnými strategiemi.  U her, které hrají dva inteligentní hráči, je poměrně snadné stanovit optimální strategii, neboť Například u her s nulovým součtem (se sumou rovnou nule) je zisk jednoho hráče záporně vzatý „zisk“ druhého hráče. V případě her hraných proti přírodě však nastávají potíže.  Rozlišujeme dvě varianty rozhodování ve hře proti přírodě, které vznikají v antagonistickém konfliktu:

Rozhodování při riziku.

Jestliže hráč 1 zná (například na základě předchozí zkušenosti) pravděpodobnost, s nimiž hráč 2 volí své strategie, pak se jedná o rozhodování při riziku.

Rozhodování při nejistotě.

Jestliže však toto rozložení pravděpodobností hráč nezná, mluvíme o rozhodování při nejistotě.

Rozhodovací principy.

V rozhodování o riziku a nejistotě využíváme Laplaceův princip. Ten navrhuje zvolit takovou strategii, která by byla optimální v případě, že by pravděpodobností, s nimiž nastanou různé stavy světa, byly shodné, tj. jako kdyby se jednalo o rozhodování za rizika se stejnými pravděpodobnosti přiřazenými jednotlivým stavům.

Ryzí a smíšená strategie.

Řešením hry v případě her v maticovém stavu může být ryzí nebo smíšená strategie. Jedná se o antagonistický konflikt s konečným počtem strategií.

Ryzí strategie.

Řešení hry v oboru čistých strategií znamená, že hráč dosáhne svého cíle pouze pomocí jediné své strategie. Ať se hra opakuje (má několik partií) nebo je hrána pouze jedenkrát (má jedinou partii), optimální chování hráče je dáno právě touto jedinou strategií. Ryzí optimální strategii hráče formula_13 budeme značit formula_14 a tato strategie přinese hráči formula_13 maximální výhru, ať již hráč formula_16 volí jakoukoli strategii. Ryzí optimální strategií hráče formula_16 budeme značit formula_18. Je to strategie, která zaručí hráči formula_16 minimální prohru, ať již hráčformula_20 volí jakoukoli strategii. Pro strategie formula_21 a formula_22 platí: formula_23 Lze tedy říci, že jakýkoliv hráč si pohorší, pokud se odkloní od své optimální ryzí strategie. Cena hry formula_24 je hodnota výplatní funkce formula_25. Pokud je cena hry nulová, jedná se o hru spravedlivou, pokud není, jedná se o hru nespravedlivou. První hráč vybírá nejvyšší z nejnižších výher, kterou nazýváme dolní cena hry. Druhý hráč naopak vybírá nejmenší z nejvyšších proher, tento výsledek hry je nazýván horní cena hry. Za předpokladu rovnosti dolní a horní ceny hry je evidentní, že oba hráči nemají lepší volbu strategií. Vyberou-li své strategie jinak, bude jejich výhra menší, resp. prohra větší. Takto vybraná dvojice strategií se nazývá "sedlovým bodem hry".

Sedlový bod.

Hledáme-li optimální řešení antagonistického konfliktu hledáme vlastně stabilní řešení, stabilní v tom smyslu, že ani jednomu hráči se nevyplatí od této strategie „utéct“. Tj. má to být takové řešení, aby pokud pouze první hráč změní strategii a druhý hráč zůstane u své strategie, potom si první hráč pohorší. Stejně tak s druhým hráčem. Ze stanovení dolní ceny hry a horní ceny hry vyplývá, že optimální řešení antagonistického konfliktu (v ryzích strategiích) existuje, pokud platí: formula_26 Pokud je tato rovnost splněna, existuje prvek v matici (hra hraná v maticovém tvaru), který je nejmenší ve svém řádku a největší ve svém sloupci. Tento prvek nazýváme sedlový bod. Obecně hra v maticovém tvaru muže mít žádný, jeden nebo více sedlových bodů. Pokud nemá žádný, neexistuje optimální ryzí strategie, pokud má jeden, určuje optimální strategii, pokud jich má více, určuje alternativní optimální (rovnovážné) strategie. Maticová hra má řešení v oboru čistých strategií právě tehdy, když má sedlový bod. Z uvedené věty plyne, že řešit hru v oboru čistých strategií znamená nalézt sedlový bod hry. Odpovídající výhra, resp. prohra je cenou hry. Pokud se sedlový bod hry nepodaří nalézt, hra nemá v oboru čistých strategií řešení.

Smíšená strategie.

Pokud se nám nepodařilo najít sedlový prvek, znamená to, že dosavadní výklad nebyl dostatečný pro nalezení rovnovážných strategií ve všech možných rozhodovacích situacích, které je možné vyjádřit jako maticovou hru. Lze to vysvětlit na hře kámen-nůžky-papír. Tato hra je hrou dvou hráčů, z nichž každý má k dispozici tři možné strategie. Podle pravidel kámen vyhrává nad nůžkami, nůžky nad papírem a papír nad kamenem. V případě, že oba hráči zvolí stejnou strategii, nastává remíza. V reálné situaci by hráči hru opakovali, od toho však v tomto okamžiku abstrahujeme a považujeme remízu za konečný výsledek hry. Hra kámen, nůžky, papír je hrou s konstantním (nulovým) součtem, která je charakterizována maticí: formula_27 Je jednoduché si ověřit, že v této matici není možné najít sedlový prvek, takže ani není možné najít Nashovo rovnovážné řešení v ryzích strategiích. Přesto danou hru běžně dohrajeme a známe odpovídající rovnovážnou strategii, která spočívá v náhodném výběru z prostoru strategií. Pro oba hráče je rovnovážnou strategií vektor (1/3; 1/3; 1/3) kde čísla představují pravděpodobnosti, že hráč bude volit první, druhou nebo třetí strategii. Tento typ strategií nazýváme smíšenými (pravděpodobnostními) strategiemi. Také pro tyto strategie platí, že hráč, který se od rovnovážné strategie odchýlí (zvolí jiné pravděpodobnosti), nemůže nic získat, ale naopak může ztratit. Pokud maticová hra nemá řešení v ryzích strategiích, použijeme tzv. smíšeného rozšíření maticové hry. Prostory strategií nyní budou představovat vektory pravděpodobnosti, s jakou hráči zvolí jednotlivé strategie. Ryzí strategie jsou tedy zvláštním případem (podmnožinou) smíšených strategií, kdy jedna z pravděpodobností je rovna jedné, a ostatní pravděpodobnosti jsou rovny nule. Pro maticové hry platí důležitá věta. Tzv. základní věta maticových her:

V teorii her je strategie kompletní sada možností, které má hráč k dispozici, aby mohl hru hrát v jakékoli situaci. Strategie tedy plně definuje možnosti hráčova rozhodování. Prostor strategií je seznam všech možných alternativ, které jsou hráči dostupné. Hra v normálním tvaru, je určená třemi množinami. Mimo jiné i množinou všech prostorů strategii: formula_1. Zde formula_2 označuje prostor strategií i-tého hráče. Strategický profil (občas nazvaný strategická kombinace) je prostor strategií pro každého hráče který plně určuje všechny akce ve hře. Profil strategie musí obsahovat pouze jednu strategii pro jednoho hráče.


Život.

Licklider se narodil v St. Louis v Missouri jako jedináček v rodině učitele Josepha Parrona Licklidera (* 1873) a jeho ženy Margaret Robnettové Lickliderové (* 1881). Vystudoval fyziku, matematiku a psychologii na Washington University v St. Louis, kde v roce 1937 získal titul bakaláře. Roku 1938 obdržel magisterský titul v psychologii. V roce 1942 získal titul Ph.D. v psychoakustice na University of Rochester za dizertační práci "An Electrical Investigation of Frequency-Localization in the Auditory Cortex of the Cat".  V letech 1943 až 1946 pracoval v Psychoakustické laboratoři Harvardovy univerzity pod záštitou Office of Strategic Research and Development a National Defense Research Council, kde se zabýval lidskou komunikací a zpracováním informací. V letech 1948-1949 byl konzultantem U. S. Navy Electronics Laboratory. Během druhé světové války, kdy řešil problém odstraňování šumů při letecké rádiové komunikaci, se začal zajímat o informační technologie. V červenci 1950 se přesunul na Massachusettský technologický institut (MIT) jako associate professor a působil zde v komisi, která dala vzniknout Lincolnově laboratoři, kde se později rozvíjel projekt Semi-Automatic Ground Environment (SAGE). Na MIT vedl v letech 1950–1957 Akustickou laboratoř.  V letech 1957–1962 vykonával funkci viceprezidenta BBN Technologies (Bolt, Beranek & Newman), kde pořídil první počítač PDP-1 (v roce 1959), na němž poprvé veřejně demonstroval time-sharing (sdílení času). Mezi lety 1958–1959 zastával funkci prezidenta Acoustical Society of America, kde byl v letech 1952–1955 členem výkonné rady.  Od října 1962 do roku 1964 působil jako první ředitel Information Processing Research and Behavioral Science projektu ARPA, který se později přejmenoval na Information Processing Technigy Office (IPTO). V roce 1963 byl jmenován ředitelem Behavioral Sciences Command & Control Research v ARPA. Po odchodu z ARPA pracoval v Thomas J. Watson Research Center firmy IBM v Yorktown Heights ve státě New York. V letech 1968–1971 řídil projekt MAC na MIT a přednášel jako profesor na katedře elektroninženýrství. Do penze odešel v roce 1985, kdy byl jmenován emeritním profesorem. Zemřel na komplikace po astmatickém záchvatu v roce 1990 v Symmes Hospital v Arlingtonu ve státě Massachusetts.  S manželkou Albertou Louise Carpenterovou Thomasovou (* 1919) se oženil 20. ledna 1945, vychoval s ní syna Tracyho Robnetta (* 1947) a dceru Lindu Louise Smith (* 1949).

Práce.

Informační a počítačová věda.

J. C. R. Licklider vybudoval roku 1962 oddělení Command and Control (později IPTO) v ARPA, které se za jeho působení zaměřovalo především na základy zpracování informací. V IPTO vytvořil koncept „Intergalaktická počítačová síť“, která se uskutečnila za 10 let (1973) v rámci Internet Program, i když v omezené míře, neboť spojovala jen firmy, univerzity a instituce, které se zabývaly vojenským výzkumem. Ta měla sestávat z tisíců počítačů umístěných po celém světě, které by umožnily komukoliv přístup k datům a programům z jakéhokoliv místa, přesně to, co nám umožňuje dnes internet. Tuto koncepci spojoval výzkum systémů sdílení času, počítačové grafiky a vylepšení programovacích jazyků se zaměřením na integrovaný provoz sítě. IPTO vzniklo pro vývoj SAGE (Semi Automatic Ground Environment), jehož úkolem bylo spojit všechny radary včasného varování po celé zemi. Licklider tento projekt pokládal za vhodný pro vznik globální demokratické sítě. V dubnu roku 1963 poslal svým kolegům zprávu, v níž popsal překážky, které bude třeba zdolat při budování time-sharingové počítačové sítě za využití pouze (tehdy) dostupného softwaru. Před svým odchodem Licklider vybral Lawrence Robertse, aby řídil projekt implementace sítě, díky myšlenkám z tohoto projektu později vznikl ARPANET. Lickliderova myšlenka o intergalaktické počítačové síti není až tak vzdálená dnešní situaci.  Další oblastí, do které Licklider výrazně přispěl, je interakce mezi člověkem a počítačem. Prezentoval návrh pro stanovení různých typů vzájemného působení člověka a počítače v závislosti na velikosti počítače a komplikovanosti úlohy. Toto uspořádání vysvětlovalo různorodost použití při řešení problémů (problem solving). Navrhoval plán propojení malého počítače s tím velkým, který by tak pracoval jako satelit buď v dávkovém, či interaktivním vícepřístupovém režimu. Brzy však vyšlo najevo, že bude potřeba nové generace typů počítačů a uživatelů s příslušným vzděláním.

Knihovnictví.

J. C. R. Licklider v 60. letech na MIT studoval možnost transformace knihoven s využitím digitálních počítačů (na rozdíl od Bushe, který vycházel z analogových technologií, přestože znal číslicové počítače). V knize Libraries of the Future v roce 1965 Licklider udělal výzkum a vývoj potřebný k realizaci použitelné digitální knihovny. Ve výzkumu také nastínil vizi digitální knihovny po 30 letech, tedy v roce 1994. Celkově jsou jeho předpovědí přesné a mnohé z nich se vyplnily. Licklider podcenil výsledky, kterých lze dosáhnout využitím výpočetní síly. Na druhou stranu podcenil pokrok založený za umělé inteligenci a počítačových metodách zpracování přirozeného jazyka.  V roce 1961 na přání Rady pro knihovní zdroje (Council on Library Resources – CLR) s týmem spolupracovníků vypracoval studii, která se zabývala knihovnami budoucnosti. Na základě této studie vznikla kniha Libraries of the Future.  Licklider napsal mnoho článků na téma aplikace počítačů v knihovnách, představil koncept digitálních počítačů a telekomunikací uvnitř procesu ukládání a vyhledávání informací.

Hardware.

