Popis.

Zástupci rodu "Sabal" jsou beztrnné, solitérní, jednodomé, zakrslé až dosti vzrůstné palmy, dorůstající výšek až 25 metrů. Kmen může být dlouhý nebo i zkrácený a podzemní. Dosahuje tloušťky 15 až 60 cm. Zprvu je kmen pokrytý nápadnými bázemi listů, později je holý, s hrubým či hladkým povrchem. Listy jsou dlanitozpeřené, s krátkým až poměrně dlouhým středním žebrem, induplikátní. Čepele listů jsou na okraji vláknité, složené převážně z pravidelných, jednoduše přeložených segmentů. Řapík je často velmi dlouhý (až 2,5 metru), bez ostnů. Na lícové straně listu je v místě spojení čepele s řapíkem přítomen krátký a uťatý nebo delší a špičatě ukončený výběžek ("hastula"). Květenství vyrůstají mezi bázemi listů a jsou buď kratší, stejně dlouhá nebo delší než listy. Jsou větvená až do 4. řádu. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, v rámci květenství jednotlivé. Kalich je trubkovitý, zakončený 3 mělkými laloky, na bázi poněkud ztlustlý. Koruna je ve spodní části trubkovitá, zakončená 3 laloky. Tyčinek je 6 a mají zploštělé, dužnaté nitky srostlé do trubičky asi stejně dlouhé jako kalich a přirostlé k ústí korunní trubky. Semeník je trojlaločný, kompletně srostlý ze 3 plodolistů, čnělka je zakončená hlavatou, trojlaločnou bliznou. Plody jsou kulovité nebo hruškovité, na povrchu hladké bobule s dužnatou dužninou (mezokarpem) bez vláken a tenkým, blanitým endokarpem. Plody jsou 6,5 až 22 mm velké.

Rozšíření.

Rod "Sabal" zahrnuje 14 druhů. Je rozšířen v zemích okolo Mexického zálivu od jihovýchodu USA přes Střední Ameriku a Karibské ostrovy po Kolumbii a Venezuelu. V USA rostou celkem 4 druhy. Rozsáhlejší rozšíření zde má "S. minor" (od Texasu po Severní Karolínu) a "S. palmetto" (od Severní Karolíny po Floridu). Druh "Sabal mexicana" zasahuje do Texasu z Mexika a Střední Ameriky, "S. etonia" je endemit Floridy. V Texasu se přirozeně kříží "S. minor" a "S. palmetto", kříženec se jmenuje "S. "x" brazoriensis". Centrum rozšíření rodu je v Mexiku (7 druhů) a Karibiku (5 druhů). Do Jižní Ameriky zasahuje pouze "S. mauritiiformis". "S. bermudana" je endemit Bermudských ostrovů.  Zástupci rodu rostou nejčastěji na otevřených stanovištích, jako jsou savany, pobřežní duny, menší kopce a bažiny.

Taxonomie.

Rod "Sabal" je v rámci taxonomie palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a samostatného tribu "Sabaleae", obsahujícího tento jediný rod. Sesterskou skupinu představuje podle výsledků molekulárních studií tribus "Cryosophileae". Obě tyto větve společně představují bazální větev podčeledi "Coryphoideae". Jednotlivé druhy tohoto rodu jsou poměrně obtížně rozlišitelné, u rostlin v kultuře je navíc častá hybridizace.

Ekologické interakce.

Květy rodu "Sabal" jsou opylovány zejména různými druhy včel (např. rod "Megachile"), v menší míře i vosami a dvoukřídlými. Hlevním opylovačem druhu "Sabal etonia" je včela "Megachile albitarsis". Bermudský endemit "Sabal bermudana" byl v minulosti opylován zejména včelou "Megachile pruina" a různými druhy rodů "Augachlora" a "Halictus". V současnosti tuto úlohu z velké části převzala introdukovaná včela medonosná. Podobné je to i u druhu "Sabal palmetto". Plody jsou nejčastěji šířeny ptáky a savci, u některých druhů ("Sabal palmetto", "S. minor") i vodou.  Palmy rodu "Sabal" jsou podobně jako řada jiných amerických druhů palem hostitelem housenek babočkovitého motýla "Brassolis sophorae". Na listech "Sabal palmetto" se běžně vyskytuje mandelinkovitý brouk "Hemisphaerota cyanea". Mimo to hostí tyto palmy celou řadu různých druhů červců.

