Charakteristika.

Příkaz codice_1 slouží k manipulaci s tabulkami Xtables (které používá Netfilter) a v nich umístěných řetězců () složených z pravidel. Pravidla slouží k ovlivňování průchodu paketů jádrem operačního systému (resp. jeho subsystémem, který nazýváme TCP/IP stack). Za pomoci tohoto nástroje tak mohou být vytvořeny různé druhy pravidel, který tento průchod ovlivní (povolen, odmítnut, změněn apod.). Systém pravidel vytváří firewall (kontrola přístupu), umožňuje nastavení NAT (modifikace procházejících paketů), sledování procházejících paketů, jejich analýzu a podobně.  Nástroj iptables vyžaduje ke své funkci administrátorská oprávnění, a proto musí být spuštěn uživatelem root, jinak nebude fungovat. Program je většinou umístěn v "/usr/sbin/iptables". Iptables jsou součástí jádra Linuxu verze 2.6 a 2.4. Ve starších verzích se používal nástroj ipchains (2.2) a ipfwadm (2.0).

Shrnutí funkce.

Rámec Xtables, užívaný ip_tables, ip6_tables a arp_tables umožňují definovat tabulky obsahující sady pravidel sdružovaných do řetězců (), které definují zacházení s jednotlivými pakety. Existuje několik základních tabulek (INPUT, OUTPUT, FORWARD,...), do kterých lze přidávat pravidla, měnit jejich nastavení a je možné vytvářet další tabulky a zapisovat pravidla, které jejich průchod vyvolají. Každý příchozí či odchozí paket musí projít alespoň jednou tabulkou.

Základní syntaxe.

iptables [tabulka] [akce] [chain] [ip_část] [match] [cíl] [cíl_info]

Parametr tabulka.

Existují tři základní typy: filter (výchozí), nat a mangle. Přepínač –t definuje, o který typ se jedná (např.: iptables -t nat). Každý typ tabulky má vlastní systém pravidel.

Parametr akce.

Nejpoužívanější příkazy (přeložený výtah z manuálové stránky):  Politika (policy) v iptables je implicitní pravidlo, které se uplatní, pokud paket projde všemi pravidly, aniž by byl akceptován (ACCEPT). Implicitně je nastaveno na „povolit vše“ (ACCEPT). Při vytváření firewallu se obvykle uplatňuje princip „co není povoleno, je zakázáno“. K nastavení implicitního pravidla se používá přepínač -P. Volby jsou buď povolit (ACCEPT) nebo zahodit (DROP).  Příklad nastavení, které nastaví implicitní pravidlo na zahození všech příchozích paketů:  První nastavujeme protokol. Standardní protokoly jsou ICMP, UDP, TCP nebo ALL. Lze použít také protokoly uvedené v "/etc/protocols". Protokol definujeme přepínačem -p (--protocol), je-li za přepínačem použit vykřičník, znamená to negace, tedy platí vše ostatní, kromě negovaného. Př.:! -p UDP. (dříve bylo možné uvádět i ve tvaru -p! UDP, v současnosti je tento zápis zastaralý )  nastavení zdrojové IP adresy definuje přepínač -s (--src,--source), nastavení cílové adresy definuje přepínač -d (--dst,--destination). Jestliže není použita výchozí maska sítě, může být použit zápis ve tvaru 192.168.0.1/24 nebo 192.168.0.1/255.255.255.0.  Pro zjištění, odkud paket přišel, použijeme přepínač -i (--in-interface). Chceme-li zjistit, které zařízení se právě snaží opustit, použijeme přepínač -o (--out-interface).  Při použití přepínače -j (--jump) určujeme dvě možnosti – ACCEPT (pustí paket dále) nebo DROP (paket zahodí).

Parametr ip_část.

Příklad: Všechny pakety, které přijdou na eth0 z jiné adresy než 192.168.0.1, budou zahozeny.  Popis příkladu:

iptables je v informatice název pro user space nástroj v Linuxu, který slouží pro nastavování pravidel firewallu v jádře. Pravidla firewallu mohou být stavová i nestavová a mohou ovlivňovat příchozí, odchozí i procházející IP datagramy. Pravidla jsou v jádře zpracovávána několika netfilter moduly.


Jména.

Pa-ta šan-žen byl pseudonym, jeho vlastní jméno bylo Ču Ta (), mnišské jméno Čchuan-čchi (), zdvořilostní jméno Žen-an (), užíval i řadu dalších pseudonymů a přezdívek.

Život a dílo.

Narodil se v jedné z vedlejších větví dynastie Ming, byl vzdáleným potomkem Ču Čchüana, knížete z Ning a 17. syna Chung-wua, zakladatele a prvního císaře říše Ming. Dostalo se kvalitního konfuciánského i uměleckého vzdělání, v rodině tradičního. Po pádu říše Ming a smrti otce roku 1644 ztratil privilegované postavení, před mandžuskými dobyvateli Číny se musel skrývat v horách, a nakonec roku 1648 vstoupil do buddhistického kláštera a stal se mnichem. Od konce 70. let 17. století se začal vracet do světského života, v němž se živil jako profesionální malíř. patrně z těžkých let skrývání a strachu mu do konce života zůstaly psychické problémy, nějakou dobu dokonce nemluvil.  Maloval zpravidla tuší přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“, květiny, ovoce, zeleninu, bambus, skály, stromy, ptáky a zvířata; používal rozmývanou tuš. Jeho obrazy „květin a ptáků“ jsou ovlivněny stylem mingských Čchen Čchuna a Sü Weje, a jejich snahou o vystižení duchovní podstaty zobrazovaného. Při malbě krajin, které pojednával v brilantní zkratce, se inspiroval přístupem umělců 10. století Tung Jüana a Ťü-žena.  Patřil mezi malíře-individualisty raného čchingského období (vedle Š’-tchaoa), tvořící v opozici vůči převládající ortodoxii. Za života i po smrti nepatřil mezi významné umělce, cenili si ho pouze někteří japonští sběratelé. V Číně byl vyzdvižen až počátkem 20. století, kdy kritici ocenili jeho kreativní novátorství a vyzdvihli ho jako protimandžuského vlastence.

Pa-ta šan-žen (, volně „Horal osmi výšin“; asi 1626– asi 1705) byl čínský malíř raně čchingského období. Maloval především přírodní motivy v žánru „květin a ptáků“.


Statut.

Celebration má oficiálně statut statistické územní jednotky evidované statistickým úřadem Spojených států amerických (náležící do oblasti "Orlando–Kissimmee Metropolitan Statistical Area"). Celebration je oficiálně vedena jako komunita (nikoli obec), taktéž nespadá pod katastr žádné obce, nicméně zastavěná oblast Celebration o výměře 27,7 km2 čítá na cca 9500 rezidentů a sama o sobě má charakter menšího amerického městečka jižanského rázu (taktéž neoficiálně se o Celebration referuje jako o městu či městečku).

Historie.

Celebration bylo založeno v letech 1993-1994 dceřinou firmou "Disney Development Company" na pozemku o rozloze asi 20 km2 v okresu "Reedy Creek Improvement District". Celkové investice činily přibližně 2,5 miliardy dolarů. Městskými architekty byli "Cooper, Robertson & Partners" a Robert A. M. Stern; prvky v okolní krajině pak vznikly podle návrhu prominentní sanfranciské firmy EDAW. Jako jednotný architektonický sloh byl zvolen tamní jižanský rezidenční styl z počátku 20. století, s typickými dřevěnými a cihlovými stavbami. Pro Celebration specifická je též nízká hustota zástavby, absence obytných výškových staveb a více místa pro zeleň.První fáze vývoje rezidenční části se ale naplno rozběhla až v roce 1996 a od té doby prošla fázemi staveb jejich jednotlivých oblastí, navanými "villages" (vesnice). Ty zahrnují "Celebration Village", "West Village" a "Lake Evalyn"; v další fázi pak "the North Village", "South Village", "East Village" a "Aquila Reserve"; a nakonec a "Artisan Park". Sám ředitel Michael Eisner věnoval rozvoji Celebration zvýšené úsilí (projekt měl vyhovovat firemní vizi "Experimental Prototype Community of Tomorrow", EPCOT).

Služby.

V prvních fázích komeční budovy Walt Disney Company zabíraly větší část města; v průběhu nárůstu komunity většina z nich stáhla. O energetické a komunikační služby městečku se starají společnosti "Smart City Telcom" a "Reedy Creek Energy Services", které jsou obě řízeny Walt Disney Company.  Město má svoji hasičskou zbrojnici, poštu (i přesto, že Celebration nemá vlastní ZIP kód), školu, banku a nemocnici. Poblíž se nachází golfové hřiště s kurzy golfu.  Služby městečka zahrnující vzdělání, zdravotnictví a technologie byly plánovány od samotného začátku experty v těchto oblastech, pod supervizí CEO společnosti Disney.

Obyvatelstvo.

Přestože na celém území Celebration žije kolem 9500 lidí, v samotném centru je to jen něco málo přes 2700 (952 domácností a 716 rodin). Přes 93,5 % obyvatel Celebration jsou běloši. Roční příjem obyvatel se pohybuje kolem 160 % celostátního průměru.

Komunity.

Obyvatelé Celebration mají mnoho komunit, z toho osm náboženských (sedm křesťanských a jednu židovskou).

Slavnosti.

Celebration každý rok hostí několik událostí, které jeho komunita pořádá. Ve výročí Dne nezávislosti se v Celebration koná slavnostní ohňostroj.

Doprava.

Silnice zvaná World Drive spojuje Celebration se zábavním parkem Walt Disney World Resort. Uvnitř města se její obyvatelé přepravují buď na kole, pěšky nebo elektromobily.

V populární kultuře.

Celebration bylo od svého vzniku místem děje několika málo seriálů, dokumentů, radiových show nebo knížek. Děj byl do Celebration zasazen např. v epizodě "Crime Aid" amerického seriálu "The Office", dalším televizním seriálu "How to Start Your Own Country", show radiové stanice NPR "Wait Wait... Don't Tell Me!" nebo dokonce muzikálu "Avenue Q".

Kritický pohled.

Značná část děl, která Celebration zmiňují, se však o městečku, jeho stylu a koloritu, a jeho obyvatelích vyjadřují kriticky. Eric Petersen nabízí v písni "Every Town Will Celebrate" satirický pohled na město; obdobně tak skupina Chumbawamba ve své písničce "Celebration, Florida" z alba WYSIWYG se nese v duchu satiry a „nostalgie po čase, který si nemohou pamatovat“.  Román "Candor" o mladíkovi ze střední Floridy, ve které Celebration leží, byl napsán bývalým obyvatelem tohoto městečka a ostatní postavy popisuje jako konzumenty s vymytým mozkem. V románu je zmíněno několik lokací, které odpovídají místům v centru Celebration. V eseji "Species-On-Species Abuse" její autorka Sarah Vowellová zase jízdu na kole přes Celebration netypicky v některých aspektech přirovnává v masakru na Columbine a ději knížky Velký Gatsby.  Celebration taktéž našlo zmínku v dokumentárním filmu. Dokument The Corporation, zabývající se rostoucím vlivem nadnárodních korporací nad zbytkem společnosti, Celebration představuje jako další krok postupné nadvlády prostřednictvím vlastnictví korporací nad lidmi. Stejně tak vytýká, že městečko bylo vytvořeno za účelem zisku společnosti Walt Disney a zasazení jeho „dokonalého předměstí“ je nerealistické až směšné a místo tradice s kořeny se v případě jeho architektury jedná o falešnou imitaci.  Ve knize No Logo kanadské publicistky Naomi Kleinové (ve které mj. popisuje vývoj komerce a reklamy ve smyslu vztahu zboží, produktů a zákazníků) je Celebration zmíněna jako příklad „komerční nirvány“ – zatím nejvyšší mety v cestě korporací za upoutání si svých zákazníků, která je mnohem bezprostřednější a pokročilejší než prostší formy reklamy a marketingu. Kleinová také upozorňuje na zajímavý paradox: v Celebration nejsou žádné reklamy – podle ní to souvisí právě se skutečností, že Celebration je komerční město jako takové a Walt Disney Company jako „vlastník města“ má právo určovat si podmínky, které by v běžném městě nebyly možné – zákaz reklamy (konkurence) je podle Kleinové jednou z nich.

Celebration, Florida je komunita v okrese Osceola County amerického státu Florida. Jedná se de facto o první komerční městečko na světě. Vlastníkem je společnost Walt Disney Company.


Dějiny.