Je autorem teorie počítačových decentralizovaných systémů, tzv. celulárních automatů. Licklider navrhl několik „nástrojů“, např. světelné pero určité velikosti, tvaru a váhy.  Staršími pracemi Licklidera a Vannevara Bushe se inspiroval Douglas Engelbart při tvorbě prvních monitorů umožňujících provoz vektorové grafiky na MIT a Stanfordu.  Krátce před jeho odchodem do důchodu vyvinul systém, díky němuž bylo možné tvořit programy pomocí kreslení diagramů na počítačovou obrazovku místo psaní číselných a symbolických vyjádření.

Ostatní vědy.

Zabýval se také experimentální psychologií a psychoakustikou. V psychoakustice vešel ve známost díky článku "Duplex Theory of Pitch Perception (Duplexní teorie vnímání výšky tónů)" z roku 1951, vydanému v časopisu Expertia VII., pro nesčetné citace se v roce 1979 dočkal opětovného vydání v knize Physiological Acoustics, kterou sestavil Earl Schubert. Tato teorie formovala základy moderních modelů vnímání výšky tónů.

Význam J. C. R. Licklidera pro informační vědu a knihovnictví.

Největší význam Licklidera v oboru informační a počítačové vědy lze považovat jeho prosazování ideje počítače jako inteligentního partnera při řešení problémů, a ne naprogramovaného železného asistenta. Považoval počítač za partnera v procesu tvorby. Chápal dialog mezi počítačem a člověkem za možnost, jak dát nový popud pro vznik nového kreativního procesu prostřednictvím vhodného rozhraní (HCI – Human-Computer Interaction). Návrh tohoto rozhraní byl publikován v březnu 1960 v článku Man-Computer Symbiosis. Šlo o tom, aby byl počítač více vnímavý k požadavkům uživatele.  Dalším důležitým počinem se stalo vyslovení teze time-sharingu (sdílení času, tj. jeden počítač může být současně obsluhován více osobami), který by umožnil zlepšení spolupráce člověka a počítače. Tento nápad se podle Ruth M. Davisové poprvé objevil v jeho článku Man-Computer Symbiosis.  Jako první akademik rozpoznal potenciál spolupráce člověka a počítače, který podle něj neměl jen počítat a skladovat data, ale měl asistovat člověku při myšlení, porozumění a rozhodování. Předpokládal zapojení počítačů do učícího procesu člověka. Licklider v 60. letech 20. století předpověděl, že se počítače stanou komunikačním nástrojem. Přes konvenční názory, které předpokládaly, že se počítače nebudou lidské inteligenci pomáhat, ale konkurovat jí, Licklider prohlašoval, že se počítače mohou stát tvůrčím partnerem, instrumentem rozšíření lidské intelektuální schopnosti a zefektivnit práci lidí.  Ve funkci ředitele projektu IPTO se snažil podporovat postgraduální studium počítačové vědy (computer science) na amerických univerzitách, a to nejen finančními prostředky.  V knihovnictví vešel ve známost hlavně díky své knize Libraries of the Future, ve které nastiňuje nutné budoucí kroky pro digitalizaci knihoven.

Významné publikace.

Man-Computer Symbiosis.

Článek "Man-Computer Symbiosis" (Symbióza člověka a počítače) napsal v roce 1960 jako zprávu z menšího výzkumu v BBN. Rozvíjí zde potřebu jednoduché synergické interakce mezi počítači a jejich uživateli. Objevila se tu poprvé jeho idea, že za pár let se lidské mozky a počítače pevně spojí a výsledně budou uvažovat tak, jak by lidský mozek nikdy nedokázal. Licklider věřil ve velký potenciál počítačů, považoval je za efektivní a kreativní spolupracovníky člověka v lidsko-strojové interakci (tzn. symbióze člověka a počítače) a při řešení problémů. Všechny služby měly nabízet samostatný přínos při sdílení nákladů, tudíž přínos měl převyšovat náklady. Ovšem Licklider jako první upozornil, že tomu tak pokaždé není, jako první důvod se projevilo nižší využití kapacity velkých, výkonných počítačů. Druhým problémem se ukázaly nesnáze uživatelů pracovat a chápat interaktivní počítačové jazyky.

Libraries of the Future.

Knihu "Libraries of the Future" (Knihovny budoucnosti) napsal v roce 1965 a naznačil zde první vizi knihovny plně založené na počítačích.  Popud ke vzniku této studie dala v roce 1961 Rada pro knihovní zdroje (Council on Library Resources – CLR) při Fordově nadaci, která Lickliderovu týmu zadala požadavek na studii o budoucnosti knihoven, jako cílový byl uveden rok 1994. Studie vznikla ze sponzorských peněz CLR jako zpráva z dvouletého výzkumu, který se uskutečňoval od listopadu 1961 do stejného měsíce roku 1963 v laboratořích firmy BBN Technologies.  Studie nabízí důkladnou diskuzi o možnostech a omezeních využití počítačů pro knihovny. Autor, který již v 60. letech na MIT studoval možnosti přeměny knihoven pomocí digitálních počítačů, poprvé prezentuje všeobecnou úpravu celého knihovnického systému, jaký by měl být v budoucnosti. Definoval tu, jak musí informační technologie pokročit, aby bylo možné vytvořit skutečně funkční digitální knihovnu. Například předpovídal, že pokud se tehdejší rychlost RAM zdvojnásobí každé dva roky (jak se tomu dělo v té době), tak bude možné po počítače zaznamenat celou odbornou literaturu již v roce 1985, tato vize se ovšem nenaplnila. Naopak potvrdila se jeho představa, že cena informací a znalostí bude rychle narůstat. Za nesmírně důležité považoval překročení interdisciplinárních bariér mezi jednotlivými vědami, které by měly mezi sebou více spolupracovat.  Obecně jsou jeho vize budoucnosti knihoven velice výstižné, část představ se naplnila, často však v jiné podobě, než očekával Lickliderův tým, který například nedocenil hrubou výpočetní sílu a její výsledky a přecenil rychlost vývoje týkající se umělé inteligence (především předpoklad inteligentních odpovědí v přirozeném jazyce, který ovšem pouze naznačoval) a počítačového zpracování přirozeného jazyka.

Man-Computer Communication.

Studii "Man-Computer Communication" publikoval v roce 1968 ve třetím sborníku Annual Review of Information Science and Technology, který sestavoval Carlos A. Cuadra. V článku vyjadřuje radost nad dvěma propracovanými on-line programy první generace na sdílení času, a to CTSS100 (Compatible Time Sharing System) z MIT a TSS (Time Sharing System) z System Development Corporation (SDC).

The Computer as a Communication Device.

Knihu "The Computer as a Communication Device" (Počítač jako komunikační zařízení) napsal spolu s Robertem W. Taylorem v roce 1968. Studie se věnovala interpersonální počítačově mediované komunikaci a komunitám vytvářeným prostřednictvím této komunikace. Podle Andrewa Feenberga a Marie Bakardjievové se jedná o první práci tohoto zaměření. Autoři v ní předvídají užití počítačů zapojených do sítě k sociální interakci. Vyslovují tu vizi virtuální komunity jako „společenství geograficky separovaných členů, někdy seskupených v malých skupinách a někdy pracujících individuálně. Budou to komunity založené ne na společném místě, ale na společných zájmech.“ Tato verze počítá s omezeným počtem uživatelů a není spojená přímo s existencí Internetu. Počítač podle jejich prognózy bude moci „změnit povahu a hodnotu komunikace dokonce více, než je změnil tiskařský lis a televizní obrazovka“. Ovšem tato síť byla zaměřena pouze na vědecké pracovníky.

Joseph Carl Robnett Licklider (11. března 1915, St. Louis – 26. června 1990, Arlington) byl americký informační vědec, počítačový teoretik a jeden z průkopníků kybernetiky a umělé inteligence, významná osobnost agentury ARPA. Působil na Massachusettském technologickém institutu a jako výzkumník ve společnosti BBN Technologies. Vyvinul myšlenku univerzální sítě v oddělení IPTO projektu ARPA Ministerstva obrany USA. V letech 1962–1963 a 1974–1975 řídil IPTO. Jeho článek "Man-Computer Symbiosis" předpovídal, že vzájemně provázané, „dohromady žijící“, pevně spojené lidské mozky a počítací stroje dokážou vzájemně propojit své silné stránky.


Přírodní podmínky.

Klima v Jazdu je velmi suché, místy zde za rok spadne jen 60 mm srážek. Letní teploty mohou dosahovat až 40 °C, zimní naopak nezřídka klesají na nulu.

Historie.

Podle názoru rozšířeného mezi obyvatelstvem založil Jazd perský král Jazdkart I. z dynastie Sásánovců, ve skutečnosti však bylo město v 5. století n. l. již dávno jedním z kultovních center zarathuštrismu. Jeho počátky sahají jistě do doby před naším letopočtem, někteří historikové považují za zakladatele Alexandra Velikého, jiní Achaimenovce.  V roce 642 byl Jazd dobyt Araby, zůstal však stejně jako za Sásánovců důležitým a bohatým centrem – Marco Polo pro něj měl při své návštěvě v roce 1272 jen slova uznání. Město potom krátce sloužilo jako metropole dynastie Muzaffarovců a za vlády kádžárovských šáhů v Persii zde měli svou rezidenci chánové z rodu Bachtjárů. V současnosti má Jazd význam především jako spádové středisko provincie.

Pamětihodnosti.

Od jiných metropolí Íránu se Jazd svou architekturou značně liší, i když to nemusí být při pohledu na spoustu lidí a aut patrné. Pouštní město Jazd je dodnes centrem staré perské víry, zarathuštrismu, jedním z mála, které si tuto monoteistickou dualistickou náboženskou kulturu zachovalo i přes nápor islámu.  Zdejší styl staveb silně ovlivňuje vysoká teplota, která se řeší částečným zapuštěním budov do země a překlenutím menších ulic cihlovými klenbami; střechy s kopulemi tak tvoří jednotné celky a systém ulic připomíná labyrint. Elektřina i voda sem byly zavedeny teprve nedávno, a tak můžeme obdivovat "klimatizační věže" či podzemní cisterny zásobené z pramenů íránské vysočiny.  Nejstarší částí Jazdu je Staré Město na severovýchodě metropole, v jehož středu stojí monumentální "Páteční mešita", původně z 12. století, ale ve 14.–15. století zásadně přestavěná a rozšířená. Její portál s ívánem a dvojicí štíhlých minaretů je nejvyšší v celém Íránu. Za pozornost stojí rovněž bazar v jižní části Starého Města, pro nějž jsou charakteristická četná nekrytá náměstíčka.  Zarathuštrismus se v Jazdu prezentuje nejvýznamnějším chrámem "Ataš Kádé" (chrám ohně) a dále "Věžemi ticha", které stojí na vrcholku za městem a sloužily k pohřbívání (nečisté lidské tělo nesmělo znesvětit posvátný oheň nebo zemi).

Průmysl.

Současný Jazd vyniká v mnoha průmyslových odvětvích. Je tu například největší íránská továrna na výrobu optických vláken. Významný je také textilní průmysl (výroba koberců, hedvábí), potravinářský (cukr a celá řada místních specialit), rovněž ve výrobě šperků je Jazd íránskou jedničkou.

Jazd (persky يزد) je jedno z nejstarších měst v Íránu a správní středisko stejnojmenné provincie. Leží asi 280 km jihovýchodně od Isfahánu, v oáze na pomezí pouští Dašt-e Kavír a Dašt-e Lút. V roce 2006 zde žilo zhruba 505 000 obyvatel. Historické jádro města je od roku 2017 součástí světového kulturního dědictví UNESCO.


Život.

Thomas Gresham byl synem Richarda Greshama – předního londýnského obchodníka, starosty Londýna a poslance parlamentu. Svůj rytířský titul získal za to, že vyjednal pro královskou korunu Jindřicha VIII. výhodné úvěry od zahraničních kupců. Obchodnické umění se tak snažil předat i synovi, jehož nejprve poslal na kupeckou školu a jakmile to bylo možné, přičinil se rovněž i o jeho přijetí do kupecké společnosti jeho strýce Johna, zakladatele Greshamovy obchodní školy. Vystudoval univerzitu v Cambridgi a získal také právnické vzdělání.  Roku 1543 odjel Gresham do Nizozemí (dnešního Beneluxu), kde obchodoval a také jednal v některých záležitostech krále Jindřicha VIII. – působil zde jako jeden z jeho obchodních zástupců. Své sídlo si přitom zřídil v Antverpách v dnešní Belgii. V této době, konkrétně roku 1544, se rovněž oženil s Anne Ferneley, vdovou po významném londýnském obchodníkovi siru Williamu Readovi, se kterou měl později jednoho syna. Ten ovšem zemřel dříve, než Gresham sám. V roce 1551, když se anglická vláda dostala do finančních potíží, vyžádala si Greshamovy rady a umožnila mu provést jeho návrhy. Zasadil se o zvýšení hodnoty libry šterlinků na antverpské burze. Král Eduard VI. se tak zbavil téměř všech dluhů. Vláda také pověřovala Greshama diplomatickými úkoly. Roku 1553, s nástupem královny Marie I., Gresham krátce upadl u dvora v nemilost a byl nahrazen Aldermanem Williamem Dauntseym. Jeho strategie se však ukázaly být nefunkčními, a tak byl Gresham brzy povolán zpět.  Roku 1565 Gresham na vlastní náklady vybudoval londýnskou Královskou burzu. Inspiroval se přitom právě vzhledem burzy v Antverpách (kde strávil podstatnou část života), která začala jako první na světě fungovat asi o 30 let dříve.  21. listopadu 1579 Gresham náhle zemřel, za příčinu jeho skonu je dnes považována mrtvice. Pohřben byl v kostele svaté Heleny v Londýně. Jeho jediným známým potomkem (krom syna zesnulého v útlém věku) je mimomanželská dcera, která se později provdala za sira Nathaniela Bacona, nevlastního bratra známého anglického filozofa a experimentátora sira Francise Bacona.  Podle jeho závěti tak naprostá většina jeho majetku (kromě několika malých charitativních odkazů), plodící roční důchod ve výši přes 2300 liber ročně, přešla na jeho manželku a její následné dědice. Po její smrti však byla z těchto příjmů v jeho bývalém domě v londýnské čtvrti Bishopsgate založena a financována "Gresham College". V té mělo podle původní Greshamovy koncepce přednášet sedm profesorů o sedmi různých svobodných oborech, každý jeden den v týdnu – těmito obory měly být astronomie, geometrie, fyzika, právo, náboženství, rétorika a hudba. Gresham College se tak stala první školou „vyššího vzdělání“, kde nedocházelo ke specializaci studentů na „svůj“ obor v Británii.

Greshamův zákon.

Ekonomickou poučku, obvykle citovanou ve zjednodušené podobě jako: „Špatné peníze vytlačují dobré.“ ("Bad money drives out good."), pojmenoval po Thomasu Greshamovi až roku 1858 skotský ekonom Henry Dunning Macleod. Jsou-li mince raženy s různým podílem drahého kovu, pak podle Greshamova zákona se nakonec v oběhu prosadí ty méně kvalitní, protože ty, které obsahují vyšší podíl drahého kovu, si lidé spoří, a stahují je tak z oběhu.

Sir Thomas Gresham (1518/1519 Londýn – 21. listopadu 1579 tamtéž) byl anglický obchodník a finančník, zakladatel londýnské Královské burzy ("Royal Exchange"). Pracoval zejména pro krále Eduarda VI a jeho nevlastní sestry Marii I. a Alžbětu I.


Historie.

Jak napovídá jeho název v angličtině, "Pará rubber tree", domovem kaučukovníku brazilského je Amazonie.  Příbuzné stromy však využívali např. také Olmékové ve středním Mexiku.  V Evropě byl strom znám již od dob K. Kolumba, ale latex z kaučukovníku brazilského se začal využívat až v průběhu 18. století, kdy byla objevena jeho schopnost skvěle vygumovat text napsaný tuhou. Větší nárůst poptávky byl zaznamenán v souvislosti s vynálezem galoší v roce 1825 a především po objevu vulkanizace ve 40. letech 19. století, což vedlo ke zbohatnutí brazilských oblastí Belém a Manaus.  Objevitel Henry Wickham ve službách Britského impéria v 70. letech 19. stol. tajně vyvezl z Belému do Británie 70 tisíc semen stromu. Vzešlo jich sice málo, pouhých 2000 bylo postupně rozesláno na Cejlon, do Indie, Britského Malajska a Indonésie. Největším producentem na světě se mělo stát a také stalo Britské Malajsko. Britský botanik a dlouholetý ředitel Botanické zahrady v Singapuru a neúnavný propagátor kaučukovníku Henry Nicholas Ridley jako první přišel s návodem, jak efektivně získávat kaučuk, aniž by se ubližovalo stromu.  Cena přírodního kaučuku na světovém trhu je provázána s cenou ropy. Thajsko, Indonésie a Malajsie se společně podílí na 72 % ze celosvětové produkce.

Popis stromu a plantáže.

V divoké přírodě strom vyrůstá do 30 metrů. Bílý či dožluta zbarvený kaučuk se nachází v kůře, před floémem. Kaučukové cévy běží kůrou spirálovitě pravotočivě nahoru, pod úhlem 30 stupňů do výšky zhruba 15 metrů.  Na plantážích pěstované kaučukovníky jsou z důvodu odebírání latexu výrazně nižšího vzrůstu. Po 30 letech jsou pokáceny pro výrazný pokles produkce, dřevo může být následně ještě využito (nábytek). Na rozdíl od plantáží palmy olejné kaučukovníky poskytují prostředí spíše podporující biologickou diverzitu.  Strom vyžaduje tropické či subtropické klima s minimem 1200 mm srážek, ale nesmí být za žádných okolností vystavený mrazu.

Rozšíření.

Strom pochází z tropické Jižní Ameriky z oblasti Amazonské pánve. Je přirozeně rozšířen v Brazílii, Bolívii, Peru, Venezuele a Kolumbii. Roste jako součást tropických deštných lesů v nadmořských výškách do 500 metrů. Často roste na periodicky zaplavovaných stanovištích.

Kaučukovník brazilský ("Hevea brasiliensis"), také Pará rubber tree, sharinga, seringueira, je tropický strom čeledi pryšcovité, jehož latex je využívaný jako zdroj přírodního kaučuku.


Popis.

Moloch ostnitý je podsaditý ještěr s tělem pokrytým kónickými ostny. Knoflíkovitý výrůstek na týlu ještěra zřejmě slouží jako „falešná hlava“ k oklamání predátorů. Samice jsou větší než samci. Moloch má schopnost barvoměny – v teple, nebo je-li aktivní, je moloch světle žlutý nebo okrový s červenavými skvrnami, vylekaný moloch je tmavší, stejně tak, je-li chladno. Schopnost změnit barvu, společně s členitým povrchem, mu poskytuje vynikající mimikry, živočich snadno splyne se svým okolím.  Vzhledem je moloch pozoruhodně podobný severoamerickým ropušníkům ("Phrynosoma" sp.), kteří žijí podobným způsobem života, ale patří do čeledi leguánovitých, nejsou příbuzní molocha. Jejich podobnost je výsledkem konvergentní evoluce.

Rozšíření a stanoviště.

Moloch ostnitý žije v písčitých pouštích a suchých planinách jižní, západní a centrální Austrálie.

Biologie.

Moloch ostnitý žije na zemi, v otevřené krajině. Pohybuje se pomalu a trhaně, studené noci a horká poledne přečkává v úkrytu, zbytek dne pak tráví hledáním potravy. Moloch je potravní specialista, živí se pouze mravenci, zvláště rodu "Iridomyrmex". Odhaduje se, že za minutu zkonzumuje 24 – 45 mravenců, při jediném krmení jich pak spořádá velké množství (odhad: 675 až 1000 až 2500 jedinců).  Moloch má kůži pokrytou hydroskopickými rýhami, které vedou přímo do koutků úst ještěra. Rosa, která kondenzuje na jeho zádech, mu pak stéká přímo do tlamy.  Během roku jsou molochové aktivní na jaře a na podzim, zimu a nejteplejší letní měsíce prospí ve vyhrabaných doupatech. Páří se v srpnu a září, kdy opouštějí svoje teritorium a vydávají se na dlouhé cesty za ostatními jedinci svého druhu. Jsou vejcorodí, samice klade 3 – 10 vajec do podzemní nory.  Moloch ostnitý má i přes svou kamufláž a ostny mnoho nepřátel. V nebezpečí zasune hlavu mezi přední končetiny a predátorovi nabízí k útoku jen hlavu falešnou, také se umí nafouknout vzduchem. V přírodě jej loví varani a také draví ptáci.

Moloch ostnitý v českých zoo.

Protože je moloch potravní specialista, na celém světě jej chová jen několik málo zoologických zahrad. V Česku není v současnosti (2006) chován.

Moloch ostnitý ("Moloch horridus") je australský ještěr z čeledi agamovitých. Je to bizarní, pomalé stvoření pokryté ostny a kožními růžky. Jeho podivný, poněkud hrozivý vzhled mu vysloužil jméno: Moloch, známý z Bible, byl strašný démon, který se živil malými dětmi. Skutečný moloch ostnitý je však zcela neškodná, malá ještěrka živící se výhradně mravenci.


Život.

Mládí.

Milaräpa se narodil do zámožné rodiny na hranici s Nepálem v Guthangu - jedné z mnoha provincií Tibetu. Jeho otec se jmenoval Mila Dordže Gjalcchän a matka Ňangccha Kargjän. Otec měl z narození svého syna takovou radost, že když se dozvěděl o jeho narození, nazval jej Thopaga, což znamená „Dobrá novina“. Později matka porodila ještě děvče, takže Milaräpa měl jednu sestru jménem Peta. Když byl Milaräpa ještě dítě, zemřel mu otec a dům a polnosti jejich rodiny převzal jeho strýc, který učinil z Milaräpy, jeho matky a sester otroky. Milaräpova matka doufala, že až syn dospěje, podaří se jim dostat svou půdu zpět, tak jak to bylo napsáno v závěti otce. Ale strýc to nedovolil a nechal žít matku se svými dětmi v bídě a chudobě. Matka tedy naléhala na Milaräpu, aby se naučil černou magii a odplatil nepřízeň strýce.

Odchod z domova.

Milaräpa odešel z domu, našel si učitele černé magie a později zničil dům svého strýce, při čemž zahynulo 35 lidí. Milarepa všem pověděl, že zničil dům za pomoci magie. Tak jeho matka získala svou půdu zpět, ale pro Milarepu nebylo bezpečné se tam nadále zdržovat. Vrátil se tedy ke svému učiteli. Jeho učitel začal za pár let litovat špatných věcí, které on a jeho žák způsobili. Poslal tedy Milarepu, aby vyhledal učitele dharmy a očistil jejich negativní skutky.

Učení u Marpy.

Milarepa nakonec našel Marpu. Marpa přichystal Milarepovi těžké časy. Bylo to nutné proto, aby Milarepa očistil svou špatnou karmu. Marpa ho nechal stavět několik věží. Ale pokaždé, když Milarepa věž dokončil, Marpa řekl, že se mu nelíbí. Tak ji Milarepa musel strhnout, kameny vrátit na svá původní místa a postavit jinou. Nakonec musel postavit věž o osmi podlažích. Krátce před dokončením této věže obdržel Milarepa od Marpy první učení. Na základě silného spojení se svým učitelem bylo možné, že Milarepa dosáhl konečného cíle, osvícení, během jediného života. To je to, co je na Milarepovi zvláštní: byl schopen opravdu následovat Marpovy pokyny. Byly mu samozřejmě předány s ohledem na jeho situaci. Tento způsob byl nejúčinnější cestou, jak ho Marpa mohl učit. Aby dosáhl výsledků v tomto životě, bylo nutné, by ho Marpa nechal projít všemi těmito těžkostmi. Milarepa obdržel Marpův plný odkaz, všechny iniciace a učení. Nato se odebral do ústraní a strávil mnoho let meditováním v horách v odlehlých jeskyních.

Meditace v Himálajských jeskyních.

Milarepa meditoval v mnoha Himálajských jeskyních, v některých jen pár dní, v jiných déle. Jméno jedné jeskyně, ve které Milarepa pobýval na začátku své praxe, se pojí s kopřivami, které tehdy stále jedl. Na mnoha thangkách je Milarepa vyobrazen lehce zelený, protože jedl dlouhou dobu jen kopřivy, které tam rostly. Dále existují tři jeskyně, jejichž jména se pojí se třemi energetickými kanály v našem těle. Tam Milarepa praktikoval "tummo", Vnitřní teplo, a intenzivně pracoval s energiemi v tělesných kanálech. Poté, co Milarepa praktikoval v jeskyni pojmenované po centrálním kanálu, dosáhl plného poznání mahámudry. Díky své píli a důvěře dosáhl Milarepa osvícení v jediném životě! Říká se, že uměl létat vzduchem, procházet skrze skálu, a on říkal, že navštívil mnoho míst v našem světě i v jiných světech ve vesmíru. Později měl Milarepa mnoho žáků, mezi nimi dva nejhlavnější: Gampopu a Rečhungpu.  Milaräpa je také znám jako velký tibetský básník a zároveň jako Ngagpa - jedinec praktikující v horských jeskyních, neboli dosažitel - v linii Kagjü.

Milaräpa (1040 - 1123), rodinným příjmením Thöpaga, byl tibetský buddhistický Ngagpa a básník. Milaräpa sice pochází z linie Kagjü, ale je široce znám i mimo ni. Je stejně respektován všemi školami tibetského buddhismu. Stal se hlavním žákem Marpy a učitelem Gampopy. Po dlouholeté meditační praxi a náročných zkouškách mu Marpa předal jak Náropovo učení, známé jako Šest Dharm Náropy, (tib:Náro-čhödrug), tak mahámudru, kterou dříve Marpa obdržel od Maitripy. Jen díky neotřesitelné důvěře ke svému učiteli Marpovi a meditacím v extrémních podmínkách realizoval obě nauky během jediného života a dosáhl osvícení. Milaräpa tato učení předal mnoha svým žákům, z nichž vybral Gampopu za držitele linie Kagjü.


Historie.