Milánské vévodství založil roku 1395 pán Milána Gian Galeazzo Visconti. Když roku 1447 vládnoucí rod Viscontiů vymřel v mužské linii, prohlásil se Milán republikou (Ambrosiánská republika) navzdory faktu, že vévoda Karel Orleánský byl legitimním nástupcem na milánský trůn. Avšak vévoda z Orléans své nároky nedokázal prosadit a ani Ambrosiánská republika neměla dlouhého trvání. Italský žoldnéř a dobrodruh Francesco I. Sforza, který se oženil s poslední nelegitimní dcerou z rodu Viscontiů, se roku 1450 zmocnil Milána a prohlásil se vévodou.  V roce 1498 se nový orléanský vévoda stal francouzským králem jako Ludvík XII. V boji o milánský vévodský stolec si Ludvík XII. počínal mnohem důrazněji než jeho otec. Roku 1499 Francouzi vtrhli do severní Itálie a vyhnali sforzského vévodu Ludovica. Až do roku 1513 v Miláně vládli Francouzi, kteří byli v tomto roce ze země vyhnáni Švýcary. Ti do Milána dosadili Ludovicova syna Massimiliana Sforzu. Jeho vláda však netrvala dlouho. Roku 1515 francouzská armáda, tentokrát pod velením nového krále Františka I., do severní Itálie přišla znovu a v bitvě u Marignana vybojovala kontrolu nad oblastí a vévodu Massimiliana zajala. Roku 1521 byla Francie z Milána znovu vytlačena, tentokrát Rakušany, a ti na trůn dosadili Massimilianova mladšího bratra Francesca II.  Následovala těžká porážka Francie v bitvě u Pavie roku 1525, ale když se zdálo, že císař Karel V. začíná pomocí vojska dominovat v Itálii, Francesco II. se spolu s Benátkami, Florencií, papežem Klementem VII. a Francií spojil proti římsko-německému císaři. Tento krok měl za následek rychlé vyhnání Francesca II. z Milána císařskými vojsky. Francesco II. si však podržel pod kontrolou ostatní města vévodství, a do Milána byl znovu dosazen mírovou dohodou z Cambrai roku 1529.  Po Franceskově smrti roku 1535 (bez legitimního dědice) znovu vyvstala otázka nástupnictví. Milánské vévodství si nárokoval jak francouzský král, tak římsko-německý císař. Milán měl však pod kontrolou císař Karel V., který nakonec novým vévodou učinil svého syna Filipa. Moc španělské koruny nad Milánem byla nakonec uznána i Francií dohodou z Cateau-Cambrésis roku 1559.  Milánské vévodství zůstalo ve španělských rukách až do počátku 18. století, kdy vypukly války o dědictví španělské a oblast Milána byla dobyta Rakouskem. Smlouva z Bádenu, kterou skončila válka roku 1714, připojila Milánsko k Rakousku. Pod rakouskou nadvládou zůstalo vévodství až do roku 1796, kdy ho opět obsadila francouzská armáda pod velením tehdejšího generála Napoleona Bonaparta.  Smlouvou z Campo Formia roku 1797 se Rakousko vévodství milánského vzdalo a Napoleon z něj vytvořil centrální část nové Cisalpinské republiky. Poté, co se sám prohlásil francouzským císařem, přetvořil Napoleon tuto republiku na první Italské království.  Po Napoleononově porážce rozhodl 9. června 1815 Vídeňský kongres, že Milánské vévodství již nebude obnoveno, a jeho území se stane součástí Království lombardsko-benátského pod nadvládou Rakouska. Království lombardsko-benátské poté existovalo až do roku 1866, kdy jeho území bylo přivtěleno do nově vzniklého Italského království.

Milánské vévodství (italsky "Ducato di Milano", latinsky "Ducatus Mediolani" nebo "Ducatus Mediolanensis") byl stát ležící v severní Itálii existující v letech 1395–1797. Milán byl součástí Svaté říše římské a vládlo zde několik dynastií. Ačkoliv během staletí se území ovládané milánskými vévody měnilo, většinou vévodství zabíralo většinu moderní Lombardie, včetně Milána a Pavie, tradiční centra starého Italského království. Do 16. století byla součástí Milánského vévodství také Parma, která se poté odštěpila a stala se centrem nového Parmského vévodství.


Kvantita ve vědě.

Počítáním podobných předmětů (událostí atd.) vznikají kvantity diskrétní, celočíselné, kdežto měřením velikosti kvantity spojité. Ve středověku proniká pojem kvantity do přírodních věd (Roger Bacon, Nicolas d ́Oresme) a Mikuláš Kusánský kolem roku 1435 poprvé navrhuje, aby se věda věnovala především systematickému měření, zejména vážení různých látek. Z porovnávání vah se může podle něho dozvědět víc a hlavně spolehlivěji než zkoumáním smyslově poznatelných kvalit.  Tento program soustavného měření, který pak zahájili vědci 16. a 17. století, jim umožnil formulovat i fyzikální otázky a hypotézy matematicky. René Descartes odlišil smyslovou skutečnost tím, že jí přisoudil rozlehlost, tedy měřitelnou kvantitu, na rozdíl od „myslící věci“, která rozlehlá není. Velké úspěchy této „nové vědy“ (Galileo Galilei), která kvality tíže a síly nahradila měřitelnou vahou, vedly ke snaze převádět i další kvality na měřitelné čili kvantitativní veličiny. Postupně se tak podařilo měřit a tedy kvantifikovat např. čas, teplotu, tlak, výšku tónu, barvu, tvrdost a další, až se během 19. století přírodní vědy začaly „kvalitám“ úplně vyhýbat a věnovat se pouze tomu, co se dá měřit. Zároveň se rychle rozvíjely i nejrůznější měřicí metody, standardizace jednotek a metod, statistické metody zpracování měření a podobně. Od začátku 20. století pronikají kvantitativní metody do dalších a dalších věd, například sociologie, psychologie, jazykovědy, politologie. Jejich kvantity vznikají obvykle statistickým zpracováním hromadných dat a od poloviny 20. století také z modelů.  Hlavní předností kvantitativního zkoumání je reprodukovatelnost a tedy také ověřitelnost (případně vyvratitelnost) číselných výsledků. Pokud se z nich podaří vhodnou hypotézou odvodit nějakou zákonitost, může pak sloužit i k předvídání budoucích událostí a k cílevědomému ovládání „přírodních sil“, jak si to představoval už Francis Bacon nebo René Descartes. Kvantitativní zkoumání ovšem potřebuje také hypotézy, které určují, co a jak měřit, a potom řídí interpretaci výsledků.

Kvantita či množství je údaj, odpověď na otázku „kolik?“ (?), „jak mnoho?“ – podobně jako kvalita odpovídá na otázku „jaký?“ (?) V jazyce se vyjadřuje příslovcem, číslovkou (sedm, tři a půl, několik, mnoho...), případně symbolem čísla (např. 17; 16,99; 7/8; 2π; XVI atd.).


Stavba.

Stavba prvních jednotek byla objednána v rozpočtovém roce 1941. Všechny torpédoborce této třídy byly spuštěny na vodu v letech 1942–1944, přičemž je stavělo 11 loděnic. Do operační služby vstupovaly v letech 1942–1945.

Konstrukce.

Základní výzbroj tvořilo pět dvouúčelových 127mm kanónů umístěných v jednohlavňových dělových věžích. Ty mohly vystřelit každé čtyři vteřiny a to na vzdálenost devět mil proti pozemním cílům a šest mil proti vzdušným cílům. Protiletadlovou výzbroj pak představovaly čtyři 28mm kanóny, doplněné čtyřmi hlavněmi ráže 20 mm. K boji proti hladinovým lodím protivníka torpédoborce dále nesly dva pětihlavňové 533mm torpédomety. Protiponorkové zbraně zastupovalo šest vrhačů a dvě skluzavky hlubinných pum. Složení výzbroje se však postupně měnilo, zejména protiletadlová výzbroj byla posilována a tvořily ji různé kombinace ráží 20 a 40 mm.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a dvě turbíny General Electric. Lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 38 uzlů.

Poválečné modernizace.

Po válce bylo 18 jednotek modernizováno na protiponorkové lodě. Výzbroj tvořily dva 127mm kanóny v jednohlavňových věžích, čtyři 76mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, osm 40mm kanóny ve dvouhlavňových postaveních, jeden systém Weapon Alfa, jeden Hedgehog a čtyři jednoduché 533mm torpédomety.

Operační nasazení.

Torpédoborce této třídy operovaly ve druhé světové, korejské či vietnamské válce. Ve druhé světové válce představovaly nejdůležitější americké torpédoborce. V boji jich bylo ztraceno 19 kusů a dalších šest bylo poškozeno tak těžce, že již nešly opravit.

Zahraniční uživatelé.

Celkem 14 zahraničních uživatelů – Argentina, Brazílie, Čínská republika, Chile, Itálie, Japonsko, Kolumbie, Korejská republika, Mexiko, Německo, Peru, Řecko, Španělsko a Turecko, provozovalo 32 torpédoborců této třídy.

Třída Fletcher byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Se 175 torpédoborci se jedná o nejpočetnější třídu torpédoborců v dějinách. Byly to rovněž první americké torpédoborce již od počátku vybavené radarem. Další evolucí těchto torpédoborců přitom vznikly další početné třídy "Allen M. Sumner" a "Gearing".


Dětství.

Ťia-ťing se narodil 16. září 1507, jeho vlastní jméno bylo Ču Chou-cchung, Ťia-ťing je jméno jeho panovnické éry. Jméno své éry si Ťia-ťing údajně vybral sám, ze své oblíbené kapitoly "Knihy dokumentů", přičemž "ťia" v čínštině znamená „zdokonalit, udělat skvělým“ a "ťing" „uklidnit“.  Byl nejstarším synem Ču Jou-jüana, od roku 1487 knížete ze Sing. Ču Jou-jüan byl čtvrtým synem mingského císaře Čcheng-chuy (vládl čínské říši Ming v letech 1464–1487) a jedné z jeho vedlejších žen, paní Šao. Matkou

Počátky vlády a reformy obřadů.

Nástup na trůn.

V Pekingu mezitím onemocněl a 20. dubna 1521 zemřel mingský císař Čeng-te (vládl 1505–1521). Čeng-te byl synem císaře Chung-č’a (vládl 1487–1505), staršího bratra Ču Jou-jüana. Ťia-ťing byl Čeng-teho bratranec a nejbližší mužský příbuzný.  Už před Čeng-teho smrtí velký sekretář Jang Tching-che, fakticky stojící v čele vlády mingské říše, připravil nástup Ťia-ťinga. Pět dní před Čeng-teho smrtí byl vydán edikt nařizující Ťia-ťingovi ukončit smutek a oficiálně převzít titul knížete ze Sing. V den císařovy smrti Jang Tching-che s podporou eunuchů ze správy obřadů v Zakázaném městě a císařovny vdovy Čang (matky zesnulého císaře) vydal edikt vyzývající knížete k příjezdu do Pekingu a nástupu na trůn. Věc byla kvůli mingskému nástupnickému právu nejistá. Totiž ačkoliv mingští císařové mívali řadu manželek, nástupnické právo měli pouze synové první z nich, císařovny, a pokus o dosazení potomka vedlejší manželky zákon

Velký spor o obřady.

Hlavním přáním nového panovníka bylo udělení císařské hodnosti zemřelému otci. Naopak Jang Tching-che požadoval k potvrzení legitimity nového císaře jeho formální adopci císařem Chung-č’, aby se tak stal mladším bratrem zemřelého Čeng-tea. Ťia-ťing a jeho matka však adopci odmítli, přičemž se odvolávali na znění povolávacího dekretu, kde o ní nebyla zmínka. Císař nechtěl své rodiče prohlásit za strýce a tetu. Naopak, „aby byly hodnosti uvedeny do souladu“, žádal o povýšení do císařského stavu pro své rodiče.  Zatímco většina úředníků souhlasila se zachováním přímé linie nástupnictví a podpořila Jang Tching-chea, císař argumentoval povinností k biologickým rodičům. Prosadil přijetí své matky jako císařovny vdovy, když přijela

Ctění rodičů a legitimizace vlády.

Roku 1530 císař nechal s biografií císařovny Ma a knihou "Pokyny pro vnitřní komnaty" císařovny Sü publikovat "Nü-sün" (, "Pokyny pro ženy", ve 12 "ťüanech") jejichž autorství bylo připsáno císařově matce. Dotyčné císařovny byly manželky zakladatele dynastie Chung-wua a prvního panovníka v nové větvi dynastie Jung-leho. Jung-lemu také císař změnil chrámové jméno, z Tchaj-cung na Čcheng-cu. Důvodem Ťia-ťingova zájmu o Jung-leho byl zřejmě precedens nástupu nové větve dynastie.  Císař také navrhoval převezení otce z mauzolea v Chu-kuangu do blízkosti císařského pohřebiště u Pekingu, nakonec pro něj vznikla jen

Další reformy obřadů.

Po vítězství ve sporu o obřady se císař začal zabývat revizí dalších rituálů a obřadů, přes nesouhlas řady úředníků. Změny zasáhly obřady prováděné panovníkem – koncem roku 1530 byly zavedeny oddělené oběti Nebesům a Zemi, Slunci a Měsíci.  Současně Ťia-ťing změnil tituly a formy ctění Konfucia. V Konfuciových chrámech zakázal obrazy, takže zůstaly pouze tabulky se jmény Konfucia a jeho následovníků. Změněna byla dispozice Konfuciova chrámu, když do jeho zadní části

Špičky vlády, císařovo okolí.

Eunuchové.

Důležité pozice v císařském paláci obsadil Ťia-ťing eunuchy, které s sebou přivedl z An-lu. V souvislosti s odvoláváním eunuchů spojených s předešlým panovníkem byly rušeny i některé eunušské posty v provinciích. Celkově však vliv

Velcí sekretáři.

Nejbližšími rádci císaře byli po roce 1524 Čang Fu-ťing a Kuej E, kteří se snažili vystrnadit z vlivných funkcí stoupence Jang Tching-chea, vesměs spojené s akademií Chan-lin, což v letech 1427–1428 vyústilo v čistku v pekingských úřadech a radikální personální obměnu akademie. Současně se ve velkém sekretariátu dvojice Čang Fu-ťing a Kuej E snažila omezit vliv prvního velkého sekretáře Fej Chunga. Jako jeho protiváhu zorganizovali návrat Jang I-čchinga, který v sekretariátu sloužil už v letech 1515–1516. V následujících letech se velcí sekretáři a s nimi spojené skupiny úředníků v boji o moc očerňovali mezi sebou. Na místě prvního velkého sekretáře nikdo dlouho nevydržel, mezi sebou se střídali Fej

Organizace vlády.

Důležitým prvkem rozhodovacího procesu od počátku říše Ming byl systém meziresortních konzultací mezi vysokými úředníky. Memoranda a návrhy bývaly předloženy debatě „devíti ministrů“, generálů ústředních vojenských komisí a dalších úředníků, výsledek diskuzí byl předložen císaři k definitivnímu rozhodnutí. Velcí sekretáři organizovali oběh memorand, neměli však rozhodovací pravomoc. Císař Ťia-ťing zdůrazňoval, že významná rozhodnutí musí být prodiskutována

Atentáty a přesídlení do Západního parku.