První zmínka pochází z roku 1260.  V roku 1349 (téměř devadesát let poté) Halič dobyli Poláci. Na konci 14. století město poprvé přijalo magdeburské právo.  V létě roku 1498 moldavský kníže Stefan III a jeho spojence – Turci dobyli město; pomsta za jejich předchozí neúspěchy bylo zničení města, zachycení jeho obyvatele. Roku 1515 město znovu přijalo magdeburské právo.  To bylo v době, kdy do této oblasti přicházelo velké množství přistěhovalců – Poláků, Židů a Arménů. Bučač se stal centrem místní židovské komunity.  V roce 1772 byla Halič anektována Rakouskem v rámci prvního dělení Polska. Bučač zůstal součástí Rakouska a jeho následovníků až do konce první světové války v roce 1918. Bučač byl pak krátce součástí nezávislé Západoukrajinské republiky před tím, než toto území obsadilo v roce 1923 Polsko. Během druhé světové války bylo území Haliče, včetně Bučače, anektováno Sovětským svazem a přičleněno k Ukrajině (viz pakt Molotov-Ribbentrop).  V roce 1941 bylo město přepadeno nacistickým Německem. Veškeré židovské obyvatelstvo bylo fakticky vyhlazeno během holocaustu. Po válce se město se vrátilo do náruče Sovětského svazu. Z města byli vyhnáni příslušníci polské komunity. Po pádu Sovětského svazu v roce 1991 se město Bučač stalo součástí nezávislé Ukrajiny.  Od roku 2007 se z iniciativy místní samosprávy ve městě nachází pomník hlavy Organizace ukrajinských nacionalistů Stepana Bandery.

Současnost.

Ve městě se dochovala monumentální barokní radnice z poloviny 18. století, kostel Povýšení svatého Kříže a monastýr (klášter) basiliánů a další památky; funguje zde také vlastivědné museum.  S oblastním Ternopilem a dalšími městy je město spojeno autobusovými linkami, vlak z Husjatyna a Čertkova sem zajíždí pouze jednou denně.

Bučač (; ; / Betšotš) je malé město na západní Ukrajině. Leží v Ternopilské oblasti na řece Strypa v historickém regionu Halič, 135 km jihovýchodně od Lvova a 55 km jihozápadně od oblastního města Ternopil. Žije zde zhruba 12 tisíc obyvatel.


Historie.

Kostel stojí na místě chrámu Juno Monety, první římské mincovny, a byzantského kláštera s kostelem P. Marie na Kapitolu, který se připomíná v roce 574, v 9. století jej převzali benediktini a roku 1250 františkáni, kteří mu dali současnou podobu. Byl střediskem náboženského života města, dodnes je kostelem městské rady. Monumentální schodiště ze západní strany dal roku 1348 postavit republikánský vládce města Cola di Rienzo, který byl později na úpatí schodiště popraven. Roku 1571 se zde konaly hlavní oslavy vítězství nad Turky v bitvě u Lepanta a kostel byl nově vyzdoben. Za Římské republiky v roce 1797 byl zrušen a sloužil jako stáj, během 19. století byl obnoven.

Popis.

Přístup ke kostelu je od západu po monumentálním schodišti se 124 stupni. Cihlové západní průčelí bylo původně vyzdobeno mozaikami a freskami, z nichž zbyl jen mozaikový tympanon hlavních dveří. Hlavní loď s plochým kazetovým stropem odděluje od bočních lodí 22 starověkých mramorových sloupů, z nichž žádné dva nejsou stejné. Třetí sloup po levé straně nese nápis, že pochází z císařské ložnice. Mramorová mozaiková podlaha je ze 13. století a v kostele je řada cenných uměleckých děl. V první kapli vpravo je freska ze života sv. Bernardina ze Sieny od Pinturicchia, v kostele je náhrobek G. Crivelliho od Donatella, náhrobek C. dei Bracci od Michelangela a v levé příční lodi pod baldachýnem náhrobek svaté Heleny, matky císaře Konstantina. Cílem poutníků byla i dřevěná soška Jezulátka z 15. století, bohatě oblečená, kterou roku 1994 ukradli zloději, takže je nahrazena kopií.  Na hlavním oltáři je obraz (ikona) Madony přímluvkyně z 11. stol., uctívané jako ochránkyně Říma. Kopie této ikony přivezl Karel IV. do svatovítské katedrály. Další slavná kopie je v Bazilice sv. Mikuláše v Trnavě.

Legendy.

Název "in Aracoeli" (u oltáře nebes) dostal kostel podle středověké legendy, podle níž měl císař Augustus na tomto místě zjevení ženy s dítětem a dal zde postavit „oltář nebes“. Mohla to být odezva Vergiliovy 4. eklogy, která pochází z Augustovy doby a o nebeské ženě s dítětem skutečně mluví. Ve středověku se považovala za důležité proroctví o narození Ježíše Krista, Augustus a Sibylla Tiburtinská jsou vyobrazeni po stranách hlavního oltáře.

Santa Maria in Aracoeli, kostel Panny Marie in Aracoeli ("kostel Panny Marie u Nebeského oltáře"), je titulární bazilika v Římě, na vrcholku Kapitolu, severně od "Piazza Campidoglio" a těsně za Památníkem Viktora Emanuela II.


Vývoj.

Vývoj systému RAM probíhal od poloviny 70. let 20. století. Dohoda mezi USA a Německem o společném vývoji střely byla podepsána v roce 1976. Pro snížení nákladů byly použity prvky již existujících raket. Pro navedení v konečné fázi letu je střela RAM opatřena infračervenou naváděcí soustavou převzatou z přenosného protiletadlového raketového kompletu FIM-92 Stinger, zatímco hnací motor a bojová hlavice jsou převzaty z rakety AIM-9 Sidewinder.  První zkušební odpal střely proběhl v roce 1978 a v roce následujícím získala společnost General Dynamics kontrakt na vývoj střely (dnes je jejím výrobcem Raytheon). K sériové výrobě byla střela připravena teprve v roce 1987. Německé námořnictvo zavedlo střelu ve verzi Block O v roce 1988, zatímco americké námořnictvo tak učinilo teprve v roce 1993. V roce 1993 přitom byl objednán vývoj vylepšené verze Block 1. Tato verze byla operačně testována v roce 1999 a zavedena v roce následujícím.

Varianty.

První varianta Block 0 (RIM-116A) je v počáteční fázi letu řízena pasivní radiofrekvenční hlavicí, která se navádí na vyhledávací radar nebo radiovýškoměr útočící protilodní střely a teprve později může být na cíl navedena infračerveným senzorem. Novější verze Block 1 (RIM-116B) umožňuje použít rakety i proti letadlům, vrtulníkům, hladinovým cílům či pasivně naváděným raketám. V takovém případě je raketa po celou dobu letu řízena infračerveným čidlem. Vylepšená varianta Block 2 úspěšně prošla první fází vývojových zkoušek v červnu 2013, přičemž od roku 2012 probíhala omezená výroba této verze. První kusy RAM Block 2 americké námořnictvo převzalo v srpnu 2014. V roce 2015 dosáhla verze Block 2 počátečních operačních schopností (IOC – Initial Operational Capability).  Základní provedení v podobě odpalovacího zařízení Mk-49 nese 21 střel RAM. Průměr střely je 127 mm. Systém může vést střelbu na několik cílů současně. Odpalovací rampa je přitom odvozena od systému Phalanx CIWS, což zjednodušuje instalaci systému na starších lodích. Systém je ovšem závislý na elektronických systémech lodi. V současnosti probíhá též vývoj verze SeaRAM, která má stejnou odpalovací rampu, nese však jen 11 střel RAM, ale je naopak díky vlastním senzorům schopen pracovat nezávisle na jiných systémech lodi.

RIM-116 Rolling Airframe Missile je německo-americký lehký systém blízké obrany, používaný v současnosti více než 165 plavidly námořnictev USA, Turecka, Německa, Řecka, Egypta, Japonska, Jižní Koreje, Spojených arabských emirátů a Mexika. Systém byl vyvinut speciálně k obraně proti protilodním střelám, ovšem jeho novější verze mohou být použity i proti letadlům, vrtulníkům a hladinovým cílům. Název střely je odvozen od toho, že je při letu stabilizována svou rotací. Do roku 2015 bylo vyrobeno cca 200 vypouštěcích zařízení a 3000 střel RAM ve verzích Block 0, 1A a 2.


Život.

Mládí.

Mikołajczykova rodina pocházela z Poznaně v západním Polsku, které bylo v 19. století součástí Německého císařství jako "Provinz Posen". Narodil se ve Vestfálsku v západním Německu, kam jeho rodiče odešli za prací. Do rychle se rozvíjející bohaté důlní oblasti odešlo v 19. století množství Poláků označovaných jako "Ruhrpolen". Do Poznaně se vrátil, když mu bylo deset let. Jako mladík pracoval v cukrovaru a působil v polských vlasteneckých organizacích. Když byla obnovena nezávislost Polska, bylo mu osmnáct. V roce 1920 vstoupil do armády a bojoval v Polsko-sovětské válce. Po zranění, která utrpěl poblíž Varšavy, byl z armády propuštěn a vrátil se na otcův statek nedaleko Poznaně.  Ve dvacátých letech se začal angažovat v Polské lidové straně „Piast“ ("Polskie Stronnictwo Ludowe „Piast”") a poté, co zastával řadu funkcí v Poznaňsku, byl v roce 1929 zvolen poslancem Sejmu. V roce 1935 se stal místopředsedou výkonného výboru PSL a v roce 1937 se stal předsedou strany. Byl důsledným oponentem autoritářského režimu, který zavládl v Polsku po smrti Józefa Piłsudského v roce 1935.  Když v září 1939 Nacistické Německo provedlo Invazi do Polska, Mikołajczyk sloužil jako vojín v Polské armádě a bojoval při obraně Varšavy. Po dobytí města uprchl do Maďarska, kde byl internován. Záhy uprchl do Paříže přes Jugoslávii a Itálii. Koncem listopadu Mikołajczyk dojel do Francie kde byl okamžitě vyzván, aby vstoupil do Polské exilové vlády jako náměstek předsedy Polského národního výboru. V roce 1941 se stal ministrem vnitra a náměstkem předsedy vlády Władysława Sikorského.  V dubnu 1943 Němci oznámili, že objevili hroby 22 tisíc polských důstojníků, kteří byli zavražděni v katyňském lese. Sovětská vláda oznámila, že objev hrobů je nacisty zmanipulován. Spojenci vedeni diplomatickými ohledy vysvětlení přijali, avšak Mikolajczykova vláda to odmítla a Stalin následně přerušil veškeré styky s exilovou vládou Polska. Poté, co Sikorski zahynul v červenci 1943 při havárii letadla, se Mikolajczyk stal jeho nástupcem.

Rozpory s Churchillem a Stalinem.

Spojenečtí představitelé, především Winston Churchill, se během roku 1944 snažili o obnovu rozhovorů mezi Mikołajczykem a Stalinem, které byly přerušeny z několika důvodů. Jedním z nich byl Katyňský masakr, dalším byly poválečné hranice, neboť Stalin trval na připojení polských východních území. Mikołajczyk byl také proti Stalinovým plánům ustavit v Polsku komunistickou vládu.

Vicepremiér.

Nakonec Stalin připustil vytvoření koaliční vlády v Polsku. Premiérem Prozatímní vlády národní jednoty ("Tymczasowy Rząd Jedności Narodowej" - TRJN) se stal socialista Edward Osóbka-Morawski, Władysław Gomułka byl jedním ze dvou náměstků předsedy vlády. Mikołajczyk se vzdal funkce předsedy polské exilové vlády a vrátil se do Polska a přijal funkci náměstka předsedy vlády a ministra zemědělství.  Mnoho Poláků v exilu bylo proti, neboť věřilo, že nová vláda je jen zástěrkou pro uchopení moci komunisty. Exilová vláda pokračovala v činnosti, ačkoli již neměla diplomatické uznání jako legální vláda v Polsku.  Mikołajczyk se zasloužil o obnovení Polské lidové strany, která se brzo stala daleko největší stranou v Polsku. Paradoxně tomu napomohla radikálně provedená pozemková reforma, která byla prosazena s podporou komunistů. Tím se vytvořila nová třída malých pozemkových vlastníků, která se stala pevnou základnou PSL. Komunisté věděli, že svobodné volby v Polsku nemohou nikdy vyhrát, a proto všemožně bránili jejich uskutečnění přesto, že se k nim Stalin na Jaltské konferenci zavázal.

Stanisław Mikołajczyk [] (18. července 1901 Dorsten-Holsterhausen, Vestfálsko – 13. prosince 1966 Washington D.C., USA) byl polský politik. Působil jako předseda polské exilové vlády v čase druhé světové války a jako místopředseda poválečné vlády do té doby, než Sovětský svaz získal úplnou kontrolu nad polskou politikou.


Popis.

Plumérie jsou beztrnné, převážně opadavé stromy a keře dorůstající výšky až 15 metrů. Rostliny roní při poranění hojný bílý latex. Větévky jsou tlusté, poněkud dužnaté, s nápadnými listovými jizvami. Listy jsou střídavé, jednoduché, dlouze řapíkaté až přisedlé, lehce až silně kožovité, zpravidla nahloučené na koncích větví. Okraj čepele je někdy silně podvinutý. Žilnatina je zpeřená, postranní žilky jsou u okraje listu obloukovitě pospojované. Květenství jsou vrcholová nebo zdánlivě postranní, obvykle mnohokvěté vrcholíky či thyrsy. Stopky jsou v rámci květenství střídavé a často článkovité. Květy jsou oboupohlavné, vonné. Kalich je vytrvalý, složený z 5 pravidelných laloků. Koruna je bílá, růžová nebo různě jinak zbarvená, poměrně velká, nálevkovitá, lehce dužnatá s voskovým povrchem. Korunní trubka je úzká, dlouhá, nad kalichem a v místě přirostlých tyčinek poněkud rozšířená. Korunní laloky se překrývají směrem doleva. Tyčinky jsou přirostlé u báze korunní trubky. Gyneceum je složené ze 2 volných, apokarpních semeníků, spojených v koncové části čnělkovými hlavami a lehce zanořené do receptákula. Semeníky obsahují mnoho vajíček. Plodem je souplodí 2 kožovitých, přímých nebo zahnutých měchýřků banánovitého tvaru. Plody dosahují u plumérie červené délky až 38 cm. Semena jsou zploštělá a mají na okraji asymetrické křídlo.

Rozšíření.

Rod plumérie zahrnuje 6 až 9 druhů, které všechny pocházejí z tropické Ameriky. Původní areál rozšíření sahá od Mexika po severní část Jižní Ameriky včetně Karibských ostrovů a Baham. Některé druhy a mnohé kultivary jsou hojně pěstovány v tropech a subtropech celého světa a místy i zplaňují.

Taxonomie.

Rod "Plumeria" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Plumerieae". Nejblíže příbuzné rody jsou "Himatanthus" a "Mortoniella". Tyto rody rovněž pocházejí z tropické Ameriky.  Plumérie se snadno vzájemně kříží a pěstované formy i některé divoké populace jsou obtížně určitelné.

Obsahové látky a jedovatost.

Z plumérií byla izolována celá řada účinných látek, z nichž největší význam mají iridoidní glykosidy. Dále jsou obsaženy např. steroly, triterpenoidy, alkaloidy a třísloviny.  V kůře plumérie červené jsou obsaženy cytotoxické iridoidy včetně fulvoplumierinu, který inhibuje růst baktérie "Mycobacterium tuberculosis", původce tuberkulózy. U této látky byl rovněž zjištěn inhibující účinek na virus HIV. Ve dřevě plumérie červené je obsažen plumericin a isoplumericin s antibakteriálním, cytotoxickým a moluscicidním účinkem. Některé obsažené iridoidy mají cytotoxický účinek na buňky určitých typů rakoviny. Rostlina také obsahuje triterpen rubrinol s antibakteriálním účinkem proti gramm-pozitivním i gramm-negativním baktériím včetně "Pseudomonas aeruginosa" a "Pseudomonas pseudomallei". Z dalších látek je obsažen např. lignan liriodendrin a kardioaktivní glykosidy. V kůře plumérie bílé byl zjištěn alfa- a beta-amyrin, beta-sitosterol, skopoletin aplumierid, v kořenech iridoidy (iso-plumericin, plumericin, plumierid, kumarát plumieridu aj.). Kumarát plumieridu a jeho glykosid byly zjištěny i v květech. Rovněž druh "P. acuminata" obsahuje iridoidy.  Plumérie jsou vesměs lehce jedovaté rostliny. Letální dávka (LD50) extraktu ze stonků a kůry plumérie červené, stanovená na myších, odpovídá dávce přibližně 1 g rostliny na 1 kg živé váhy. Po požití (i květů) se objevuje zejména podráždění trávicího traktu s průvodními příznaky. Plumérie bílá je méně toxická, ani dávka 5 g na kilogram živé váhy nevedla ke stanovení LD. Šťáva z rostlin může u citlivějších osob způsobit podráždění kůže.

Význam.

Plumérie jsou v sušších oblastech tropů a subtropů hojně pěstovány jako okrasné dřeviny a jejich pěstování má dlouhou historii. Nejčastěji jsou pěstovány komplexní hybridy. Z čistých druhů je pěstována zejména plumérie červená ("Plumeria rubra"), dále bělokvěté druhy "P. obtusa", "P. pudica" a "P. stenopetala". Některé druhy jsou k vidění ve sklenících českých botanických zahrad.  Plumérie červená a řidčeji i jiné druhy (zejména plumérie bílá) mají poměrně široké tradiční využití v domorodé medicíně Latinské Ameriky a používány jsou i v čínské a indické medicíně. Používají se např. při léčbě úplavice, syfilis, tuberkulózy, cholery aj.

Pěstování.

Plumérie prospívají v suchém tropickém či subtropickém klimatu a v pobřežních oblastech. Hnojí se fosfátovými hnojivy s nízkým obsahem dusíku v období, kdy se objevují mladé listy. Hnojení před rozkvětem nebo v době květu snižuje a zpomaluje kvetení. Rostliny se snadno množí řízky, které je třeba nechat před napícháním zavadnout (po dobu několika dní až týdnů) a v průběhu zakořeňování nepřevlhčovat, aby se zabránilo hnilobě.

Plumérie ("Plumeria") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to vesměs opadavé dřeviny s jednoduchými střídavými listy a nápadnými nálevkovitými květy různých barev. Rostliny při poranění roní hojné bílé latexové mléko. Rod zahrnuje asi 7 druhů a pochází z tropické Ameriky. Plumérie jsou hojně pěstovány jako okrasné dřeviny v tropech a subtropech celého světa. Jsou to lehce jedovaté rostliny, obsahují různé účinné látky (zejména iridoidy) a mají význam v medicíně.


Život.

Jeho otec byl Skot, matka Gruzínka. Vystudoval orientální jazyky na Petrohradské univerzitě a následně začal vyučovat arménská studia tamtéž. Roku 1898 se zúčastnil badatelské expedice do kláštera Athos a roku 1902 na Sinaj a do Jeruzaléma. Následně vydal vzácné arménské, gruzínské a arabské rukopisy, které objevil, a také abcházko-ruský slovník. Práce jako "Stará arménština" (1903) či "Stará gruzínština" (1925) mu zajistily značný respekt v odborných kruzích. Roku 1902 se díky tomu stal na petrohradské univerzitě profesorem arménské a gruzínské literatury. V letech 1904-1917 se pravidelně účastnil vykopávek v Ani, starém hlavním městě Arménie. Roku 1912 se stal členem Ruské akademie věd a v letech 1911-1917 byl děkanem orientalistické fakulty. V roce 1915 získal Uvarovovu cenu, nejvyšší ocenění Ruské archeologické společnosti. Povzbuzen těmito úspěchy formuloval roku 1924 obecnou teorii jazyka, založenou hlavně na komparativní lingvistice, v níž nebyl odborně vyškolen. To dnes mnozí označují za moment, kdy opustil pole vědy. Roku 1934 dostal Leninův řád.

Jafetská teorie.

Marr se nejprve pokoušel dokázat příbuznost mezi jazyky kavkazskými a semitsko-hamitskými (a také třeba baskičtinou).  Roku 1924 navrhl monogenetickou teorii jazyka, podle níž se všechny jazyky vyvinuly z jednoho zvukového základu, který se skládal ze čtyř základních prvků - slabik "sal", "ber", "jon" a "roš". Odmítl však ideu společného prajazyka. (Dokonce tvrdil, že indoevropské jazyky nevycházejí z jednoho základu, ale vznikaly nezávisle na sobě, což vedlo ke střetu s evropskou indoevropeistikou, ba tvrdil i to, že příbuzné nejsou jazyky slovanské, což pak sehrálo značnou roli při jeho zavržení). Každý jazyk na světě se podle Marra vyvíjel především pod vlivem socioekonomické struktury – jazyky byly tedy dle Marra produkty tříd a nikoli etnik, a teprve později se elementární jazyky třídní slučovaly do jazyků etnických a národních. Proto také, až vznikne beztřídní společnost, vznikne i zcela nový, univerzální jazyk, soudil Marr.  Důležitou Marrovou tezí též bylo, že vývoj jazyka probíhá ve velkých kvalitativních skocích.

Pád marrismu.

Marrův důraz na „třídní povahu jazyka“ se zdál být ideálním základem marxistické lingvistiky. A skutečně, Marrovy teorie se staly hlavní a podporovanou linií této vědy v Sovětském svazu (zejména v "Ústavu jazyka a myšlení"), a to až do roku 1950, kdy sovětský diktátor Josif Stalin náhle Marrovu teorii odsoudil.  Stalin tak rozsoudil velkou polemiku, která se v sovětském tisku na počátku 50. let rozpoutala. Marrismus (reprezentovaný zejména Marrovými žáky I. I. Meščaninovem a F. P. Filinem) byl již dlouho pod tlakem řady kritiků (zejména Viktor Vinogarov, L. A. Bulachovskij, Lav Jakubinskij, Dmitrij Vladimirovič Bubrich), které marristé označovali jako „formalisty“. Obě skupiny tvrdě soupeřily a šlo i o boj mocenský. Útok „formalistů“ zahájil roku 1950 A. Š. Čikobava kritickým článkem v "Pravdě". Odpověděl mu hlavní Marrův žák Ivan Ivanovič Meščaninov. Nejtvrdší výpad provedl Bulachovskij, který obvinil Marra, že manipuloval s daty. Diskusi utnul 20. července 1950 vůdce Stalin tvrdým protimarrovským článkem, v němž uvedl, že Marr byl pouhým „zjednodušovatelem a vulgarizátorem marxismu“ a jeho učení bylo „plné chyb, špatně definovaných problémů a útržkovitých návrhů“. Jasně také zdůraznil, že marrovské odmítání příbuznosti jazyků (zejména slovanských) musí v sovětské jazykovědě skončit.  Odborníci nevylučují, že článek napsal skutečně sám Stalin. Jeho důvody byly zřejmě politické (útok na marrismus byl vlastně součástí kampaně proti kosmopolitismu a „re-nacionalizace“ sovětské ideologie), avšak ani po pádu stalinismu a dokonce i sovětského režimu, nebyla Marrova teorie nikdy rehabilitována a je předmětem zájmu spíše sovětologie, než lingvistiky.

Nikolaj Jakovlevič Marr, gruzínsky ნიკოლოზ იაკობის ძე მარი (6. ledna 1865, Kutaisi – 20. prosince 1934, Petrohrad) byl gruzínský lingvista, archeolog a etnograf specializovaný na jazyky Kavkazu. Psal hlavně rusky, ale také gruzínsky a arménsky. Ve svém díle navázal především na tzv. mladogramatickou školu, která také zkoumala vývoj jazyků. Nakonec vytvořil zcela originální teorii o původu jazyka (nazývána jafetská teorie, materialistická teorie, nová lingvistika apod.), která byla v Sovětském svazu dlouho oficiální, než byla zavržena samotným sovětským vůdcem Stalinem.


Dějiny.

Klášter sv. Petra v Salcburku byl založen, respektive obnoven, svatým Rupertem kolem roku 696 k podnikání misií do oblasti jihovýchodních Alp. Nálezy zbytků zdiva pod oltářem dnešního klášterního kostela, které se datují do 5. století, dokládají, že již v dobách sv. Severina v těchto místech stávala románská církevní stavba. Tu zřejmě vybudovala malá skupina mnichů, a která později byla Rupertem obnovena a rozšířena. Do roku 987 byl úřad biskupa spojen s opatským V personální unii, přesto zůstal klášter sv. Petra i po oddělení obou úřadů sídlem salcburského arcibiskupa až do roku 1110.  Ve středověku byl klášter svatého Petra byl znám především díky své vynikající písařské škole. Byl také mateřským klášterem dceřiného kláštera benediktinského opatství Admont ve Štýrsku. Roku 1074 bylo vysláno 12 mnichů od sv. Petra do Admontu, aby zde zavedli řádový život. V 15. století se klášter připojil k melské reformě. Roku 1622 založil arcibiskup Paris z Lodronu benediktinskou univerzitu v Salcburku, která byla těsně spojená s klášterem až do jejího zrušení v roce 1810. Opat Petra Klotze usiloval o znovuotevření katolické univerzity. V roce 1926 se mu podařilo založit "Kollegium sv. Benedikta", což později vedlo ke znovuzaložení Salcburské univerzity, roku 1962 uzavřena. Roku 1927 byl klášter sv. Petra povýšen na arciopatství. V době druhé světové války byli mniši vyhnáni, ale klášter nebyl zrušen a po skončení války se mniši do klášter vrátili. Naposledy vedl krátce klášter arciopat Bruno Becker (2009–10) a od dubna 2010 do dubna 2013 P. Benedikt Röck OSB jako administrátor.  30. ledna 2013 si konvent kláštera zvolil převora Korbiniana Birnbachera za nového arciopata. 21. dubna 2013 byl v klášterním kostele benedikován z rukou salcburského arcibiskupa.  V březnu 2018 měl klášter 21 mnichů.

Hudba v klášteře sv. Petra.

Klášter sv. Petra je odedávna znám svou hudební a kulturní činností. Byly zde provedeny především skladby Michaela Haydna, W. A. Mozarta a dalších skladatelů té doby. Mozartova Velká mše c moll zde zřejmě měla svou premiéru 26. října 1783 a sopránové sólo zpívala paní Constanze Mozartová.

Hudební archiv.

Díky bohatým kontaktům s významnými salcburskými hudebníky jsou v opatství sv. Petra uloženy některé autografy skladeb Johanna Ernsta Eberlina, Antona Cajetana Adlgassera, Leopolda a Wolfganga Amadea Mozartů, Johanna Michaela Haydna, Sigismunda von Neukomm, Čecha Roberta Führera či Karla Santnera.