Císařův tvrdý postup vůči nesouhlasícím mu vynesl mnoho odpůrců a útoky na jeho život. Tak roku 1539 při cestě na jih do An-lu opakovaně vzplála jeho dočasná sídla. Nejvážnější incident proběhl 27. listopadu 1542, když se císaře pokusila uškrtit skupina jeho konkubín. U jedné z nich usnul, ta přivolala ostatní a začaly ho škrtit hedvábnou šňůrou. Jedna však zpanikařila a zavolala eunuchy, kteří informovali císařovnu Fang. Panovník se probral až po osmi hodinách bezvědomí. Nemohl však zatím mluvit, císařovna proto svým jménem přikázala popravu všech žen skutečně i údajně zapletených do atentátu. Motivy dívek nejsou jasné, snad jím bylo císařovo kruté chování k nim (které snad souviselo s jeho hledáním dlouhého života).  Po atentátu se Ťia-ťing zcela stáhl z formálního života dvora i ze Zakázaného města a přesídlil do paláce Jung-šou (Palác věčného života) v Západním parku Císařského města, kde občas pobýval od roku

Obliba taoismu.

Od počátku vlády Ťia-ťing tíhl k taoistické víře s jejím nadpřirozenem a hledáním nesmrtelnosti. Snad jej přitom ovlivnilo dětství prožité v Chu-kuangu, tamní lidé byli totiž všeobecně považováni za pověrčivé. Ťia-ťingova podpora taoismu však nebyla bez hranic. Tak roku 1527 ministři a velcí sekretáři Kuej E, Fang Sien-fu, Jang I-čching a Chuo Tchao navrhli přísnější regulaci zakládání nových taoistických a buddhistických chrámů a klášterů a zrušení ženských klášterů a chrámů, konfiskaci jejich majetku, a navrácení buddhistických mnišek i taoistických kněžek světskému životu. Panovník podepsal připravený dekret. Když však císař v prvních deseti letech vlády neměl dědice a někteří vysocí úředníci naznačovali, že taoistické modlitby a rituály mohou problém vyřešit, měl o ně větší zájem, který ještě zintenzívnil po atentátu z roku 1542.  Na taoistické obřady Ťia-ťing nešetřil výdaji ani časem. Taoisté si pro potřeby modliteb vyžádali mimo jiné desítky kilogramů zlatého prachu, císař jim nechal postavit chrámy, na které bylo dopraveno množství dřeva ze vzdáleného S’-čchuanu, daroval jim cennosti. Mezi taoisty věnoval od

Hospodářství.

Přírodní pohromy a ekonomika.

Během panování Ťia-ťinga bylo podnebí chladnější a vlhčí, než v předešlých letech, ke konci byly zimy teplejší. Teploty byly o 1,5 stupně nižší než ve druhé polovině 20. století. Záplavy postihovaly jih i sever Číny, sucha především povodí Jang-c’-ťiang. Roku 1528 v Če-ťiangu, Šan-si, Šen-si a Chu-peji nastalo nejhorší sucho za celou mingskou éru, při němž v Che-nanu a Ťiang-nanu místy zemřela polovina obyvatel. Ťiang-nan trpěl suchy, epidemiemi, dešti a hladomory až do konce 40. let 16. století.  Čas od času ničila zemi zemětřesení, kterých bylo za vlády Ťia-ťinga celá řada

Nové plodiny z Ameriky.

V éře Ťia-ťing se soubor zemědělských plodin pěstovaných čínskými rolníky začal rozšiřovat o druhy pocházející ze střední a jižní Ameriky. Ve 30. letech 16. století je doloženo pěstování podzemnice olejné v Ťiang-nanu, s tím, že se tam rozšířilo z Fu-ťienu. Fuťienští rolníci ji zřejmě získali od portugalských námořníků. Sladké brambory jsou k začátku 60. let 16. století doloženy v Jün-nanu, kam se zřejmě

Státní finance počátkem vlády Ťia-ťinga.

Jang Tching-che s nástupem Ťia-ťinga zahájil program drastických úspor. Během předcházejícího století totiž výrazně vzrostl počet hodnostářů vyplácených státem. Počet důstojníků se zvýšil z necelých 13 tisíc začátkem panování Chung-wua (vládl 1368–1398) a 28 tisíc na jeho konci na 100 tisíc roku 1520; z velké části žili v metropoli a okolí. Značná část z nich byli nadpočetní důstojníci, kteří fakticky u vojsk nesloužili. U civilních úředníků

Státní finance ve 40.–60. letech.

Přes úspory v polovině 20. let zůstávala finanční situace státu problematická. Nákladné stavební akce vedly v prvních letech éry Ťia-ťing k úbytku zásob zrna (z 8–9 let výdajů na 3 roky) a vyčerpání rezerv stříbra nahromaděných ve 20. letech. Roku 1540 byl odvolán ministr daní, když odmítl odsouhlasit zvýšení počtu dělníků na veřejných pracích (kterých bylo 40 tisíc), s odůvodněním, že náklady na rekonstrukci paláců, obřadních oltářů a chrámů dosáhly od počátku vlády Ťia-ťinga už 6 milionů "liangů" (224 tun) stříbra a že nemá prostředky pro udržení tempa stavebních prací. Císař některé

Reformy pozemkových daní.

Poptávka vlády po příjmech ve stříbře vedla k zavádění reformy jediného prutu, počínající od jihovýchodního pobřeží, kde byl v důsledku rozvinutého obchodu dostatek stříbra. Od 30. do 70. let 16. století bylo hlavním zdrojem stříbra pro Čínu západní Japonsko, kde byla objevena nová ložiska. V 50.–60. letech, když v souvislosti s násilnostmi na čínském pobřeží čínští obchodníci zajížděli do Japonska omezeně, převzali roli prostředníka mezi Japonskem a Čínou Portugalci.  Reformy, shrnované pod název reforma jediného prutu, zahrnovaly řadu jednotlivých opatření zaváděných na různých místech v různých kombinacích,

Kultura.

Filozofie.

Počáteční léta Ťia-ťingovy vlády byla posledními roky života státníka a filozofa Wang Jang-minga († 1529). Neúčastnil se sporu o obřady, jeho žáci však sympatizovali s císařovým „sledováním vnitřního morálního hlasu“. Wang byl odvolán ze státní služby už za Čeng-teho, přes oslnivé vítězství nad povstáním knížete z Ning. Měl mimořádnou reputaci úspěšného státníka, roku 1525 proto ministr obřadů Si Šu navrhoval jeho znovupovolání do úřadu. Nicméně návrh se setkal s odporem velkých sekretářů Kueje E a Jang I-čchinga, jejichž vliv by s příchodem Wanga do Pekingu poklesl, proto ho radši poslali na jihovýchod s úkolem potlačit povstání v Kuang-si.  Wang Jang-mingovo nové pojetí neokonfuciánské filozofie, soustředěné na pojem

Malířství a kaligrafie.

V éře Ťia-ťing byl centrem umělecké tvořivosti bohatý Ťiang-nan se střediskem v Su-čou, kde se více než jinde soustředili vzdělanci, pro které bylo umělecké sebevyjádření důležitější než úřední kariéra. Podle starého názvu regionu se jim dostalo označení škola Wu. Nejpřednější a nejcharakterističtější z malířů školy Wu byli Wen Čeng-ming a Čchen Čchun. Wen Čeng-ming zvládl rovnoměrně básnictví, kaligrafii i malbu. Maloval jednobarevné nebo lehce barevné krajiny ve stylu Šen Čoua i „zelenomodré krajiny“ v tchangském stylu. Je s ním spojeno obnovení tradice jižního amatérského malířství. Wen Čeng-mingův žák Čchen Čchun přinesl originalitu do žánru

Poezie, drama.

Směr literárního dění předešlé éry Čeng-te a počátků éry Ťia-ťing určovalo dřívějších sedm mistrů v čele s Li Meng-jangem a Che Ťing-mingem, patřil k nim i Wang Tching-siang. Jejich programem bylo odmítnutí poezie kabinetního stylu udávající tón v básnictví 15. století, kterou měli za svázanou konvencemi a prázdnou, bez výrazu a citů. Za vzor si brali chanskou a čchinskou prózu a tchangskou a starší poezii, zejména básníky vrcholného tchangského období. V druhé čtvrtině 16. století na ně navázal Sie Čen, první z pozdějších sedmi mistrů. V čele pozdější sedmičky stál Li Pchan-lung, největším básníkem z ní byl Wang Š’-čen.  Obě sedmice měly velký vliv na básníky mingské Číny a jejich

Zahraniční vztahy a vojenství.

Turfan.

Roku 1513 Mansúr, sultán Turfanu, obsadil Chami, a pustošil čínská území dále na východě. Sajjíd Husajn, Mansúrův vyslanec v Pekingu, zprostředkoval dohodu, podle níž si Mansúr nechal Chami a byl obnoven (tributní) obchod. Roku 1521 byl však Sajjíd popraven pro zradu, turfanské poselstvo vypovězeno z Pekingu a vůči Turfanu zaujat nepřátelský postoj, který prosadil Jang Tching-che. Následkem bylo obnovení bojů, roku 1524 Turfanci zaútočili i na Kan-čou. Útočníkům se mingská vojska

Vietnam.

Roku 1537 se u mingského dvora rozhořela debata o Vietnamu. Totiž po narození císařova syna v listopadu 1536 byla s radostnou zprávou rozeslána poselstva do okolních zemí, ale velký sekretář Sia Jen mezi ně odmítl zařadit Vietnam s odůvodněním, že už dvacet let neposílá tribut a současný panovník (Mạc Thái Tông z dynastie Mạc) je nelegitimní. Ministr vojenství a válečnická strana ve vládě vedená Kuo Sünem, markýzem z Wu-ting, reagovali návrhem na trestní expedici. Proti návrhu se zvedla vlna kritiky, jako extravagantnímu a nákladnému. Návrh kritizoval Jen Sung.  V březnu 1537 přibyli do Pekingu vyslanci legitimního vietnamského panovníka (Lê Trang Tông z dynastie Lê), kteří žádali o pomoc proti dynastii Mạc. Císař Ťia-ťing vyslal úředníky vyšetřit situaci, kterou vnímal jako urážku

Mongolové.

V důsledku vnitřních konfliktů mezi Mongoly neměla s nimi Ťia-ťingova vláda v prvním desetiletí jeho panování mnoho starostí, jejich nájezdy byly ojedinělé. Naopak problematická byla vlastní, mingská, armáda. Už od počátku 16. století narůstaly potíže v pohraničních posádkách, roku 1510 vojáci zabili guvernéra Ning-sia, roku 1521 guvernéra Kan-su. V srpnu 1524 důstojníci a vojáci v Ta-tchungu zabili guvernéra a vypálili vládní budovy. Neklid načas ukončila až poprava vůdců vzpoury v dubnu 1525. Rebelie v Ta-tchungu spojená se smrtí velitele posádky se však opakovala roku 1533, menší vzpoury proběhly v letech 1535 a 1539 a roku 1545 povstali i členové císařského rodu. Vláda na rebelie vesměs reagovala ústupky, což problémy neřešilo.  Po stabilizaci politické situace v Mongolsku pořádali Mongolové nájezdy na mingské území každý rok na jaře a počátkem podzimu. Mingské posádky byly nezřídka nebojeschopné, takže nájezdy byly pro Mongoly efektivní náhradou obchodu. V kontrastu s Vietnamem, ve vztazích s

Vojenské reformy začátkem 50. let.

Šok z nemohoucnosti pekingské posádky při mongolském nájezdu roku 1550 vedl k reformám: bylo zrušeno 12 divizí a západní a východní zvláštní oddíl, místo nich vznikly tři velké sbory celkem se 147 tisíci vojáků. Třem sborům velel Čchiou Luan (s titulem velitele vojenských záležitostí

Politika zakázaného moře a problémy s piráty.

Zahraniční námořní obchod říše Ming byl omezen politikou „zakázaného moře“, která se snažila obchod omezit na tributní výměnu a odmítala nelicencované soukromé obchodování. Omezení však vláda nedokázala vynutit a zámořský obchod, třebaže ilegální, byl součástí ekonomiky pobřežních oblastí.  Jihovýchodní Čína, zejména oblast Ťiang-nan na dolním toku Jang-c’-ťiang, od konce 15. století zažívala demografický růst, rozvoj komunikačních sítí, komercionalizaci, rozvoj kritického myšlení. S příchodem úředníků vzešlých z prostředí sympatizujícího s obchodem se rozvinuly debaty o vhodnosti a smysluplnosti dosavadní protiobchodní politiky. Za Ťia-ťinga byla proto vláda rozdělena. O povolení zahraničního obchodu se svářily dvě skupiny úředníků a generálů – proobchodní skupina varující před nákladnými boji a snažící se legalizací námořního zahraničního obchodu odstranit příčiny konfliktu; na druhé straně stáli reprezentanti konzervativních pozemkových vlastníků, podporující zákazy a považující válku za nevyhnutelnou v zájmu bezpečnosti a stability země. Ve 20. a 30. letech 16. století začaly na jihovýchodním pobřeží od Če-ťiangu po Kuang-tung růst pirátské útoky a násilnosti s nimi spojené. Ťia-ťingova vláda na násilnosti a ilegální obchodování reagovala opakovanými zákazy soukromého námořního obchodu a dospěla až k zákazu stavby

Portugalci.

Do Číny dorazil první Portugalec roku 1513. Portugalský král Manuel I. se poté pokusil navázat s mingskou Čínou oficiální styky. Vyslanec Tomé Pires, kterého roku 1517 přivezla eskadra Fernãa Pirese de Andrade, však nebyl schopen dosáhnout přijetí u císaře Čeng-te, po Čeng-teho smrti roku 1521 nová Ťia-ťingova vláda odmítla Portugalce přijmout a poslala jej zpět do Kantonu. Téhož roku mingská flotila porazila Portugalce v bitvě u Tchun-men. Odmítnutí vyslance konzervativci ve vládě odůvodňovali portugalským obsazením Malakky,

Úmrtí a význam.