Klášter svatého Petra či též arciopatství svatého Petra v Salcburku ( "Stift Sankt Peter", nebo "Erzabtei St. Peter", "Archiabbatia sancti Petri Salisburgensis"), je nejstarší dosud funkční klášter v německy mluvících zemích. Zdejší mniši žijí podle řehole svatého Benedikta. Klášter se nachází v salcburském Starém Městě.


Popis.

Ghatam je keramická nádoba s krátkým a širokým hrdlem. Průměr ghatamu bývá 35 - 50 cm, otvoru hrdla měří 10 - 15 cm. Obvyklá tloušťka stěny je 5 - 10 mm, u některých nástrojů však přesahuje 2 cm. Na zvuk nástroje má kromě tvaru a rozměrů vliv také použitá keramická hlína, její složení, postup výroby a vypalovací teplota. Pro zlepšení zvuku těla nástroje se do keramické hlíny někdy přidávají kovové piliny.  Existují dva základní typy ghatamů. V jihoindických městech Manamadurai a Panruti se vyrábějí nástroje, která obsahují v hlíně mosazné příměsi. Mají proto kovový zvuk, tvrdý povrch a jsou velmi trvanlivé. Jejich stěny jsou silné, nástroje jsou těžké a hra na ně je náročná. Proto jsou dnes oblíbené ghatamy vyráběné v okolí Madrasu. Tyto nástroje mají tenčí stěny, jsou proto lehčí a lze na ně snáze hrát rychlé a složité rytmy. Nástroje z Madrasu mají však méně výrazný zvuk a jsou křehčí.  Hráči mívají i několik desítek ghatamů různého ladění a vybírají nástroj podle základního tónu hrané skladby.

Technika hry.

Tradičně se při hře na ghatam sedí na zemi, nástroj se drží v klíně a otvor směřuje k břichu hráče. Někdy se nástroj otáčí a otvor pak směřuje vzhůru nebo vodorovně směrem k posluchačům. Hluboký zvuk zvaný „gumki“ vzniká při úderu otevřenou dlaní na hrdlo. Při přitisknutí otvoru k holému břichu vzniká hlubší tón. Množství vyšších tónů vzniká při úderech na různá místa těla nástroje. Při těchto úderech se používají prsty, dlaně, zápěstí nebo i klouby prstů a nehty.

Historie.

Ghatam se pravděpodobně vyvinul z keramických nádob používaných v domácnosti.

Ghatam je bicí hudební nástroj používaný především v jihoindické karnátacké hudbě, kde se objevuje nejčastěji ve spojení s bubnem mridanga. Dnes se používá v celé Indii především pro doprovod zpěvu, ale i smyčcových nebo dechových nástrojů. Kromě názvu ghatam se lze setkat i s označením gatham či gattam, podobné jsou i nástroje matki, matka nebo noot z Kašmíru.


Roland jako hrdina chansons de geste.

Vyprávění o hrdinské smrti rytíře Rolanda se pravděpodobně uchovalo v rámci legend, které obsahovaly zdeformované historické vzpomínky, až se postupně stalo součástí francouzských středověkých hrdinských eposů, tzv. "chansons de geste", soustředěných především do jejich "Karolínského (královského) cyklu". Jako paladin císaře Karla Velikého, se svým nezlomitelným mečem Durandalem a loveckým rohem Olifantem se Roland stal ideálem pozdně středověkého rytířství a předmětem mnoha dalších literárních zpracování až do moderní doby. Sochy rytíře Rolanda, často v nadživotní velikosti, se od pozdního středověku stavěly na náměstích, u radnic i na pranýřích zejména německých měst jako odznak a symbol jejich práv.

Chansons de geste, ve kterých vystupuje Roland.

Berta a Milon.

O Rolandově narození vypráví frankoitalský epos "Berta e Milon" ("Berta a Milon") ze 13. století. Rolandovým otcem byl prostý rytíř Milon (podle "Cyklu Viléma Oranžského" syn Garina z Monglane) a matkou sestra Karla Velikého Berta. Milenci museli před Karlovým hněvem utéci do Lombardie. kde se skrývali v lesích a kde se Roland (italsky "Orlando") narodil.

Orlandino.

Rolandovo mládí je obsahem dalšího frankoitalského eposu "Orlandino" (opět ze 13. století) založeném na historické výpravě Karla do Itálie na ochranu papeže před Saracény. Při svém návratu přes Sutri sezval Karel okolní rytíře a měšťany na hostinu. Zúčastnil se jí i otrhánek Roland (Orlando), který odkládá část jídel stranou, Na otázku, proč to dělá, přizná, že pro své rodiče. Císař, udiven jeho hrdým vystupováním, jej stopuje a tak se shledá se svou sestrou Bertou a s jejím mužem Milonem. Odpustí jim a Rolanda vezme s sebou do Francie. Po smrti Milona provdá Karel Bertu za Ganelona, který se tak stane Rolandovým nevlastním otcem.

Aspremont.

V písni "Aspremont" (asi 1188) se dozvídáme, jak byl Roland pasován na rytíře, když neuposlechl příkaz císaře Karla a zúčastnil se bitvy, ve které zachránil Karlovi život. Rovněž odbržel od Karla meč Durandal.

Girart de Vienne.

Obsahem eposu "Girart de Vienne" (počátek 13. století) z "Cyklu Viléma Oranžského" je vznik přátelství mezi Rolandem a Olivierem a také to, jak se stala Olivierova sestra Aude Rolandovou snoubenkou.

Zničení Říma.

V eposu "Zničení Říma" ("Destruction de Rome") od Gautiera z Douai (13. století) dobudou Saracéni pod vedením saracénského krále Balana a jeho syna Fierabrase Řím, vyplení Baziliku svatého Petra a zavraždí papeže. Vojskům císaře Karla Velikého s Rolandem a Olivierem se podaří Řím osvobodit.

Fierabras.

Epos "Fierabras" (asi 1170) dějově navazuje na epos "Zničení Říma". V bitvě se Saracény hrozí Rolandovi a Olivierovi zajetí a jsou zachráněni staršími spolubojovníky, kteří se jim pak posmívají. Proto Roland odmítne nastoupit k souboji, ve kterém Fierabras, opatřený balzámem hojícím každou ránu, vyzve křesťany. Nastoupí tedy proti němu zraněný Olivier. V souboji se oba sokové předhánějí v rytířské šlechetnosti. Krvácejícímu Olivierovi nabídne Fierabras svůj balzám a Olivier zase nabídne opěšalému soupeři svého koně. Nakonec se Fierabras osvícen Duchem svatým vzdá a obrátí se, stane se křesťanem a rytířem císaře.

Renaud de Montauban.

V eposu "Renaud de Montauban" (kolem roku 1195) z "Cyklu Doona Mohučského" se Roland jako rytíř Karla Velikého zúčastní nenávistných válek mezi králem a čtyřmi syny Ajmona z Dordone (Renaud, Guichard, Allard a Richard).

Jehan de Lanson.

V téměř parodickém eposu "Jehan de Lanson" (kolem roku 1239) je Roland poslán do Kalábrie, aby zde potlačil povstání vévody Jehana de Lanson proti Karlovi Velikému. Jehan, synovec Ganelona, který obdržel vévodství od císaře, odpadl od víry a povstal proti císaři. Roland sice v boji zabije Jehanova otce Nivarda, ale povstání se mu potlačit nepodaří. Musí proto se svým vojskem přijet samotný císař, který s pomocí kouzelníka Bazina povstalce porazí. Jehan je zbaven majetku a musí dožít v klášteře.

Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole.

V parodické písni "Putování Karla Velikého do Jeruzaléma a Konstantinopole" ("Le Pèlerinage Charlemagne a Jérusalem et a Constantinople") z počátku 12. století doprovází císaře Karla Velikého na cestě jeho dvanáct paladinů včetně Rolanda.

Otinel.

V písni "Otinel" (asi 2. polovina 13. století) přináší Saracén Otinel císaři drzou nabídku od krále Garsila (Marsil), že mu ponechá Normandii s Anglií, když se stane jeho vazalem a zřekne se Krista. Jinak, že jej očekává v Lombardii. Zároveň si chce Otinel vyrovnat svůj osobní účet s Rolandem, který mu zabil otce. Karlova dcera Belissant se do Otinela zamiluje a k souboji s Rolandem jej dokonce vyzbrojí. Uprostřed boje je Otinel, osvícen Duchem svatým, jat nepřekonatelnou sympatií k Rolandovi a nechá se od arcibiskupa Turpina pokřtít. V následující bitvě se Saracény v Lombardii Karel zvítězí. Epos končí svatbou Otinela s Bellisant a tím, že se Otinel stane králem Lombardie.

Vpád do Španěl.

Frankoitalksá píseň "Vpád do Španěl" ("L'Entrée d'Espagne"), složená kolem roku 1320, tvoří jakýsi prolog k "Písni o Rolandovi". Vypráví o bitvách Karla Velikého se Saracény ve Španělsku, o třídenním souboji Rolanda s obrem Ferragussem a o Rolandových dobrodružstvích ve Svaté zemi a v Persii.

Dobytí Pamplony.

Frankoitalská píseň "Dobytí Pamplony" (asi 1328, "Prise de Pampelune") je pokračováním písně "Vpád do Španěl". Za autora je považován Niccolò da Verona. Epos vypráví o skutcích rytíře Rolanda poté, co se vrátil k vojsku císaře Karla Velikého ze svých cest po Svaté zemi a Persii.

Píseň o Rolandovi.

"Píseň o Rolandovi" ("Chanson de Roland"), skladba složená kolem roku 1100 a pravděpodobně nejstarší a nejznámější "chanson de geste" vůbec, vypráví o Rolandově smrti v bitvě v pyrenejském průsmyku Roncevaux, kde Saracéni díky zradě nevlastního Rolandova otce Ganelona zničí Rolandem vedený zadní voj Karlovy armády, která se vrací ze Španělska.

Roland ve světovém umění.

Postava rytíře Rolanda a především "Píseň o Rolandovi" inspirovaly celou řadu umělců k vytvoření vlastních děl na jejich motivy, ať už tomu bylo ve výtvarném umění, v literatuře, hudbě nebo ve filmu.

Výtvarné umění.

Výčet výtvarných děl inspirovaných rytířem Rolandem přesahuje možnosti tohoto článku. Jde nejen o nepřeberné množství ilustrací k různým vydáním eposu a jeho adaptací a děl vytvořených na jeho motivy, ale také o obrazy a sochy.

Rytíř Roland († 15. srpna 778, Roncevaux v Pyrenejích) byl vojenský velitel a náčelník Bretonské marky v severní Francii za vlády Karla Velikého. Byl zabit divokými Basky v bitvě u Roncevaux v horské soutěsce v Pyrenejích, když se vracel z jinak úspěšného tažení Karla Velikého do Španělska. Toto je jediná historická zmínka o Hruodlandovi (latinský tvar jména Roland), jak ji zapsal životopisec Karla Velikého Einhard ve svém díle "Vita Karoli Magni" z první poloviny 9. století.


Životopis.

Mládí.

Paul Landers (vlastním jménem Heiko Paul Hirsche, později se nechal přejmenovat) se narodil v roce 1964 ve Východním Berlíně; jeho matka pocházela z Polska a otec z Československa. Oba jeho rodiče museli opustit vlast kvůli druhé světové válce a setkali se během studia právě ve Východním Německu. Krátce žil Landers také v Moskvě.

Kariéra.

Paul začínal hrát na klavír a později na klarinet, první kytaru si sám koupil až v šestnácti letech. V roce 1983 se jako osmnáctiletý stal členem německé punkové skupiny Feeling B, kterou založil zpěvák Aljoscha Rompe a bubeník Alexander Kriening. Po několika týdnech najali tehdy šestnáctiletého Christiana Lorenze, aby hrál na klávesy. Bubeníků se ve skupině vystřídalo mnoho, jeden z nich byl i Christoph Schneider, stejně jako Paul a Christian budoucí člen skupiny Rammstein. Landers hrál v mnoha dalších skupinách, například Die Magdalene Keibel Combo a Die Firma. Působil také jako producent.  Na konci 80. let se Paul na promítání východoněmeckého hudebního dokumentu „flüstern und SCHREIEN“ seznámil s Tillem Lindemannem a jeho přítelem, Richardem Kruspem. Později se stal kytaristou jejich kapely First Arsch. V roce 1992 vydali své jediné album "Saddle up". Spolu s baskytaristou Oliverem Riedlem založili v roce 1993 Lindemann, Kruspe a Schneider skupinu s názvem Templeprayers a vyhráli hudební soutěž Metro beat, kterou tehdy pořádal berlínský senát. To jim umožnilo nahrát ve studiu čtyřskladbové demo. Ke čtyřčlenné kapele se brzy připojil Landers a Lorenz, čímž vznikla skupina s názvem Rammstein.

Vybavení.

Paul Landers používá kytary Van Halen Signature model od Music Man, Gibson Les Paul Studio a Gibson Les Paul Signature a zesilovač Fractal Axe-FX.

Paul Landers (narozen jako "Heiko Paul Hirsche" 9. prosince 1964 Východní Berlín) je německý hudebník, nejznámější jako druhý kytarista industrial metalové skupiny Rammstein. Byl také členem punk rockové skupiny Feeling B.


Biografie.

Dětství a studia.

Narodil se v Hodslavicích na východní Moravě (Valašsko) jako páté z 12 dětí, z nichž 8 se dožilo dospělosti. Pocházel z protestantské rodiny s dlouhou tradicí. Jeho otec Jiří Palacký (* 1768) byl učitelem na místní škole a lokálním faktorem domácích tkalců, jeho matka byla Anna, rozená Křižanová, po její smrti se otec podruhé oženil s Julianou. František a jeho bratři se nejprve vzdělávali u svého otce. František poté (1807–1809) nastoupil do významné zámecké školy v Kunvaldu (dnešní Kunín) u Nového Jičína. V letech 1809–1812 pokračoval studiem latinské školy v Trenčíně a následovalo evangelické lyceum (do r. 1818) v Prešpurku (dnes Bratislava), kde se seznámil a spřátelil s Pavlem Josefem Šafaříkem. V Trenčíně bydlel u otce Ľudovíta Štúra Samuela, který byl také jeho učitelem.

Raná praxe.

Přestože si Palackého otec přál, aby se také z jeho syna stal evangelický učitel a kněz, syn nepokračoval dál ve studiích, ale nastoupil v letech 1819–1823 jako vychovatel do uherských šlechtických rodin. Důvodem odmítnutí otcova přání, aby se stal pastorem ve Slezsku, byla láska k uherské šlechtičně Nině Zerdahelyové, rozené Báloghové, se kterou se Palacký seznámil v Prešpurku.  Rok 1820 František Palacký strávil jako vychovatel se svými svěřenci Karlem a Janem Nepomukem Czúsovými ve Vídni. Toto působení ve vyšších společenských kruzích mu jednak umožnilo přístup do světa vyšší kultury, ale také měl dost příležitosti pokračovat ve svém sebevzdělávání, v této době hlavně ve filozofii a estetice (ovlivněn byl především I. Kantem, F. Schillerem a J. G. Herderem). Získal také dobrý přehled o politice a politickém dění nejen v habsburských zemích a intenzívně studoval i cizí jazyky (během svého života ovládl latinu, řečtinu, němčinu, češtinu, maďarštinu, portugalštinu, angličtinu, francouzštinu, italštinu, ruštinu a staroslověnštinu). Z tohoto období pocházejí časopisecké studie o estetice ("Přehled dějin krasovědy" nebo "O krasovědě") a společně s Šafaříkem napsaní "Počátkové českého básnictví, obzvláště prozódie" (1818). V mládí měl Palacký velké literární ambice, napsal několik nepříliš hodnotných básní (v češtině a němčině, časoměrným veršem), většinou k různým příležitostem, přátelům, nebo s filosofickou tematikou. Měl ale velké plány, začal psát tragédii o Kateřině Veliké, později o Janu Husovi, a rozsáhlý historický epos o Napoleonovi, ani jedno z těchto děl nedokončil. Pořídil velmi kvalitní český překlad "Ossiana", podvržené básnické prózy z keltských dějin Skotska.  Někdy v roce 1819 se Palacký rozhodl nadále se věnovat především studiu českých dějin. Za tímto účelem kontaktoval Josefa Jungmanna, kterého žádal o přijetí a o pomoc: poskytnutí základních historiografických informací a zasvěcení do metodiky historikovy práce. Jungmannovi se Palackého cílevědomost, koncepčnost a oddanost oboru líbila, poskytl mu maximum svých znalostí i společenských kontaktů a stal se jeho celoživotním přítelem. V březnu 1823 Palacký napsal dopis podobného znění i Josefu Dobrovskému a nedlouho poté (11. dubna 1823) dorazil do Prahy osobně.

Začínající historik.

Nejprve Palackého zaměstnal Josef Dobrovský, později František Šternberk-Manderscheid na tvorbě šlechtických rodokmenů. Šternberkové ho posléze zaměstnali jako rodinného archiváře. Spolupráce s Dobrovským měla do budoucnosti na Palackého značný vliv, naučil se od něj historiografickou kritickou metodu a získal i zkušenosti s filologicko-kritickou metodou. Určité napětí ve vztahu pak znamenal odlišný názor na pravost Rukopisu zelenohorského, kde se Palacký s Dobrovského kritikou neztotožnil.  V této době se již stal v Praze mezi vzdělanými a vlasteneckými kruhy známou osobností, o jejímž výrazném talentu a intelektuálních kvalitách se nepochybovalo.  V roce 1827 Palacký začal vydávat na nabídku hraběte Kašpara Šternberka muzejní časopisy (německý měsíčník "Monatsschrift des böhmen Museums" a český čtvrtletník "Časopis Společnosti vlasteneckého muzea v Čechách)". Je zajímavé, že mezi českými vlastenci bylo zpočátku značné množství sporů (především s F. L. Čelakovským), kterým se nelíbila forma a pravopis těchto časopisů. V těchto sporech se plně projevovala roztříštěnost českého vlasteneckého hnutí. Pro malý zájem o německý časopis byl roku 1831 změněn na čtvrtletník a o rok později (1832) zrušen úplně. Roku 1838 začal českou verzi redigovat Pavel Josef Šafařík. Vedle redaktorské činnosti se na chodu muzea podílel i jako člen muzejního výboru (od 1830) a od 1834 jako jednatel tohoto výboru.

Rodinný život.

V roce 1827 se František Palacký oženil s mladší dcerou velkostatkáře a advokáta Jana Měchury, Terezií Měchurovou, ačkoliv mu rodina i rodinný lékař Václav Staněk sňatek rozmlouvali s odůvodněním, že Terezie má těžkou srdeční vadu a není pro manželství způsobilá. S Terezií vychoval dvě děti, syna Jana (budoucího přírodovědce), a dceru Marii, později provdanou za Františka Ladislava Riegera. Jejich vychovatelem byl Václav Vladivoj Tomek, který ve svých Pamětech popsal těžkou práci, kterou měl zejména s hyperaktivním a neposlušným Janem. Díky dobrému majetkovému zabezpečení rodiny Měchurových a později také rodiny svého zetě Františka Ladislava Riegera, mohl Palacký psát své dílo v klidu rodinných panství, jednak ve víkendovém Červeném domě (též zvaném Červený lis) v Praze - Libni, a dále na zámcích v Otíně, Chocomyšli nebo v Lobkovicích u Mělníka. S ohledem na chatrné zdraví své manželky (měla srdeční vadu), kterou Palacký velmi a stále miloval, rodina jezdila často do lázní, nejčastěji na francouzskou Riviéru do Nice (Nizza), také do okolí Neapole.

Stavovským historiografem.

V roce 1827 s ním začaly vyjednávat české stavy, které jej chtěly po smrti Františka Pubičky jmenovat do pozice oficiálního stavovského historiografa. Pro určité komplikace byl opravdu jmenován až 1838, plat ovšem dostával již mnohem dříve s tím, že měl dokončit Pubičkovy Chronologische Geschichte Böhmens. Protože však toto dílo bylo v 30. letech metodicky i koncepčně zastaralé, začal Palacký usilovat o možnost sepsat české dějiny úplně nově, na základě pramenných fondů i diplomatického charakteru a s ohledem i na sociální, hospodářský, náboženský a kulturní vývoj státu. Stavy po usilovném přesvědčování svolily v březnu 1831. Výsledkem takto nově pojatých českých dějin se staly "Geschichte von Böhmen" (1836–1867).  V letech 1827–1848 cestoval po archivech celé Evropy, aby vytěžil písemné prameny k českým dějinám. Začal v Čechách archivem v Třeboni, pokračoval v Drážďanech, Lipsku a Berlíně. Nejdéle pobýval v Itálii v Římě, kde se spřátelil s malířem Josefem Vojtěchem Hellichem, dále v Udine, Perugii, Padově, Benátkách, Florencii, Neapoli, velmi často studoval ve Vídni i v dalších městech monarchie. Přátelil se dále s Jánem Kollárem, Karlem Havlíčkem Borovským, Egonem Ebertem, či s lékaři Heldem a Staňkem. V roce 1829 vytvořil projekt české encyklopedie, který po slibném začátku ztroskotal a z kteréhožto pokusu vznikla roku 1831 Matice česká, jejímž úkolem bylo financovat české knihy, které by nemohly jako nelukrativní vyjít u soukromých vydavatelů. Českou encyklopedii vydal až jeho zeť František Ladislav Rieger pod názvem "Riegrův slovník naučný". Od roku 1829 byl řádným členem Královské české společnosti nauk, sekretářem (1839–1844), direktorem (předsedou) pak v letech 1835–1836 a 1868–1875.  V roce 1840 vyšel první díl "Archivu českého", edice česky psaných historických pramenů, která obsahovala i podklady pro další díly "Geschichte von Böhmen". Na tvorbě této edice se podíleli také V. V. Tomek a K. J. Erben, kteří společně s Palackým prozkoumávali archívy a opisovali listiny. S Tomkem začal posléze Palacký počítat jako se svým zástupcem ve funkci stavovského historiografa.  V době, kdy připravoval k vydání třetí díl svých "Geschichte von Böhmen" (který měl obsahovat vývoj státu v době předhusitské a husitské), již během publikování dílčích prací a dále při schvalování konečné verze se dostal do konfliktu s rakouskou cenzurou, neboť ta jej obvinila, že podání počátků husitství je namířeno proti katolické církvi (a to i přesto, že se Palacký, byť protestant, úzkostlivě snažil své náboženské cítění do vědecké práce nevměšovat).  Od roku 1844 pracoval na českém překladu tohoto díla, nicméně nejednalo se o čistý překlad, do značné míry v české verzi prohloubil historiografickou reflexi českých dějin a kladl větší důraz na české obyvatelstvo jako nositele českých dějin. Roku 1848 vyšel první díl jeho vrcholného díla "Dějiny národu českého v Čechách a v Moravě".

Vstup do politiky roku 1848.

Po rozšíření zpráv o revoluci ve Francii v únoru 1848 zastával František Palacký názor, že české národní hnutí by se nadále mělo držet legálních prostředků, stavěl se proto velmi rezervovaně vůči aktivitám Svatováclavského výboru a na počátku dubna se zapojil raději do aktivit prozatímní guberniální komise, kterou ustanovil šéf zemské správy hrabě Rudolf Stadion jako protiváhu Svatováclavského výboru. Palacký se zároveň vcelku neúspěšně snažil mírnit rostoucí napětí mezi Čechy a Němci a přesvědčit české stavy, aby přijaly za své zásady liberálního konstitucionalismu.  Velmi záhy si však Palacký získal roli politického vůdce českého národního hnutí, když nejdříve 8. dubna 1848 anonymně v Národních novinách publikoval článek, v němž zdůvodnil, proč se Češi nemohou podílet na německém národním sjednocení a poslat své zástupce do frankfurtského parlamentu, a vzápětí 11. dubna 1848 „Psaním do Frankfurtu“ s obdobným zdůvodněním odmítl pozvání stát se členem přípravného výboru tohoto parlamentu. Palacký v „Psaní do Frankfurtu“ rovněž rozvíjel koncept austroslavismu, aniž by si ovšem uvědomil, že idea rakouského státu zastřešujícího různorodé rovnoprávné národy nejen odporuje zájmům německého sjednocovacího hnutí, ale také polským a maďarským nacionálním snahám, a navíc že realizace austroslavistického konceptu by velmi omezila politický vliv habsburské dynastie v Německu.  10. dubna 1848 byla prozatímní guberniální komise sloučena se Svatováclavským výborem. Členem takto vzniklého Národního výboru se stal i Palacký. Jako jeden ze zástupců Národního výboru se také na konci dubna účastnil vyhroceného jednání s delegáty frankfurtského výboru. Dne 8. května Palacký dostal překvapivou nabídku stát se ministrem vyučování, zejména kvůli odlišnému názoru ministra vnitra Franze Pillersdorfera na frankfurtský parlament. Naopak nabídku nového guberniálního prezidenta Lva Thuna, aby zaujal místo v provizorní zemské vládě, Palacký 30. května přijal jako šanci podpořit Thunovy autonomistické snahy. Když si však uvědomil, že ve skutečnosti jde Thunovi o získání kontroly nad členy Národního výboru, o vymanění se z vlivu „revoluční“ vídeňské vlády a o vytvoření základny ke kontrarevoluci, provizorní zemskou vládu 12. června opustil.  Mezitím se v Praze začal připravovat Slovanský sjezd. Thun s jeho pořádáním souhlasil, když se mu Palacký zaručil, že na něm slovanské národy vysloví podporu habsburské monarchii. Palacký však ve své intenzivní snaze vtisknout sjezdu austroslavický ráz příliš neuspěl, neboť do Prahy se sjelo i značné množství zástupců ze slovanských území mimo habsburskou monarchii (zejm. delegáti polské emigrace ve Francii nebo ruský emigrant Michail Alexandrovič Bakunin), kteří na zachování monarchie neměli žádný zájem. Palacký tedy sice z pozice sjezdového předsedy sjezd 2. června zahájil, nedokázal však nabídnout takový program, který by dokázal překlenout různorodé zájmy zástupců jednotlivých národů. Sjezd byl předčasně ukončen již 12. června kvůli vypuknutí povstání v Praze.  Během povstání se Palacký snažil zprostředkovat kompromis mezi povstalci a vojskem a přiměl radikální studenty k propuštění zajatého guberniálního prezidenta Thuna. I přes svou umírněnost se Palacký nevyhnul nařčení, že prý byl původcem revolučního komplotu a že Slovanský sjezd měl ve skutečnosti představovat ideovou přípravu na válku Slovanů proti Němcům.