Císař v 60. letech trpěl následky užívání elixírů nesmrtelnosti, nespavostí a změnami nálad. Často byl nemocný, kvůli špatnému zdraví po 11. listopadu 1566 nevydával písemné příkazy, a 23. ledna 1567 zemřel ve svém paláci v Západním parku. Byl pohřben v mauzoleu Jung-ling v areálu císařských hrobek dynastie Ming u Pekingu. Obdržel chrámové jméno Š’-cung a (zkrácené) posmrtné jméno Su-ti.  Ťia-ťingova vláda byla v bezprostředně následujících letech vnímána pozitivně, císař byl v "Pravdivých záznamech" své vlády popsán jako rozhodný a znalý panování, který vdechnul nový život zemi po výstřelcích svého předchůdce Čeng-teho a zavedl řád do obřadů a zastavil barbary na severu i moři. Autoři "Pravdivých záznamů" ho popisovali jako aktivního a energického, přísného na úředníky, ale soucitícího s lidem, synovsky oddaného. Cítil se lépe ve společnosti opatrných přitakávačů než osobností schopných mu přímo odporovat. Byl ješitný a neochotný přiznat svou chybu nebo omyl. Tresty vynášel

Ťia-ťingova rodina.

Ťia-ťing měl postupně tři císařovny. První, paní Čchen, mu vybrala jeho teta, císařovna vdova Čang. Paní Čchen se stala císařovnou roku 1522. Roku 1528 se natolik rozrušila kvůli sporu s císařem, že potratila a krátce poté, 21. října 1528, zemřela. Svou nevoli vůči ní císař vyjádřil skromným pohřbem a posmrtným jménem Tao-ling (), až před rokem 1536 bylo, na radu Sia Jena, jméno změněno na Siao-ťie-su. Druhá císařovna příjmením Čang, dcera důstojníka gardy, přišla do paláce roku 1526. Po smrti paní Čchen si ji Ťia-ťing vybral jako novou císařovnu, oficiálně nastoupila 8. ledna 1529. Začátkem roku 1534 byla sesazena bez udání důvodu, snad protože intervenovala ve prospěch císařovy tety, císařovny vdovy Čang. Zemřela roku 1536.  Třetí, paní Fang, pocházela z jihu, z okolí Nankingu. Do paláce přišla roku 1530, 28. ledna 1534 (devět dní po sesazení předchůdkyně) se stala císařovnou. Ťia-ťing si ji údajně vybral, protože sdílela jeho názory na obřady. Roku 1542 zmařila atentát skupiny konkubín na císaře, panovník ji však zazlíval smrt jedné ze svých oblíbenkyň, popravené z rozhodnutí paní Fang po atentátu. Při požáru paláce roku 1547 proto odmítl vydat příkaz k její záchraně a uhořela. Uspořádal ji však honosný pohřeb a vybral příznivé posmrtné jméno.  Císař měl osm synů a pět dcer, ale jen dva synové a dvě dcery dosáhli dospělosti. Nejstarší syn zemřel ve dvou měsících (žil 7. září – 27. října 1533). Druhý syn Ču Caj-žuej (20. října 1536 – 14. dubna 1549) byl od roku 1539 následníkem trůnu. Třetí Ču Caj-chou, syn konkubíny příjmením Tu († 12. února 1554), byl roku 1539 jmenován knížetem z Jü; současně se čtvrtý syn Ču Caj-sün stal knížetem z Ťing. Po roce 1549 císař váhal se jmenováním nového následníka, které považoval za nešťastné, což vyvolalo soupeření obou knížat. Nakonec roku 1561 kníže z Ťing odjel z Pekingu do svého sídla, Te-an v Chu-kuangu, kde 9. února 1565 zemřel. Ču Caj-chou po smrti císaře Ťia-ťinga roku 1567 nastoupil na trůn jako císař éry Lung-čching.  Ťia-ťing měl špatný vztah s příbuznými, zejména se svou tetou, císařovnou Čang (vdovou po císaři Chung-č’ovi), které zazlíval postoje k jeho rodičům ve sporu o obřady. Když roku 1525 vyhořel její palác, odmítl ho obnovit a přesunul ji do menšího sídla. Roku 1533 jejího mladšího bratra Čang Jen-linga nechal zatknout, poté, co vyšlo najevo, že roku 1515 zabil člověka a poté i důstojníka gardy, který ho kvůli první vraždě vydíral. Roku 1546 byl popraven. Druhý bratr excísařovny, Čang Chuo-ling, byl koncem roku 1537 zatčen kvůli obvinění z čarodějnictví. Vyšetřování zjistilo falešnost obvinění a žalobci skončili ve vyhnanství, Čang Chuo-ling však po měsíci ve vězení zemřel. Po smrti císařovny vdovy Čang roku 1541 ji Ťia-ťing nechal pohřbít s minimální možnou obřadností. Za císařovnu Sia, vdovu po císaři Čeng-tem, která zemřela v únoru 1535, odmítl držet smutek.

Císař Ťia-ťing (; 16. září 1507 – 23. ledna 1567), vlastním jménem Ču Chou-cchung (), z dynastie Ming vládl v letech 1521–1567 mingské Číně. Nastoupil po svém bratranci, císaři Čeng-te. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Dokonalého míru“, "Ťia-ťing". Název éry je používán i jako jméno císaře.


Historie.

Veřejnoprávní vysílací organizace byla založena zákonem dne 18. června 1930 pod původním názvem "Institut national belge de radiodiffusion", zkráceně "INR" (nizozemsky "Moniteur Nationaal Instituut voor de Radio-Omroep", zkráceně "NIR").  Dne 14. června 1940 byla nucena ukončit vysílání v důsledku německé invaze. Německé okupační síly, které nyní dohlíželi na jeho řízení, změnili jeho jména na "Radio Bruxelles". Množství pracovníků se přestěhovalo do studia BBC v Londýně, odkud vysílali jako Radio Belgique/Radio België pod "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)", kterou zřídila belgická exilová vláda.  Na konci války "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" a "Office de Radiodiffusion Nationale Belge (RNB)" koexistovaly až do 14. září 1945, kdy bylo pomocí královského dekretu obnoveno původní poslání "Institut national belge de radiodiffusion (INR)". Tento vysílatel byl jedním z 23 rozhlasových organizací, které založily Evropskou vysílací unii v roce 1950. Televizní vysílání z Bruselu započalo v roce 1953, kdy se vysílalo dvě hodiny každý den.  V roce 1960 byl "Institut national belge de radiodiffusion (INR)" začleněn do "Radio-Televize Belge (RTB)" a přestěhován do nové čtvrti v budově Reyers v roce 1967. V roce 1971 byl vysílán pořad "Le Jardin Extraordinaire" barevně a dva roky později začala vysílat barevně i zprávy.  V roce 1977, po belgické federalizaci a zřízení samostatných jazykových společenství, se frankofonní část "Radio-Televize Belge (RTB)" přetransformovala do "Radio-Televize Belge de la Communauté française (RTBF)" a byl zřízen druhý televizní kanál s názvem "RTbis". V roce 1979 se z "RTbis" stala "Télé 2". V roce 1984, spolu s francouzskými kanály TF1, Antenne 2, FR 3 a švýcarským kanálem SSR, zřídil vysílatel evropský kanál TV5 pro francouzsky mluvící obyvatelstvo. Dne 21. března 1988 se z "Télé 2" stala "Télé 21". Dne 27. září 1989 vzniká dceřiná společnost nazvaná "Canal Plus TVCF", která od května 1995 nesla jméno "Canal Plus Belgique"'. V roce 1993 byla "Télé 21" nahrazena kanály "Arte/21" a "Sport 21".  Dne 11. června 2013 byla jednou z mála evropských provozovatelů veřejnoprávního vysílání, kteří odsoudili uzavření řecké veřejnoprávní televize ERT.

Radio Télévision Belge de la Communauté Française (RTBF) je veřejnoprávní vysílací organizace pro Valonsko-bruselskou federaci, jižní frankofonní část Belgie. Jeho protějškem pro severní nizozemsky mluvící část země má název "Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie (VRT)".


Správa balíčků.

Zenwalk používá stejně jako Slackware a většina ostatních z něho odvozených distribucí systém tgz balíčků. V Zenwalku se pro správu balíčků používá nástroj Netpkg, který rozšiřuje možnosti standardních pkgtools převzatých ze Slackware, lze ho ovládat z příkazové řádky, ale disponuje i intuitivním grafickým rozhraním. Netpkg dokáže příslušné balíčky nejen nainstalovat, ale i stáhnout z internetu, podobně jako známější Swaret nebo Slapt-get. Zenwalk je částečně kompatibilní se Slackware, to znamená, že tgz balíčky vytvořené pro Slackware jdou povětšinou bezproblémově nainstalovat i v Zenwalku, což samozřejmě platí i opačně.

Edice.

Zenwalk existuje ve čtyřech verzích, které se liší svým určením.

Standard Edition.

Standardní verze Zenwalku určená pro použití na Desktopu a notebooku.

Live Edition.

Live Edition je Live CD verze Zenwalk Linuxu. Umožňuje vyzkoušet si Zenwalk bez nutnosti instalace na pevný disk počítače.

Server Edition.

Serverová verze Zenwalku.

Core Edition.

Zenwalk Core Edition je Zenwalk bez X window systému a grafických aplikací. Je určen pro uživatele s omezeným místem na disku, nebo jako výchozí bod pro instalaci desktopové stanice, nebo serveru. Core Edition umožňuje nainstalovat pouze ten software, který uživatel požaduje.

Historie.

Zenwalk GNU/Linux vychází z nejstarší dosud vyvíjené linuxové distribuce Slackware. První verze Zenwalku (0.1) vyšla 21. května 2004 pod názvem MiniSlack. Do verze 1.1 se Zenwalk nazýval Minislack, od verze 1.2 vydané 12. srpna 2005 nese současné jméno. Klíčový rozdíl mezi Zenwalkem a jeho „mateřskou“ distribucí Slackwarem byl v použitém Linuxovém jádře. Zenwalk již delší dobu používá jako výchozí jádro řady 2.6, kdežto ve Slackware se jádro této řady objevilo poprvé až ve verzi 11, avšak pouze jako volitelné (jako výchozí až ve verzi 12). Jako výchozí desktopové prostředí je použito Xfce (v repozitářích se samozřejmě vyskytuje také KDE a Gnome), namísto KDE, které je hlavním prostředím ve Slackware.

Zenwalk GNU/Linux (dříve MiniSlack) je minimalistická distribuce GNU/Linuxu založená na mnohem starším, zavedeném Slackware, je určen především pro desktopové použití, klade důraz na jednoduchost používání. Tvůrci Zenwalku dbají na to, aby v jejich distribuci nedocházelo k překrývání funkcí software – standardní verze Zenwalku obsahuje pro vykonávání určité činnosti jediný program.


Výskyt.

Máta rolní se mimo jihozápadních a jižních oblastí původně vyskytuje téměř v celé Evropě a směrem na východ až po západní Sibiř a Střední Asii. Zavlečena byla do východní Asie a do Severní Ameriky.  V České republice je považována za naturalizovaný archeofyt který vyrůstá téměř po celém území státu od nížin (tam hojněji) až po podhorské oblasti (tam vzácněji). Ke zdárnému růstu požaduje vlhká nebo zamokřená místa s hlubokou, kyprou, hlinitou, mírně kyselou až alkalickou půdou; na takové často vytváří souvislé porosty. Vyskytuje se na polích, úhorech, pastvinách, zahradách, skládkách zeminy, říčních naplaveninách, okolo polních a lesních cest i na vypuštěných dnech rybníků.

Popis.

Vytrvalá rostlina s přímou nebo na bázi vystoupavou lodyhou vysokou 20 až 50 cm která vyrůstá z podzemního, mělce kořenícího oddenku s tenkými lysými výběžky dlouhými až 15 cm a tlustými do 3 mm, někdy kořeny hlízovitě tloustnou. Čtyřhranná lodyha, často fialově naběhlá, je od spodu rozvětvená a oděná do směrem dolů ohnutých jednoduchých chlupů. Je porostlá vstřícně vyrůstajícími, křižmostojnými, krátce řapíkatými listy které mají elipsovité, vejčité nebo kopinaté, po okraji jemně oddáleně pilovité čepele, u báze jsou zúžené a na konci tupé nebo špičaté, celé roztroušeně porostlé jednoduchými chlupy a na spodní straně mají vyniklou žilnatinu s 5 až 7 postranními žilkami. Čepele bývají dlouhé až 8 cm a široké 3 cm, směrem vzhůru pak přecházejí v listeny které se postupně zmenšují.  V horní části lodyhy, v úžlabí listenů podobných lodyžním listům, vyrůstají na 1,5 až 4 mm dlouhých stopkách drobné, souměrné květy sestavené do oddálených, hustých, kulatých lichopřeslenů. Oboupohlavní květy mají široký, zvonkovitý, odstále chlupatý kalich, asi 2,5 mm dlouhý, který je do pětiny až čtvrtiny délky členěný do pěti širších trojúhelníkovitých cípů, jeho v ústí lysá kališní trubka má deset žilek. Modrofialová, fialová nebo řidčeji bílá koruna má krátkou, v ústi brvitou trubkou s nepravidelným čtyřcípým lemem (horní dva cípy srostly v horní pysk). Z ústí koruny vynikají čtyři stejně dlouhé, lysé tyčinky s prašníky. Rostliny kvetou obvykle od července do září, opylovány jsou hmyzem hledajícím ve květech nektar. Plody jsou téměř 1 mm dlouhé, světle hnědé tvrdky držené po čtyřech na dně trvalého kalichu. Jsou vejčitého až oválného tvaru, na příčném řezu trojboké, jemně zrnité a na bázi mají bělavé masíčko.

Variabilita.

Máta rolní je po morfologické stránce velmi proměnlivý druh. Rostliny z různých typů stanovišť se odlišují výškou, rozvětvením, ochlupením, tvarem listů, délkou stopek květů apod. V minulosti se druh dělil do mnoha poddruhů nebo variet, což se v současnosti opustilo. Soudí se, že tato proměnlivost a jednotlivé morfotypy jsou jen výsledkem rozsáhlé genotypové různorodosti a fenotypové plasticity.

Rozmnožování.

Na jedné rostlině máty rolní může uzrát až několik stovek tvrdek které snadno roznáší voda, vítr i živočichové. Semena potřebují přezimování v půdě, dobře klíčí až další rok po dozrání, nejlépe z povrchu nebo z hloubky do 2 cm. V ulehlé půdě si semena podržují klíčivost po několik let. Na kyprých, úrodných půdách se máta rolní nejčastěji rozšiřuje úlomky oddenků (stačí 3 cm dlouhé) které jsou zanášeny do okolí při zpracovávání půdy. Přestože na vlhkých polích zapleveluje téměř všechny plodiny, je považována za méně významný plevelný druh.

Křížení.

Máta rolní se, podobně jako ostatní druhy máty, samovolně kříží s jinými druhy. V ČR lze ve volné přírodě nalézt převážně tyto křížence máty rolní:

Význam.

Nať obsahuje hodně silic, například mentolu má více než máta peprná, přesto pro celkově nevhodné složení silic nebyla zavedena do řízeného pěstování a průmyslového využití. V lidovém lékařství je využívána jako karminativum.

Máta rolní ("Mentha arvensis") je nižší, vytrvalá plevelná bylina vyrůstající na vlhkých místech, druh obsahující množství aromatických silic které např. po rozemnutí natě unikají z jejích buněk.


Formy elektronických jízdenek.

Způsob zasílání jízdenky, její podoba i způsob jejího prokazování i způsob platby se u různých systémů liší.  Zasílána může být:  Platba může být hrazena zejména:  Způsob prokazování může být rovněž vyžadován v každém konkrétním systému jinak, například:

Konkrétní systémy.

Letenky.

Aerolinky sdružené v IATA přešly od července 2008 plně na elektronické letenky. IATA uváděla celosvětové úspory 3 miliard dolarů.

eShop ČD.

České dráhy zavedly možnost elektronických jízdenek s jízdním řádem 2005/2006 v souvislosti se zavedením vlaků Pendolino kategorie SuperCity od 11. prosince 2005. V roce 2007 bylo možno zakoupit elektronické jízdenky a místenky na vlaky vyšší kvality (SC, EuroCity, InterCity). Od 9. prosince 2007 byla možnost i rozšířena i na rychlíky a expresy. Systém pro poskytování této služby má obchodní označení "eShop ČD" a elektronická jízdenka z tohoto systému "eTiket". Speciální produkty se nazývají SC Net a eLiška (snížená pevná cena mezi krajskými městy s další slevou omezeného množství v den odjezdu).  Podle tiskové zprávy ředitelky Odboru osobní dopravy a přepravy Českých drah bylo za rok 2006 prodáno přes internet 11 806 jízdenek, za leden až říjen 2007 už 59 123.  Od srpna 2007 zavedly České dráhy možnost zakoupit si jízdenku s příplatkem 100 Kč přes mobilní telefon v rámci služby TeleTiket. Do listopadu 2007 ji využilo asi 1300 cestujících. Jízdenka je buď zaslána e-mailem nebo připravena k vyzvednutí ve stanici odjezdu.  Od 7. listopadu 2008 ČD nevyžadují předkládání elektronicky zakoupených běžných jízdenek (netýká se eLišky) ve vytištěné podobě, stačí na displeji notebooku, mobilu atp.  Od roku 2010 bylo umožněno zahrnout do jízdenky i přestup na osobní vlaky.  Jízdenka je opatřena čárovým kódem a unikátním číselným kódem. Ve vlacích SuperCity jsou průvodčí vybaveni terminály se snímači čárového kódu. V ostatních rychlících a expresech průvodčí přepisuje do svého terminálu ručně číselný kód. Na lokálních tratích navíc nejsou průvodčí pro kontrolu těchto jízdenek dostatečně zkušení. Podle článku v PC World jsou data v terminálu průvodčího synchronizována s databází zaplacených elektronických jízdenek ještě před odjezdem vlaku z domovské stanice, takže terminál není schopen rozpoznat pravost jízdenky zakoupené později. Podle jiných informací ověřuje terminál pravost kódu nezávisle na databázi vydaných jízdenek.  Od prosince 2014 již cestující nemusí předkládat jízdenku vytištěnou na papíře/zobrazenou na displeji počítače nebo mobilního telefonu, ale stačí při kontrole předložit jen In-kartu, na jejíž číslo byla jízdenka v e-shopu zakoupena, nebo šestimístný kód transakce, který zákazník po nákupu v e-shopu obdrží v SMS zprávě.

e-jízdenka AMSBUS.

Od 1. února 2007 začaly být pro vybrané spoje a linky nabízeny elektronické jízdenky pod názvem e-jízdenka v rezervačním systému AMSBUS, který je dominantním rezervačním systémem pro autobusovou dopravu v Česku. V systému je využit zabezpečený způsob placení s využitím platební karty a garantovaného přístupu k platbě, aniž by provozovatel znal číslo platební karty. Je využita technologie 3D Secure s využitím platební brány PayMUZO. Již dříve bylo možné použít placení bankovním převodem.  E-jízdenka je zasílána ve formátu pdf a cestující si ji může vytisknout na vlastní tiskárně. Každá jízdenka má unikátní číslo. Pro kontrolu zadává cestující poslední čtyři číslice některého ze svých dokladů. Tento údaj není obsažen v jízdence, ale dostane ho v plánku obsazených míst k dispozici řidič autobusu a ten si musí od cestujícího příslušný doklad pro kontrolu vyžádat. Cestující je rovněž identifikován jménem a příjmením.

SMS jízdenka.

Od 22. listopadu 2007 zavedl Dopravní podnik hl. m. Prahy a. s. zkušebně možnost hradit jízdné z kreditu mobilního telefonu pomocí SMS. V červenci 2008 byla SMS jízdenka spuštěna v Ústí nad Labem. OD roku 2009 se uvažuje použití některé formy mobilní platby za jízdné a parkování v Českých Budějovicích

Elektronická jízdenka (elektronická letenka) je název pro sestavu dat v elektronické formě, kterou cestující obdrží elektronickým přenosem a která plní obdobnou funkci jako klasická papírová jízdenka nebo letenka fyzicky předaná při nákupu. Elektronická jízdenka nebo letenka obvykle obsahuje jako klíčovou součást kód, s jehož pomocí lze ověřit pravost jízdenky. Použití tohoto systému v letecké dopravě se nazývá e-ticketing, datová zpráva elektronická letenka.


Definice.

Důležité je rozlišovat mezi podnikatelskými inkubátory a technologickými parky či výzkumnými centry. Technologické parky a výzkumná centra se zaměřují především na velké projekty, za kterými stojí mezinárodní korporace, státy, univerzity apod. Většina těchto zařízení nenabízí asistenční služby (pomoc s obchodním plánem, marketingem apod.), jenž jsou charakteristickými znaky podnikatelských inkubátorů. Nicméně, některé z nich nabízejí i programy inkubace, které se svou činnosti podnikatelským inkubátorům blíží.  Další rozlišení je třeba dělat mezi podnikatelskými inkubátory a akcelerátory. Typickým a hlavním znakem je rozdílné zaměření. Inkubátor se zaměřuje na začínající společnosti v raném stádiu jejich vývoje a pomáhá jim s nastavením základních prvků podnikání, kdežto akcelerátor pomáhá již existujícím malým či středně velkým společnostem s akcelerací (proto akcelerátor) jejích vývoje, nalezení nových partnerů, optimalizací obchodního plánu či marketingu.

Historie.

První podnikatelské inkubátory se objevily ve Spojených státech na konci 50. let 20. století. Prvním impulsem, který stál za zrodem inkubátorů, byla snaha o využití starých nepoužívaných průmyslových prostor, které dříve sloužily pro masovou průmyslovou výrobu a které ke konci 50. let chátraly. Spolu se snahou o zlepšení aplikace výzkumů do reálného světa to vedlo k tomu, že v roce 1959 byl ve městě Batavia založen první podnikatelský inkubátor. Rozvoj konceptu inkubátorů však nastal až v 70. a 80. letech dvacátého století. Podle statistik z roku 2012 je ve světě v provozu více než 7000 inkubátorů.

Inkubátory v České republice.

V České republice nastal rozvoj inkubátorů o dost později. První inkubátory vznikaly už v 90. letech dvacátého století. Velký rozmach inkubátorů nastal až se vstupem České republiky do Evropské Unie s tím, jak se zpřístupnily strukturální fondu EU na pomoc podnikání. V České republice vznikl v rámci programu Podnikání a inovace i program Prosperita, které se zaměřuje, mimo dalších aktivit, i na podporu podnikatelských inkubátorů. Podle statistik agentury na podporu podnikání a investic, CzechInvest a jejich projektu na podporu českého startupového ecosystému CzechStartups.org fungují v České republice tyto inkubátory:

Nabízené služby.

Podnikatelský inkubátor nabízí řadu služeb, které se mohou lišit podle zaměření inkubátoru. Nejčastější nabízené služby jsou:

Podnikatelský inkubátor je buď soukromá obchodní společnost anebo instituce zřízená krajem či městem jako přidružené pracoviště vysokých škol a universit, která pomáhá novým a začínajícím společnostem (startupům) v době, kdy jsou tyto společnosti nejzranitelnější, tedy na začátku jejich podnikání. Inkubátor pomáhá tím, že poskytuje služby jako je například školení, jak správně nastavit obchodní plán či marketing, a další aktivity jako pronájem kancelářských prostor či poskytnutí kontaktů v daném oboru. Dalším smyslem inkubátorů je vytvářet pracovní místa a podporovat celkové podnikatelské prostředí v lokálních komunitách. Efektivita inkubátorů je ale i zpochybňována.


Vznik.

V první polovině 19. století byl Hegelův vliv v Německu tak silný, že Kantovu filosofii téměř vytlačil z filosofické diskuse. Obnovený zájem o Kanta začíná až po roce 1860 a plyne zejména ze snahy bránit filosofii před přílišným vlivem tehdejších přírodních věd a jejich materialismu. Signálem byly kritické "Dějiny materialismu" (F. A. Lange, 1866) a kniha Otto Liebmanna "Kant a jeho epigoni", kritika idealismu (Fichte, Schelling, Hegel), realismu (Herbart), empirismu i Schopenhauerovy „transcendentální filosofie“. Kniha končí výzvou „Musíme se vrátit ke Kantovi.“  Významnou úlohu sehrál i fyzik Hermann von Helmholtz, který se také postavil proti šíření materialismu za hranice přírodovědecké pracovní hypotézy:

Marburská škola.

Za zakladatele marburské novokantovské školy se pokládá silně matematicky a přírodovědecky zaměřený židovský filosof Hermann Cohen (1842–1918). Cohen obhajoval objektivitu matematických objektů a poznání vůbec proti psychologismu a vypracoval vlastní systém, který za základ lidského myšlení nepovažuje pojmy – jako Kant a Hegel – nýbrž soudy. Také Paul Natorp (1854–1924) se zabýval zejména logickými základy přírodních věd a přírodovědeckého poznání a měl značný vliv na Edmunda Husserla. K marburské škole dále patřil historik filosofie Karl Vorländer a právní filosof Rudolf Stammler. Na marburskou školu později navázal i Ernst Cassirer (1874–1945), který Kantovo pojetí kategorií jako prostředníků mezi poznáním a skutečností rozšířil o symbolické formy (jazyk, náboženství, umění, technika, dějiny nebo právo). Z marburské školy vyšla řada významných myslitelů, například Hans-Georg Gadamer, Nicolai Hartmann, Martin Heidegger, Hans Jonas, Franz Rosenzweig a další.

Jihoněmecká (bádenská) škola.

Takzvaná bádenská škola na Kanta navazovala ve snaze vybudovat filosofii hodnot. Za její zakladatele platí heidelberští profesoři Wilhelm Windelband (1848 –1915) a Heinrich Rickert (1863 – 1936). Pro Windelbanda je filosofie především naukou o obecných hodnotách, o pravdě v myšlení, o dobrotě v jednání a chtění a o kráse v citu. Windelband zavedl rozlišení na historické a přírodní vědy, kdežto Rickert zdůrazňoval rozdíl mezi kulturními a přírodními vědami a zabýval se filosofií hodnot. K bádenské škole lze počítat i teologa a religionistu Ernsta Troeltsche, i když později odešel z Heidelbergu do Berlína. Novokantovské myšlení silně ovlivnilo také sociologa Maxe Webera, vitalistu H. Driesche nebo filosofa Maxe Schelera.  Tribunou novokantovského myšlení se stal časopis "Kant-Studien", založený roku 1897 H. Vaihingerem, který vychází dodnes. Vzhledem k jeho mnohostranným vlivům se zájem o novokantovství v poslední době opět oživuje, zejména v USA.

Novokantovství je souhrnné označení pro německé filosofické školy, které se od druhé poloviny 19. století vracely k filosofickému dědictví Immanuela Kanta.


Život a dílo.

Westlake nastoupil na Harpur College v Binghamptonu, ovšem nevydržel tu příliš dlouho. Další dva roky strávil v USAF. Byl ženatý s Abigail Westlake (také známou jako "Abby Adams Westlake" nebo "Abby Adams"), autorkou naučné literatury ("An Uncommon Scold" a "The Gardener's Gripe Book"). Manželé žili v severní části státu New York. Abby Westlake je výbornou zahradnicí a její zahrada bývá v létě často přístupná pro veřejnost.  Vedle románů, které Westlake vydal pod vlastním jménem, vyšlo mnoho jeho knih i pod nejrůznějšími pseudonymy: John B. Allen, Curt Clark, Tucker Coe, Timothy J. Culver, Morgan J. Cunningham, Samuel Holt, Sheldon Lord (společně s "Lawrencem Blockem"), Allan Marshall, Richard Stark a Edwin West.  Westlake je znám velkou důvtipností děje svých příběhů a překvapivými nápady. Jeho styl a především dialogy jsou velmi živé. Hlavní hrdinové bývají plastičtí, věrohodní a chytří. Westlakovou nejznámější postavou je tvrdý drsný zločinec Parker (z děl podepsaných pseudonymem Richard Stark) a jeho komický protějšek John Dortmunder, smolařský kriminální genius, jenž se na scéně objevil ve chvíli, kdy se Parker nacházel ve značně komické situaci v románu The Hot Rock.  Většina Westlakových románů se odehrává v New Yorku. V příbězích s Dortmunderem bývá většinou detailně zobrazena jedna z čtvrtí tohoto města.  Některé z Westlakových románů byly zfilmovány, vznikly tak např. snímky Point Blank z roku 1967 s Lee Marvinem, Ukradený diamant z roku 1972 s Robertem Redfordem, Odborník na banky z roku 1974 (podle novely "Bank Shot", v češtině "Ukradená banka") s George C. Scottem, Odplata z roku 1999 s Melem Gibsonem a Co horšího se může stát? z roku 2001 s Martinem Lawrenceem. Westlake sám je autorem několika scénářů, nejznámějším z nich je scénář k filmu Švindlíři, což je Westlakova adaptace románu Jima Thompsona, za kterou byl Westlake nominován na Oscara.