Říšský poslanec.

Ve volbách do ústavodárného parlamentu byl František Palacký zvolen za volební obvod Praha-město II a zaujal vůdčí roli mezi českými poslanci z Čech a Moravy. Jako člen ústavní subkomise vypracoval již 5. srpna 1848 návrh rakouské ústavy, jež obsahoval principy austroslavismu a snažil se najít rovnováhu mezi centralismem a federalismem. V parlamentním plénu však místo projednání tohoto návrhu bylo upřednostněno jednání o palčivější otázce zrušení poddanství. Mezitím jej manželka Terezie v korespondenci v konzervativním duchu nabádala, aby se ve Vídni nestal přílišným demokratem, a vyjadřovala přání, aby se vzdal poslaneckého mandátu a raději se věnoval bezpečnějšímu povolání historika. Proti těmto doporučením se Palacký ohradil, na druhou stranu ovšem 2. září podruhé odmítl nabídku pozice ministra kultu a vyučování.  Když 6. října 1848 vypukla ve Vídni další revoluční vlna, čeští poslanci raději město opustili a 22. října vydali deklaraci, že usnesení parlamentu nepovažují za závazná, protože jsou prý vynucena revolučním terorem. Stejné tvrzení zopakoval ve svém prohlášení 24. října i Palacký, jenž navíc požadoval bezodkladné přeložení sněmu do Kroměříže, kde ústavodárný sněm 22. listopadu 1848 skutečně zahájil své jednání. Palacký se na obnoveném sněmu snažil vytvořit klub slovanských poslanců, jehož austroslavistické zaměření však stěží mohlo přilákat haličské Poláky.  Vzhledem k posledním revolučním neúspěchům velkoněmců v Německu a ve Vídni se nicméně Palacký mylně domníval, že právě austroslavismus má za dané situace nebývale velké šance na prosazení. Jen pomalu si uvědomoval, že porážka vídeňské revoluce znamená především vítězství reakce, že nový císař František Josef I. toleruje jednání sněmu z pouhé nezbytnosti a že vláda Felixe Schwarzenberga hodlá jednat nezávisle na sněmu. Nakonec nad Palackého federalistickým návrhem ústavy získala navrch centralistická předloha Kajetana Mayera, a frustrovaný Palacký se proto počátkem února vzdal funkce místopředsedy v ústavním výboru.  Večer 6. března 1849 se František Palacký a další poslanci sešli s ministrem vnitra Franzem Stadionem, který jim oznámil, že následujícího dne bude kroměřížský sněm rozpuštěn a oktrojována Stadionova ústava. Palackého tento vývoj událostí zaskočil a stejně jako ostatní čeští politici nevěděl, jak se po rozpuštění sněmu zachovat, a tak doporučoval zachovat klid a počkat na další vývoj událostí. Sám se z veřejného života stáhl, jelikož byl unaven politickými spory na půdě parlamentu a protože se chtěl věnovat své rodině a práci historika, které v posledním roce zanedbával. Po vyhlášení stavu obležení na Prahou kvůli Májovému spiknutí Palacký pobýval mimo Prahu na studijních a léčebných pobytech.

Ústup do ústraní.

Ještě na konci roku 1849 v sobě František Palacký choval naději, že se vymoženosti revolučních let 1848–1849 podaří udržet a že represe postihnou jen radikální demokraty. Ve skutečnosti dalo české místodržitelství Palackého na seznam „zkompromitovaných“ osob, jež měly být policejně sledovány. V srpnu 1850 byl sice ještě zvolen do pražského širšího městského výboru, ale když v březnu 1851 vystoupil proti návrhu udělit čestné občanství Felixi Schwarzenbergovi, donutily jej úřady odejít z politiky, čímž ostatně vyslyšel i přání své manželky. Kvůli úřednímu tlaku se v únoru 1852 vzdal i funkce předsedy výboru pro stavbu Národního divadla poté, co zorganizoval úspěšnou sbírku na zakoupení pozemku pro divadlo. Palacký tak chtěl svou energii investovat do rozvoje činnosti Českého muzea, významné osobnosti jako Šafařík či Čelakovský se ovšem odmítli na projektu naučného slovníku podílet a v červenci 1852 mj. kvůli agitaci Palackého odpůrců nebyl znovuzvolen do muzejního výboru.  Následující léta trávil Palacký prací na zámku Lobkovice, který Terezie Palacká zdědila po smrti svého otce roku 1852, studijními pobyty ve Francii a Německu, během nichž byl občas sledován rakouskými agenty. Palacký dále pracoval na svém historickém díle, zejména na dalších dílech "Geschichte von Böhmen", které se však stalo zdrojem sporů s českým zemským výborem, jenž se z pozice financující instituce postavil proti Palackého záměru vydávat toto dílo originálně v češtině namísto v němčině.  Roku 1858 se Palacký zapojil do práce na Riegrově Slovníku naučném, jehož autorský kolektiv sestával i z osob, kteří se Palackého v posledních letech z politických důvodů stranily (např. Václav Vladivoj Tomek). Stejného roku vydal také několik článků, v nichž ve sporu o Rukopisy hájil jejich pravost, což jej názorově sbližovalo s některými členy „vládní strany“ (zejm. s Josefem a Hermenegildem Jirečkem, kteří začínali být zklamáni, že ani přes svou loajalitu vůči vládě nemohou příliš realizovat své představy o českém kulturním obrození.  Ačkoli Palacký v letech 1859–1860 pobýval v Nice, k válce v Itálii se v podstatě nevyjadřoval, vůči náznakům liberalizace poměrů v Rakousku byl skeptický, politickou iniciativu přenechával svému zeti F. L. Riegerovi a omezil se na spolupodepsání Riegrova memoranda o potřebách českého národa z 14. června 1860. Svůj podíl na tom měla těžká nemoc Terezie Palacké, jež během návratu do Čech 18. srpna 1860 zemřela.

Otec českého národa.

Z období neoabsolutismu František Palacký vyšel podle Jiřího Štaifa jako nezpochybnitelná morální autorita české národní společnosti. Dokonce i radikální demokraté mu byli již na počátku 60. let 19. století přiznat titul „Otce národa“, který jako dějepisec neúnavně vychovával český národ. Respekt vůči Palackému projevily i mnohé obce, jež mu udělily čestné občanství. Veškeré projevy většinou nekritické úcty nicméně vedly Palackého k autoritativnosti.  Autoritu Palackého potvrdil i císař František Josef I., jenž jej jako prvního Čecha nešlechtického původu v dubnu 1861 jmenoval doživotním členem panské sněmovny. Palacký v ní kritizoval Únorovou ústavu a prosazoval autonomní práva zemských sněmů, tíživě však cítil, že jeho projevy nemají kýžený ohlas, a tak v září 1861 vyhlásil pasivní rezistenci vůči panské sněmovně a až do své smrti se pak již do ní nevrátil.  Palacký se proto mnohem více soustředil na zachování své vůdčí role mezi poslanci Českého zemského sněmu, do něhož byl zvolen ve volbách roku 1861 hned ve čtyřech volebních obvodech, přičemž mandát přijal za volební obvod Karlín v kurii venkovských obcí. Na půdě zemského sněmu pak neúspěšně prosazoval zejména volební reformu, jež měla odstranit nevyváženost českojazyčných a německojazyčných volebních obvodů. Angažoval se také českého spolkového života, zejména roku 1862 spoluzakládal spolek Svatobor, jako jehož předseda pak působil až do roku 1875. Roku 1868 mu bylo svěřeno slavnostní poklepání na základní kámen Národního divadla a patřil k čelným řečníkům na různých národních oslavách, což vedlo k přezdívce Otec národa.  Palackého snahy o posílení kolektivního českého vědomí začala záhy narušovat mladá generace českých liberálů, která nehodlala Palackého názory nekriticky přejímat, což si Palacký bral velmi osobně. Rodící se mladočeská frakce nesouhlasila zejména s odporem Palackého vůči polskému povstání roku 1863 a demokratizaci volebního práva. Když Palacký nemohl prosadit své vize uspořádání státu ani na říšské, ani na zemské úrovni, sepsal je alespoň roku 1865 v pojednání "Idea státu rakouského", obsahující i proslulou větu "„Byli jsme před Rakouskem, budeme i po něm!“" Rakousko-uherskému vyrovnání roku 1867 ovšem čeští politici s Palackým a Riegerem v čele nedokázali zabránit, neboť nedokázali získat účinnou podporu ani v Rakousku, ani ve Francii, ani v Rusku, kam česká delegace vykonala „pouť“. V reakci na rakousko-uherské vyrovnání pak 81 poslanců zemského sněmu v čele s Palackým a Riegerem vydalo 22. srpna 1868 české státoprávní prohlášení (státoprávní deklarace českých poslanců).  Roku 1867 Palacký opět v obvodu Karlín obhájil mandát v českém zemském sněmu, a to při volbách v lednu i v březnu 1867. Kvůli neúčasti na jednání byl v září 1868 sice s dalšími českými poslanci zbaven mandátu, v září 1869 však byl zvolen znovu, stejně jako v řádných volbách roku 1870. V zemských volbách roku 1872 byl zvolen za městskou kurii v obvodu Praha-Nové Město. Pokračoval ale v pasivní opozici a byl periodicky zbavován mandátu a opětovně volen v doplňovacích volbách roku 1873, doplňovacích volbách roku 1874, 1875 a 1876.  Roku 1865 Palacký vydal poslední díl "Geschichte von Böhmen", které tak dovedl do roku 1526. V následujících letech se dostal do ostré historiografické polemiky se spolkem česko-německých historiků (Konstantin Höfler, Ludwig Schlesinger, Julius Lippert), na druhou stranu se mu dostalo ocenění od Matice slovenské, historické společnosti v Krakově a Lublani. Roku 1866 pak obdržel od císaře řád Železné koruny II. třídy, na jehož základě si mohl nárokovat šlechtický titul, tohoto práva ovšem nikdy nevyužil. Nakonec v letech 1868–1875 zastával pozici prezidenta Královské české společnosti nauk.  František Palacký zemřel 26. května 1876. Jeho pohřeb se stal celonárodní tryznu, které se zúčastnilo desetitisíce truchlících. Po rodinném rozloučení se zesnulým bylo jeho nabalzámované tělo vystaveno v zasedací síni Staroměstské radnice a 31. května pak převezeno na hřbitov v Lobkovicích, kde bylo pohřbeno.

Palackého filozofie dějin.

Rozsáhlé Palackého historické dílo se stalo milníkem české historiografie. Celé nadcházející generace historiků se vlastně ve svém díle vůči němu a jeho pojetí musely nějakým způsobem vymezit. Jeho tvorba nebyla jen shlukem historických faktů, chronologicky seřazených. Podle Palackého historie představovala organický celek skutečností protknutý hlavní linií (ideou). Proto také jako jeden z prvních českých historiků detailně studoval nejen politické dějiny, ale i dějiny státoprávní (vliv polského historika W. A. Maciejowskeho), sociální, umění, vědy či dějiny každodennosti. Palacký pod vlivem Hegelovy dialektiky považoval za hlavní linií českých dějin neustálý zápas Slovanů a Němců. Těmto dvěma principům také přiřadil určité charakteristiky. Pro ten německý byla typická podnikavost, řemeslná dovednost, politická organizovanost, ale také výbojnost a náboženská agilnost. Naopak pro Slovany měla být typická rovnost, mírumilovnost, ale i sklon k anarchii.  Na světové úrovni to pak byla polarita dvou sil, které se neustále ovlivňovaly a střetávaly (tyto síly mohou být vyjádřeny různě: svoboda – autorita, demokracie – feudalismus, věda – víra). Tento boj dvou sil ať již na národní či světové úrovni Palacký nepovažuje za neúrodný. Naopak neustálá konfrontace rozšiřuje obzor, je semeništěm nových myšlenek či může vést ke smiřování protikladů. Palackého výklad si takto v podstatě vznášel nárok i na pedagogické a poučné poslání. Myšlenka české státnosti, často v boji s německým elementem, byla závazkem, který se nesl napříč generacemi.  Vrcholem českých dějin je pro něj bezesporu husitství, které tvoří páteř jeho hlavního díla. Především klade do popředí myšlenkový a sociální obsah husitství a to i radikálního křídla představovaného Žižkou, Želivským a tábority. Staví se tak do určitého kontrastu proti starší osvícenecké historiografii (Jungmann nebo Dobrovský), která se vůči husitství většinou vyhrazovala.  Dále se zachovala část jeho korespondence s významnými osobnostmi této doby a značné množství novinových článků.

František Palacký (14. června 1798 Hodslavice – 26. května 1876 Praha-Nové Město) byl český historik, politik, spisovatel a organizátor veřejného kulturního a vědeckého života v soudobé Praze. Je považován za zakladatele moderního českého dějepisectví, má přezdívku "Otec národa."