Donald E. Westlake (12. července 1933 Brooklyn, New York – 31. prosince 2008 Mexiko) byl plodný americký spisovatel, autor více než sta knih. Specializoval se na kriminální příběhy (většinou s humorným podtextem), méně často psal sci-fi. Byl třikrát oceněn cenou Edgar award (pokaždé v jiné kategorii, což se doposud podařilo jen dvěma spisovatelům) a roku 1993 získal titul Grand Master společnosti Mystery Writers of America – její nejvyšší ocenění.


Výskyt.

Asi největší žijící zástupce Evropy. Jeho domovinou je konkrétně jihozápad kontinentu (zejména Pyrenejský poloostrov – Španělsko, Portugalsko, jižní Francie a severozápad Itálie). Na těchto místech žije obvykle v nížinných biotopech, osídluje též kulturní krajiny (prostředí z části přeměněné člověkem). Pohybovat se může však i ve vyšších nadmořských výškách (viz Prostředí a život).

Popis.

Ještěrka perlová je jednou z největších ještěrek. Dospělý exemplář dosahuje celkové délky (včetně ocasu) 30–70 cm, vzácněji až 90 cm, a hmotnosti až 0,5 kg. Ocas bývá až dvakrát delší něž samotné tělo, u kořene je tlustý a ke konci se postupně zužuje. Největších délek dosahují jedinci s původním (neregenerovaným) ocasem. Vylíhlá mláďata mají tělo dlouhé obvykle 4–5 cm, až 12 cm.  Jedná se o statnou ještěrku s mohutnou stavbou těla. Samec má mimořádně velkou hlavu a mocné čelisti, které používá k lapání kořisti i k obraně (člověka dokáže velmi bolestivě kousnout). Krk je opatřený zoubkovaným límcem. Dlouhé a silné nohy zdobí zakřivené drápy. Ocas je snadno oddělitelný a slouží k případnému odlákání a úprku před predátorem. Na hřbetě je obvykle zelený, ale na hlavě a ocasu našedlý až nahnědlý. Vyniká černou rozetou s výraznými blankytně modrými fleky na bocích. Spodek má nažloutlý až nazelenalý. Samec se ukazuje v jasnějších barvách a pestřejší kresbou. Mláďata jsou odlišná – zelená, šedá, nebo hnědá s bílými a černě orámovanými skvrnami téměř po celém těle, kromě břišních partií. Tělesné parametry, zbarvení a vzorování se liší v rámci oddělených populací a obývaných lokalit. Jsou známi i melaničtí, nebo albiničtí jedinci.

Poddruhy.

Ještěrka perlová se dělí na tři, případně čtyři poddruhy, na základě oddělených populací a tedy navzájem vzdáleného výskytu. Studie z roku 2017 objevila poměrně malou formu této ještěrky, s průměrnou délkou těla 14 cm, v centrální části Pyrenejského poloostrova (Španělsko – Sierra de Gredos). Patrně se tak jako další začlení mezi poddruhy, nebo bude označena za monotypický druh.

Prostředí a život.

Obývá různé druhy biotopů, ideální jsou suchá horká léta a chladné deštivé zimy (konkrétně ty přečká v hibernaci). Preferuje otevřené krajiny se směsí křovin a stromů, nebo skalnaté a písčité plochy, případně olivové háje a vinice. Na těchto místech se skrývá v puklinách a mezi kameny, v dutinách stromů a také ve vlastních či cizích, převážně zaječích norách. Pohybuje se i ve vyšších nadmořských výškách, obvykle do 700–1000 metrů, maximálně asi do 2500 metrů. Druh se zdržuje převážně na zemi, ale bez problému vyšplhá na skálu, nebo vzrostlý strom. Prostředí, které poskytuje mnoho trvalých úkrytů je klíčové a právě v takovém bude druh hojný.

Potrava.

Ještěrka perlová se živí zejména větším hmyzem, obzvláště brouky, ale i kobylkami, cvrčky a hlemýždi. Také navštěvuje ptačí hnízda a příležitostně ukořistí i jiné plazy, drobná mláďata savců a dokonce škorpióny. Může konzumovat i rostlinnou potravu, zejména pak květy nebo přezrálé plody (sladké ovoce). Nejaktivnější jsou těsně před hibernací, nebo po ní, kdy jsou vyhladovělý.

Rozmnožování, věk.

Druh je zpravidla monogamní. Během jedné sezóny mohou mít samice až tři snůšky. Reprodukční období nastává koncem jara, nebo začátkem léta. Samec je teritoriální a se svými souputníky svádí energické souboje. Často hrozí specifickými postoji a otevřenou tlamou. K nalezení družky si pomůže tím, že po okolí trousí svůj pach skrze femorální póry. Kopulace je krátká, asi pětiminutová, avšak opakovaná. Přibližně tři měsíce po páření (červen-červenec) samice snese asi 20–23 vajec (mladá samice podstatně méně), které schová pod kameny, větvemi, v podestýlce z listí, nebo je zahrabe do vlhké zeminy. Asi za 8–14 týdnů se vylíhnou malé ještěrky s délkou těla 4–12 cm. Navzdory příbuzenstvu jsou k sobě poměrně agresivní a bojují mezi sebou o potravu. Pohlavně vyzrálé jsou asi ve 2–3 letech, v pozdějším věku spíše samice. Pářit se mohou i dříve, ale snůšky nejsou oplozené. Dožívají se jistě pěti a více let a ve srovnání s jinými druhy ještěrek se předpokládá, že mohou žít 12–20 let.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí druh jako téměř ohrožený. Počet jedinců pravděpodobně ubývá, některé populace, především v Itálii, jsou téměř zaniklé. Příčinnou je fragmentace stanovišť, neboli ztráta vhodných lokalit. Ve Španělsku (kde je nejčetnější) a v Portugalsku je zákonem chráněná.

Ještěrka perlová ("Timon lepidus," případně "Lacerta lepidus", "Lacerta lepida") je druh ještěrky z čeledi Lacertidae (ještěrkovití) a údajně největší žijící zástupce na území Evropy. V Česku je k vidění například v zoo Hluboká.


Počátky.

Vztah mezi tělem a duší je často diskutovaným filosofickým problémem. Výrazněji se o jeho vyřešení pokoušely islámské teologické školy (Abú al-Hasan al-Ash'ari, Abu Hamid Mohamed ibn Muhammad al-Ghazali) i ranní islámští filosofové (Al-Farabi, Avicenna). Ve scholastice byl Bůh chápán jako jediná prvotní příčina veškerého dění ve světě. Mezi jinými David Hume tvrdil, že v případě přírodního dění nemůžeme zjišťovat kauzalitu ve vlastním smyslu, nýbrž jen jistou následnost (svým tvrzením ovlivnil Immanuela Kanta). Mezi dalšími se tímto problémem zabývali např. Baruch Spinoza či Gottfried Wilhelm Leibniz.  Okazionalisté vycházeli z descartovského problému dualismu. René Descartes pojímal mysl jako nezávislou, netělesnou substanci. Slavné „myslím, tedy jsem“ "(Ego cogito, ergo sum)", není jen výchozím bodem descartesovy filosofie, ale poukazuje i na ryze autonomní postavení mysli ve vztahu ke světu. Mysl se vykazuje sama ze sebe, tudíž je jediná nezpochybnitelně skutečná – nemůže nebýt. Vnější objekty (tedy i vlastní tělo) nás však vždy mohou klamat, jelikož nepocházejí přímo z mysli, tudíž je jejich samotná existence zpochybnitelná.  Přesto mezi myslí a tělem dochází k interakci, Descartes ji však nebyl schopen uspokojivě vysvětlit. Tento problém se pokoušeli vyřešit mnozí další stoupenci karteziánské filosofie a to tak, že nejčastěji Boha prohlásili za jedinou skutečnou příčinu způsobující shodu tělesného a duchovního dění.

Pokračovatelé.

Karteziánský filosof Johannes Clauberg tvrdil, že vzájemnému působení těla a duše můžeme porozumět jen jako zázraku božské vůle (ne jako působení přírodního zákona). Duše působí na tělo pouze ve smyslu morálním (není příčinou tělesných pohybů), stejně jako vozka pouze řídí vůz, ale není příčinou pohybu kočáru. Clauberga však nelze považovat za stoupence okazionalismu, jelikož tvrdí, že duše působí na tělo a tělo na duši a že jsou vzájemně propojené.  Louis de la Forge, kartezián, jako první mluvil o "causes occasionelles" (příležitostných příčinách).  Gérauld de Cordemoy byl okazionalista v pravém slova smyslu, neboť jakékoli vzájemné působení dvou těles považoval za nepochopitelné. Vztah mezi našimi pohyby a myšlenkami nejsou příčiny, ale jen příležitosti. Bůh pohybuje duchy k jejich cíli, avšak směr určují oni samotní.

Představitelé okazionalismu.

Již Descartes spatřoval problém v tom, že určité fyziologické procesy nevysvětlitelným způsobem vyvolávají určité pocity (např. hlad). Arnold Geulincx vycházel z tohoto problému. Říkal, že k zapříčiňování dochází pouze tehdy, jsme-li si vědomi nejenom cíle, nýbrž i prostředků jeho provedení: „Není možné, aby někdo něco učinil a nevěděl, jak to učinil.“ Vzhledem k tomu, že nevíme, jakým způsobem (fyziologicky) k pohybu našeho těla dochází, když tento pohyb chceme, nejsme ani jeho pravou příčinou, kterou je Bůh. Člověk je pouhým divákem ve vesmíru, jeho konání nepůsobí navenek. Myšlení a vůle zůstávají uvnitř mysli, nemůže tedy působit na jiná tělesa. Tělo je nástroj, nikoli příčina, Bůh nám pomocí něj poskytuje určité vjemy.  Nicolas Malebranche vycházel z descartovského pojetí idejí, které se nacházejí pouze v Bohu. Poznání určitého předmětu se rovná zřením jeho ideje v Bohu. „Všechny věci zříme v Bohu,“ Bůh je místem jednotlivých myslí, stejně jako prostor je místem těles. Přístup ke světu těles si člověk zjednává výlučně na základě svého bezprostředního sjednocení s božským slovem. Spolu s Descartesem Malebranche tvrdil, že smysly nám neposkytují žádné jasné poznání, nemůžeme mít jistotu o existenci materiálních věcí, třebaže jejich esenci nazřít lze. Tělesa na sebe navzájem nemohou působit. Bůh je jedinou příčinou všeho, jedná přitom podle určitého řádu a drží se principu jednoduchosti.

Okazionalismus je filosofická doktrína 17. století, která se pokusila vyřešit karteziánský problém vztahu dvou entit: mentální (všechny duševní procesy včetně racionálních, volních a citových) a fyzické (tělesné pohyby). Za předpokladu, že jsou obě podstaty nezávislé, není možné vysvětlit jejich vzájemné působení. Okazionalismus tento vztah vysvětluje pomocí třetí substance, Boha.


Život.

Otec byl baskický důstojník španělské armády, přidal se k republikánům, a proto rodina ze Španělska musela za občanské války uprchnout do Francie. Matka pracovala do roku 1936 jako krejčová v San Sebastianu v pobočce španělského módního závodu Cristóbala Balenciagy. Prožitek módního odívání tedy malý Francisco vnímal doma od matky.  V letech 1953-1961 Francisco vystudoval v Paříži architekturu na École superieure nationale des Beaux arts. Na studia si přivydělával grafickými návrhy oděvů a začal spolupracovat s oděvními firmami. Brzy na sebe upoutal pozornost excentrickými modely šatů. V šedesátých létech se stal již známým v oblasti francouzské módy. Roku 1966 založil svůj vlastní módní salón, přijal pseudonym Paco Rabanne a navrhoval oděvy z neobvyklých materiálů, jako je kov a papír, z textilií s třpytivou povrchovou úpravou. Například jeho šaty "kosmického stylu" byly pošity plíšky - třpytkami, volným spojením motivů s podkladem sledoval kinmetický efekt - pohyblivost plíšků. Roku 1969 se Rabannovo portfólio rozšířilo o nabídku parfémů. Jeho dámský parfém "Calandre" byl velmi úspěšný. Následovaly parfémy pro muže "Paco Rabanne pour Homme", Métal, La Nuit, Sport a XS nebo také One Million.  Jeho oděvy a parfémy se zařadily ke světové "haute couture", staly se velmi oblíbenými po celém světě. Roku 1992 Paco Rabanne představil své modely španělskému králi Carlosovi a královně Španělska na světové výstavě v Seville. Jeho talent a úspěchy v oblasti světové módní, a také přispívání k mnoha humanitárním projektům byly oceněny udělením nejvyššího španělského vyznamenání. Francouzi jeho dílo ocenili titulem rytíře Řádu čestné legie a zlatou medailí ministerstva školství, kultury a sportu.  V 90. letech Paco Rabanne představil kolekci kompletní mödní nabídky pro ženy "prêt-à-porter féminin". Zahrnuje kromě oděvů a parfémů také šperky, kabelky, obuv a návrhy účesů.  Kromě návrhů oděvů Paco Rabane také maluje obrazy a rád svou "image" popularizuje v médiích s fantastickými či skandálními výroky o svém životě (například že žije třetí život, že dříve byl prostitutkou na dvoře Ludvíka XIV., že se osobně setkal s Ježíšem nebo že byl svědkem vraždy faraóna Totanchamóna).

Paco Rabanne, vlastním jménem Francisco Rabaneda Cuervo (* 18. února 1934 Pasaia, provincie Guipuscoa, Španělsko), je španělsko-francouzský módní návrhář, od 60.let 20. století jeden z představitelů světové "haute couture".


Pokusy o mírové ukončení první světové války.

Po svém nástupu do úřadu dne 21. listopadu 1916 se císař Karel I. pokusil o mírové ukončení války s Dohodou. Společný návrh na mír Ústředních mocností z 12. prosince ztroskotal na odmítnutí Německé říše stanovit konkrétní mírové cíle.  Císař Karel se snažil o nové mírové rozhovory prostřednictvím belgického důstojníka, prince Sixta Ferdinanda Bourbonsko-Parmského (1886-1934) a jeho bratra Františka Xavera Bourbonsko-Parmského, sourozenců Karlovy manželky císařovny Zity.  V březnu 1917 německý říšský kancléř v tajných rozhovorech naznačil připravenost vzdát se Alsaska a Lotrinska, jež v té době byly součástí Německé říše. Císař Karel výslovně napsal ve svém dopise z 24. března, že  Sixtus a Xaver předali dopis francouzskému prezidentovi, jenž o jeho obsahu zpravil i anglického krále Jiřího V. Druhý dopis následoval 9. května. Rakouský ministr zahraničí, hrabě Otokar Černín byl s těmito mírovými snahami obeznámen, avšak obsah listu neznal.  Po následných jednáních byl císař Karel připraven svolit i k obnově Srbska zataženého do války Rakousko-Uherskem, stejně jako Belgie a navrácení Alsaska-Lotrinska Francii na úkor Německa. Nicméně se zdráhal vůbec uvažovat o územních ztrátách Dunajské monarchie, jako např. postoupení Jižního Tyrolska Itálii. Kromě toho byl ve Francii šéf vlády Aristide Briand nahrazen Alexandrem Ribotem, takže rozhovory ztroskotaly.  Od června do srpna 1917 se konaly mírové rozhovory mezi hrabětem Nikolausem Reverterou a hrabětem Abelem Armandem, ve kterých se Francie snažila přimět Rakousko-Uhersko k separátnímu míru, zamítnutému císařem Karlem.

Odhalení tajných jednání.

Snahy císaře Karla o mírové řešení byly v následujících měsících stále více brzděny ministrem zahraničí hrabětem Černínem, jenž byl přesvědčen o vojenském vítězství. 2. dubna 1918 pronesl hrabě Černín řeč z vídeňské obecní rady, v níž výslovně prohlásil:  Tento projev se následujícího dne objevil na titulní straně několika deníků, např "Fremden-Blatt" nebo "Národní Listy".  Jelikož toto podání z úst Černína neodpovídalo skutečnosti, a on nechtěl vypadat jako prosebník, zveřejnil francouzský ministerský předseda Georges Clemenceau dne 12. dubna 1918 první z Karlových dopisů. Císař Karel nicméně veřejně dementoval ústupky navrhované Francii.  Karel tyto pasáže o Alsasku-Lotrinsku a Belgii, pravděpodobně na nátlak Černína, popřel. Černín na sebe nevzal vinu, což by bývalo takticky chytré, popřel skutečnost, že o dopise ví a tím svého panovníka poškodil v očích spojenců. Nakonec jej císař Karel 16. dubna 1918 zprostil jeho úřadu.  Americký ministr zahraničí Robert Lansing popsal Clémenceauovo jednání jako "akt do nebe volající tuposti": "kdyby chtěl Clémenceau usvědčit Černína ze lži, tak by se mu to zřejmě podařilo, ale za jakou cenu! Jeho odhalení vehnalo Rakousko do náruče Německa", takže "jedině vojenské vítězství na západní frontě mohlo otevřít dveře, které Clémenceau přibouchnul". Francouzský ministerský předseda s konečnou platností vehnal slábnoucí Habsburskou monarchii zpět do tísnivé náruče německých spojenců.  A skutečně vedla Černínova tisková rozepře s Clémenceauem (dočasně) ke ztrátě vněpolitické svobody jednání monarchie. K mocenskému přizpůsobení se v otázce válečných cílů se již Rakousko-Uhersko, vzhledem k rozrušenosti vnitřní politiky a hospodářské situace v monarchii, po Sixtově aféře necítilo spojencům povinováno.  Pro rakousko-uherskou monarchii se po brest-litevském míru a míru z Bukurešti postupně rozplývaly vyhlídky, že by západní mocnosti mohly dát po jejich případné výhře přednost možnosti zachování monarchie. Sixtova aféra nezničila jen možnost dalších vyjednávání se západními mocnostmi, nýbrž také vedla v několika týdnech k jejímu ukončení, k uznání principu sebeurčení v maximálním a nejradikálnějším rozsahu a tím de facto k vynesení ortelu smrti nad mnohonárodnostním státem.  Odhalení těchto tajných jednání znamenalo konec Rakouska-Uherska coby „rovnoprávného“ partnera Německé říše. Německá nacionální propaganda v Rakousku nazvala císaře Karla „pantoflovým hrdinou podřízeným taliánské přistěhovalkyni“ a císařovnu Zitu „italskou zrádkyní“.

Takzvaná Sixtova aféra označuje zveřejnění tajných jednání, jež vedl císař Karel I. za Rakousko-Uhersko především se zástupci Francie během 1. světové války v roce 1917 veden snahou dosáhnout mírové dohody.


Historie.

Místo bylo dříve nazýváno "Popilia", nejspíše kvůli jeho původní typické vegetaci – topolům. První zaznamenaná zmínka o ostrovu pochází z roku 421, kdy lidé z Padovy a Este utekli před invazí barbarů. V 9. století vzrostla populace ostrova a stoupal i jeho význam. Správu ostrova měl na starost byrokratický úředník, zvaný "podesta". Při obléhání Benátek Franky byli lidé z Popilie aktivní součástí obrany proti invazi – a za své služby měli také řadu privilegií – byli osvobození od daní, od vojenské služby nebo veslování na galérách. Ostrov byl poměrně prosperujícím centrem, ekonomicky i demograficky. Obyvatelé rybařili, pěstovali víno a podíleli se i na obchodu se solí. Pád nastal až během války Benátek s Janovem kolem roku 1379. Navzdory opevnění byl ostrov obsazen, zdemolován a obyvatel, kterých tu původně žily stovky, zůstalo jen pár desítek. Ti byli poté odstěhováni na ostrov Giudecca.  Poveglia zůstala následující století neosídlená. V roce 1527 nabídl dóže ostrov kamaldulským mnichům, ti ale jeho nabídku nepřijali. Díky blízkosti přístavu Malamocco se tu až po roce 1660 začaly alespoň skladovat lodě. Během morových epidemií Poveglie posloužila jako karanténa pro nemocné a následně jako masový hrob pro infikovaná těla. Aby se zabránilo šíření nemoci, těla se často spalovala, nebo se běžně pohřbívala v masových hrobech – na Poveglii pravděpodobně v místech, kde se nyní nachází pouze přerostlá zeleň. V roce 1776 ostrov přešel pod správu "Magistrato alla Sanità" (Úřad pro zdraví) a stal se bodem pro kontrolu lodí a námořníků, kteří přijížděli do Benátek a příležitostně fungoval také jako lazaret. V letech 1793 a 1798 ostrov opět posloužil jako ubytovna pro posádky dvou lodí, které onemocněly morem. Z první posádky zemřelo dvanáct lidí, z toho čtyři námořníci. Na druhé lodi na následky moru zemřelo osm námořníků. Všichni byli pochováni na ostrově a podle některých zdrojů měli být posledními oběťmi moru na Poveglii. Jiné dokumenty tvrdí, že další nakažení přijížděli ještě v roce 1821.  Kvůli karanténě byl ostrov několikrát odříznut od civilizace a uzavřen. A stával se často posledním útočištěm pro lidi nakažené morem, později také cholerou nebo dalšími infekčními nemocemi, například žlutou zimnicí. O Poveglii se tvrdí, že vzhledem k počtu úmrtí a následných pohřbů se půda na ostrově z poloviny skládá z lidských ostatků. Podle starých povídaček kvůli jejich přítomnosti kolem ostrova nechtěli lovit ani rybáři, kterým se vyplavené pozůstatky údajně zamotávaly do sítí. Funkci karantény si ostrůvek zopakoval i v průběhu 19. století. V karanténě si tu po čtyřicet dní pobyla dokonce i žirafa, kterou darovali Egypťané rakouskému císaři. Pak se odstěhovala do svého nového domova ve vídeňské zoo.  Na zničení ostrova měl podíl také Napoleon Bonaparte. Právě on dal poničit kostel "San Vitale", ve kterém se nacházel hodnotný krucifix a malba od malíře Tiziana, a starou zvonici pak přeměnili na maják.  Nějakou dobu byl areál užíván jako starobinec a a útulek pro lidi bez domova. V roce 1922 byly na ostrově stojící budovy přestavěny na nemocnici a sanatorium pro duševně nemocné, fungující až do roku 1968. Podle pověstí se v nemocnici na pacientech často prováděly různé experimenty, běžné měly být třeba lobotomie. Ředitel nemocnice se nakonec podle pověsti zabil skokem z kostelní věže poté, co prohlásil, že ho pronásledují místní duchové. Důkazy o pravdivosti této historky však chybí. Následně byl ostrov krátce užíván pro zemědělství, ale brzy byl zcela opuštěn.  Poveglia postupně zůstávala opuštěná a bez využití. Budovy se mezitím proměnily z velké části v ruiny.  V roce 1997 se z ostrova měla stát mládežnická ubytovna, o dva roky později byl ostrov ale vyňat z majetku, který bylo možné prodat soukromníkům. Od roku 2003 je ostrov spravován benátským přístavem a také městem. Až v roce 2013 byla Poveglia konečně opět nabídnuta k prodeji. V roce 2014 se italská vláda rozhodla snížit státní dluh prodejem ostrova se smlouvou na 99 let, doufaje, že nový majitel přestaví bývalé sanatorium na luxusní hotel. Nejvyšší nabídku předložil italský podnikatel Luigi Brugnaro. Plánoval do renovace investovat 20 milionů euro. Smlouvu ale nezískal, protože jeho plány nesplnily všechny podmínky. Jiné zdroje naznačují, že smlouva byla anulována, protože nabídka byla příliš nízká. Brugnaro se proti tomuto rozhodnutí snažil bojovat, ale potom co byl zvolen starostou Benátek, jeho zájem o ostrov zcela ustal. O revitalizaci ostrova se už několik let snaží sdružení "Poveglia per tutti" – Poveglia všem. Zelenou část ostrova chce přeměnit na park a veřejně přístupné zahrady, které by měly sloužit jako prostor pro trávení volného času. Ostatně tak si i někteří obyvatelé Benátek ostrov pamatují – jako místo, kam jezdili o víkendech grilovat nebo se koupat.

Budovy a stavební struktury.

Z budov na ostrově se zachovala nemocnice, sanatorium, zvonice kostela, ubytovna pro zaměstnance a administrativu a přístřešek pro lodě. Věž zvonice je nejvýraznější stavbou na ostrově. Je datována do 12. století a patřila ke kostelu "San Vitale", který byl zbourán na rozkaz Napoleona Bonaparte v roce 1806. Poté byla užívána jako maják. Větší ostrov, na kterém stojí budovy, je spojen s menším ostrovem klenutým mostem. Třetí ostrov tvoří oktagon pevnosti v blízkosti budov, který ale není s ostrovy nijak spojen. Benátská vláda od roku 1645 vystavěla pět pevností ve tvaru oktagonu na ochranu a kontrolu laguny. Samotná pevnost dnes sestává pouze z obezděného hliněného ostrůvku. Oktagon u Poveglie je jeden ze čtyř, který se zachoval.  Na ostrově se nachází také jedna, ale možná i více morových jam, kam byly pohřbívány infikovaná těla obětí morové epidemie. Podle National Geographic zde během století zemřelo až 100 000 lidí, kteří byli pohřbeni do masových hrobů. Jiný zdroj, Atlanta Obscura odhaduje počty zemřelých až na 160 000 lidí.  Když se italská vláda po dlouhých letech konečně rozhodla se stavem ostrova něco udělat, inspirovala se i asociace Young Architects Competitions. V roce 2016 vyhlásila architektonickou soutěž pro mladé architekty, kteří měli vytvořit návrh Poveglie jako univerzitního ostrova. Soutěže se účastnili architekti ze 106 zemí světa. 1. místo získalo studio D.Vision Architecture.  I přes zákaz vstupu ostrov navštěvují milovníci záhad a tajemna. Oficiálně na ostrov zavítá ročně jen pár šťastlivců, kteří dostanou od města povolení, na jehož udělení většinou musí čekat kolem deseti měsíců. Zbytek návštěvníků se na ostrov dostane nelegálně. Někdo přemluví místní rybáře, a kdo o návštěvu hodně stojí, zaplatí si místní lodní taxík.

Poveglia v kultuře.

Temná a tajemná historie ostrova vedla ke zrodu mnoha pověstí. Mezi Benátčany se předávala i pověst o tom, že smrtelně nemocní lidé jen čekají na to, aby se mohli po smrti jako duchové na ostrov vrátit. Smutnou historii dokládají i dva mramorové kvádry z roku 1793 s nápisem „"Ne Fodias Vita Functi Contagio Requiescunt"“ –„"Zde nekopejte, odpočívají tu nakažení mrtví"“.  V knize Pouť do Palestiny, Egypta a Sýrie popisuje mnich Marie-Joseph de Geramb svůj pobyt na Poveglii během roku 1831:  Ostrov Poveglia se objevil v pořadech Po stopách duchů a v americkém pořadu "Scariest Places on Earth" (Nejstrašidelnější místa na Zemi).  Temný polský komiks od Romana Pietraszka "Žiješ?" se odehrává na ostrově Poveglia během morové epidemie a vypráví příběh nemocné dívky a chlapce, snažících se utéct z ostrova zatímco je pronásledují moroví doktoři.  Poveglia se stal inspirací pro ostrov, kde se odehrává první příběh "Smrt a Benátky" z grafické novely "Věčné noci" komiksové série Sandman. Ostrov vlastní v 18. století bohatý šlechtic a alchymista, jemuž se podaří sebe, svůj palác a své hosty ochránit před zubem času tím, že se stejný den opakuje znovu a znovu. Vypravěč navštíví ostrov jako chlapec a později jako dospělý, kdy je ostrov (stejně jako Poveglia) dlouhou dobu opuštěný s pověstí strašidelného místa.  V komiksu "Castle Waiting", autorka Linda Medley nazývá ostrov „Ostrovem bez návratu“. Postava doktora Fella zešílí kvůli snaze léčit oběti moru.  Novela Laurie R. Kingové "Island of the Mad" vykresluje Poveglia jako úkryt pro skupinu žen, které chtějí uniknout před sílícím fašismem a využívají strašidelnou pověst ostrova jako způsob jakým odradit nechtěné návštěvníky.

Poveglia je malý ostrov, který se nachází mezi Benátkami a necelé dva kilometry od ostrova Lido v Benátské laguně v severní Itálii. Ostrov se skládá ze tří samostatných ostrůvků, z nichž jeden je od hlavního ostrova rozdělený kanálem. Jeho rozloha je pouhých 7 hektarů. Na hlavním ostrově se nachází zvonice, zbytky loděnice a zchátralé budovy bývalého sanatoria. Obydlen byl do roku 1379, kdy jeho obyvatelé utekli kvůli válce Benátek s Janovem. Během morových epidemií byl ostrov užíván pro karanténu nemocných. V pozdější době na ostrově bylo sanatorium pro duševně choré. Kvůli těmto skutečnostem se o ostrově traduje mnoho pověstí a často bývá označován jako nejstrašidelnější ostrov na světě. Veřejnosti je nepřístupný.


Vzhled euromincí.

Vzhled přibližně 230 milionů slovinských euromincí (celková nominální hodnota slovinských euromincí je přibližně 80 miliónů eur) byl odhalen 7. října 2005. Navrhli jej Miljenko Licul, Maja Licul a Janez Boljka.  Na obvodu všech mincí je 12 hvězd symbolizujících Evropskou unii střídavě s písmeny nápisu „SLOVENIJA“ (slovinsky Slovinsko). Mince každé nominální hodnoty zobrazují rozdílné motivy:

Kontroverze.

V Korutanech se strhlo mírné politické pobouření kvůli umístění Kněžského kamene na slovinské eurominci 2 centy. Tento římský antický sloup, který byl používán při dosazování vévodů Korutan, je v současnosti uschován v muzeu v Klagenfurtu, korutanském hlavním městě, a je zde také považován za historický symbol státu. Vláda spolkové země Korutany (v čele s guvernérem Jörgem Haiderem) vydala 25. října 2005 protest, který byl ale zamítnut slovinským ministrem zahraničí Dimitrijem Rupelem jako neseriózní.  Kromě Kněžského kamene bylo v médiích také zmíněno vyobrazení lipicánů na minci 20 centů. Rakousko považuje lipicány za svůj symbol, a proto byli také zobrazeni na rakouské minci 5 šilinků. Přesto nebyl oficiální protest podán a rozhodnutí o motivu lipicánů na minci lze považovat za kladný, protože upozorňuje na více než stoletou společnou minulost. Navíc Slovinsko poukazuje na historickou spojitost lipicánů, slovinské historie a existujícího hřebčína v Lipici.

Zavedení eura.

Od 1. března 2006 byly v obchodech uváděny ceny v tolarech i eurech. Pro zavedení hotovosti v eurech byla nutná výměna 442 milionů mincí a 108 milionů bankovek v tolarech za 155 milionů euromincí a 42 milionů eurobankovek, a proto zásobila Banka Slovinska velkoobchodníky a nestátní banky hotovostí v eurech už od začátku září 2006.  Pro ražbu slovinských euromincí byla prostřednictvím mezinárodního tenderu vybrána finská státní mincovna ve městě Rahapaja. Kromě finské mincovny vznikaly slovinské euromince následně i v Nizozemsku a na Slovensku.  Od 15. prosince 2006 si mohli obyvatelé koupit tzv. startovací balíčky slovinských euromincí ve všech slovinských bankách. Tato kolekce eur obsahovala 8 mincí 1 cent, 7 mincí 2 centy, 6 mincí 5 centů, 6 mincí 10 centů, 7 mincí 20 centů, 4 mince 50 centů, 4 mince 1 euro, 2 mince 2 eura v celkové hodnotě 12,52 €. Tento balíček se prodával za 3000 tolarů.

Pamětní mince.

Dvoueurové oběžné mince.

Následující tabulka zahrnuje 2€ pamětní mice vydané mezi roky 2007 a 2019.

Slovinské euromince jsou v oběhu od 1. ledna 2007, kdy Slovinsko přešlo z tolaru na euro. Stalo se tak prvním členem eurozóny z nových členských států Evropské unie. Slovinsko je členem EU od 1. května 2004 a také je členem Evropské měnové unie.


Rodina.

Historie podnikání rodiny Peugeot sahají až do 15. století. Rodina v roce 1810 přestavěla svůj obilný mlýn ve vesnici Vandoncourt na malou továrnu vyrábějící válcovanou ocel a velké množství dalších ocelových výrobků, nářadí, pil a pilových listů ale i žehliček a mlýnků na kávu. V roce 1850 se začal používat typický znak lva. Armand Peugeot byl synem Émile Peugeota (1815–1874) a Wilhelminy roz. Ehrmannové (1818–1893).

Vzdělání.

Peugeot byl v roce 1881 na stáži u anglické firmy v Leedsu. Tam také začal poznávat novinky v oblasti jízdních kol. V roce 1895 ukončil studium na École Centrale, strojařské škole v Paříži.

Podnikání.

Prvním vyrobeným dopravním prostředkem firmy "Peugeot Fréres Aînés" bylo v roce 1882 jízdní kolo "Le Grand Bi". Už o sedm let později firma vyrobila 19 000 kol a po prezentaci na Světové výstavě vzrostla poptávka natolik, že si Peugeot otevřel v paříži vlastní obchod.  Armand se už dříve začal zajímat i o automobily a po setkání s Gottliebem Daimlerem a dalšími nadšenci, byl přesvědčen o jejich životaschopnosti. První Peugeotův automobil (parní tříkolka) byl vyroben v roce 1889 ve spolupráci s Léonem Serpolletem a představen na Světové výstavě v Paříži. Parní pohon byl těžký, objemný a před jízdou vyžadoval dlouhotrvající přípravy, takže od něj bylo brzy upuštěno ve prospěch druhého prototypu osazeného benzínovým spalovacím motorem. V roce 1890 byl vyroben první čtyřkolový automobil poháněný Daimlerovým benzinovým motorem a o rok později začala sériová výroba automobilů značky. V dalším roce bylo vyrobeno dalších 29 automobilů bylo vyrobeno v roce 1892, už ve firmě "Les Fils de Peugeot Frères". Peugeot v tomto roce jako první použil u benzinem poháněného automobilu celogumové pneumatiky (pneumatiky plněné vzduchem přišly až v roce 1895). Vozy prozatím vypadaly spíš jako kočáry bez koní a řídily se pomocí páky.  2. dubna 1895 založil firmu "Société Anonyme des Automobiles Peugeot" s továrnou v Audincourtu. O dva roky později se Peugeot přestal spoléhat na Daimlera a vyrobil první vlastní motory pro "Typ 15". Dále následovala mnohá vylepšení: motor se od roku 1901 montoval pod kapotu v přední části vozu místo pod vůz, začal se používat volant a auta vypadala mnohem více jako současná.  V roce 1903 Peugeot začal s výrobou motocyklů, které jsou s touto značkou vyráběny dodnes. V roce 1910 se firmy Armanda a Eugèna ("Lions Peugeot") sloučily a vznikla tak "Société des Cycles et Automobiles Peugeot". Za dva roky založila továrnu v Sochaux. Firma začala kromě osobních automobilů vyrábět také autobusy. Když v roce 1913 odcházel z vedení firmy, byla největším francouzským výrobcem s 10 000 ročně vyrobenými vozy.  Během první světové války se firma Peugeot zaměřila na zbrojní výrobu a stala se hlavním dodavatelem zbraní a vojenských dopravních prostředků od jízdních kol a tanků až po nábojnice.  Pohřben je na hřbitově Père-Lachaise.  Armand Peugeot byl v roce 1999 uveden do Automotive Hall of Fame.

Armand Peugeot (26. března 1849, Hérimoncourt – 2. ledna 1915, Neuilly-sur-Seine) byl průmyslník, průkopník automobilismu a zakladatel francouzské firmy Peugeot.


Život.

Mládí a počátky vojenské kariéry.

Franz Epp se narodil 16. října roku 1868 v bavorském Mnichově jako syn uměleckého malíře Rudolfa Eppa a jeho ženy Kathariny (rozenná Steibelová). Měl dvě mladší sestry, Helene a Auguste.  Nejdříve navštěvoval obecnou školu v Mnichově a následně přešel na místní gymnázium, kde později v létě roku 1887 maturoval. Následně se rozhodl vstoupit k 16. srpnu téhož roku do německé císařské armády, kde byl v hodnosti tříročního dobrovolníka a důstojnického čekatele zařazen k 9. bavorskému pěšímu pluku u něhož se propracoval až do hodnosti nadporučík ("Premierleutnant").  S tímto povýšením rovněž nastoupil k 13. říjnu roku 1896 na bavorskou vojenskou akademii v Mnichově. Zde studoval až do konce září roku 1899. Po dokončení sloužil dále u 9. pěšího pluku a to až do července roku 1900, kdy byl přeložen k 4. východoasijskému pěšímu pluku ("4. Ostasiatischen Infanterie-Regiment"), s kterým se podílel na potlačení Boxerského povstání v Číně.  Potom se stal velitelem rot v Německé kolonii Deutsch Südwestafrika (nyní Namibie), kde se účastnil krvavého drcení Hereroova povstání. Během první světové války sloužil von Epp jako velící důstojník bavorského regimentu ve Francii, Srbsku a Rumunsku. Za svou válečnou službu dostal von Epp rytířský titul.

Po válce a působení v NSDAP.

Po konci války vytvořil von Epp Freikorps, pravicovou, polovojenskou formaci většinou vytvořenou z válečných veteránů (jejími členy byli například Gregor Strasser a Ernst Röhm). Freikorps se pod vedení von Eppa účastnilo rozdrcení Bavorské republiky rad roku 1919. Von Epp se ten samý rok připojil k Reichswehru a v roce 1922 se stal generálmajorem.  Von Epp se roku 1928 stal členem NSDAP, kde setrval až do roku 1945. Von Epp sloužil v NSDAP jako hlava armádní politické kanceláře, a později jako vůdce německé koloniální společnosti, organizace všech bývalých německých kolonií.  Po Hitlerově jmenování říšským kancléřem v roce 1933 se stal von Epp říšským komisařem pro Bavorsko, kde se dostal do sporu s bavorským nacistickým ministerským předsedou Ludwigem Siebertem. Von Eppův pokus sesadit Sieberta z postu bavorského vůdce selhal. Von Epp ale pokračoval ve vykonávání úřadu říšského komisaře do konce války. Během druhé světové války se von Epp od ostatních nacistických vůdců distancoval. Hlavní důvod byl osobní odpor k některým z nich. Často se s nimi na ničem nedohodl, nebo nesouhlasil s jejich politikou.

Pád.

Von Epp byl roku 1945 zatčen skupinou FAB, která se úspěšně pokusila svrhnout vládu v Bavorsku. Vůdce FAB, Rupprecht Gerngroß, později vydal von Eppa Američanům. Na konci války byl von Epp uvězněn Američany a zemřel v zajateckém táboře v roce 1946.

Franz Xaver rytíř von Epp (16. říjen 1868 – 31. prosinec 1946) byl vysoce vyznamenaný německý veterán první světové války, politik a pozdější generál Wehrmachtu za druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem mnoha vysoce ceněných vojenských vyznamenání včetně pruského řádu Pour le Mérite, bavorského rytířského kříže vojenského řádu Maxe Josefa nebo nacistického rytířského kříže válečného záslužného kříže s meči.


Profesionální kariéra.

Toni Kukoč hrál téměř dvacet let profesionální basketbal na světové úrovni.  Jeho kariéra začala v týmu Jugoplastika Split, ve kterém hrál v letech 1987 až 1991. Týmu se podařilo třikrát v řadě vyhrát Euroligu (obdoba fotbalové Ligy Mistrů) a Kukoč se stal hned ve svých dvaceti letech jednou z největších basketbalových hvězd v Evropě.  Následoval přestup do týmu Benetton Treviso, za své účinkování v tomto italském klubu (1991 – 1993) byl Kukoč třikrát vyhlášen nejlepším hráčem Evropy.  V roce 1993 dochází k přestupu do týmu Chicago Bulls severoamerické NBA, ve kterém měl ale Kukoč ze začátku nesnadnou pozici a první sezónu odehrál jako náhradník Scottieho Pippena. V následujících letech se přece jen postupně prosadil do základní sestavy Bulls, podílel se na třech titulech vítěze NBA po návratu Michaela Jordana do týmu. V roce 1996 byl vyhlášen šestým nejlepším hráčem NBA.  Za Bulls hrál Toni Kukoč až do roku 2000, následovala jedna sezóna (2000 – 2001) za Philadelphia 76ers a (2001 – 2002) za Atlanta Hawks. Po dvou nepříliš úspěšných sezónách následoval třetí přestup do Milwaukee Bucks, kde se (v té době již čtyřiatřicetiletý) Kukoč znovu „chytil“ a odehrál čtyři další úspěšné sezóny. Svou profesionální kariéru ukončil ze zdravotních důvodů v roce 2006 ve věku 38 let.

Reprezentační úspěchy.

Toni Kukoč se podílel na dvou stříbrných olympijských medailích – v roce 1988 za Jugoslávii, v roce 1992 již za Chorvatsko. V roce 1990 získal s týmem Jugoslávie titul mistra světa.

Toni Kukoč (* 18. září 1968, Split) je bývalý chorvatský profesionální basketbalista. Jedná se o jednoho z prvních Evropanů, který se ve větší míře prosadil v severoamerické NBA.