Prehistorie.

Fosilní dlanitozpeřené palmové listy bývají shrnovány pod název "Sabalites". Nejstarší nálezy popsané jako †"Sabalites carolinensis" pocházejí z období svrchní křídy a byly nalezeny v Severní Karolíně v USA. Představují nejstarší známé nálezy fosilních palem. Pozůstatky "Sabalites" třetihorního stáří (miocén) byly nalezeny i na území České republiky. Nejstarší fosílie připisované přímo rodu "Sabal" byly popsány z Tennessee jako †"Sabal dortchii" a pocházejí z období eocénu.

Zajímavosti.

Druh "Sabal palmetto" je národním stromem Floridy.

Význam.

Růstové vrcholy "Sabal palmetto" poskytují zeleninu, známou jako palmové zelí. Podle zelné chuti dostala tato palma i anglický název ("cabbage palm"). V oblasti kolem Mexického zálivu je tato palma pěstována pro vlákna, používaná zejména k pletení sombrer a v kartáčnictví. Vlákna mají červenohnědou barvu. Řada druhů je v tropech a subtropech pěstována jako okrasné rostliny, např. "Sabal palmetto", "S. causiarum" a "S. bermudana". Nejodolnějším druhem je trpasličí a pomalu rostoucí "Sabal minor", který snáší mrazy až -12 °C, vyžaduje však horké léto. Pěstuje se např. na Britských ostrovech.

Sabal je rod palem, zahrnující celkem 14 druhů a řazený do samostatného tribu Sabaleae v rámci podčeledi "Coryphoideae". Je rozšířen výhradně v Americe od jihovýchodu USA po sever Jižní Ameriky a na Karibských ostrovech. Nejvíce druhů roste v Mexiku. Jsou to nízké až poměrně vysoké jednodomé palmy s dlanitozpeřenými listy a krátkými až rozměrnými květenstvími vyrůstajícími mezi bázemi listů. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné. Plodem je poměrně drobná bobule.


Život.

Goldfinger se narodil v Budapešti jako syn židovského podnikatele zabývajícího se lesnictvím a stavbou průmyslových pil. V Maďarsku žil do roku 1919, kdy se po rozpadu Rakousko-uherské monarchie dostala krajina pod kontrolu komunistů. Jeho rodina se odstěhovala do Rakouska. Po roce odešel studovat do Švýcarska a odtud do Paříže, kde v roce 1923 začal studovat na École nationale supérieure des Beaux Arts. V té době pracoval i v ateliéru Léona Jausselyho. Byl ovlivněn publikací "Vers une architecture" od Le Corbusiera, přičemž se stal horlivým obdivovatelem jeho bývalého učitele, experta na navrhování železobetonových konstrukcí Auguste Perreta. Toto bylo později inspirací při navrhování vlastního domu.

Předválečná tvorba.

Ještě během studia začal Goldfinger praktikovat s Andráse Szivessym. Společně pracovali na návrzích interiérů a obchodů. V roce 1930 se rozdělili a Goldfinger pokračoval v práci sám s podobnými projekty. Navrhl interiér cestovní kanceláře Central European Express v Paříži a kosmetický salon Helena Rubinstein v Londýně.  V 30. letech se setkal a oženil s Uršulou Blackwellovou a spolu se odstěhovali do Londýna v roce 1934. Před 2. Světovou válkou postavil Goldfinger pouze jeden tříbytový dům (jeho součástí byl i jeho vlastní dům) na Willow Road v Hampsteadu (Severní Londýn) a další v Broxtedu v Essexu. Jeho vlastní dům na Willow Road 2 je dnes součástí národního dědictví.

Tvorba po 2. světové válce.

Po válce byl Goldfinger pověřen výstavbou nových kanceláří pro noviny Daily Worker (1946). Také postavil budovu Alexandra Fleminga jako sídlo Ministerstva zdravotnictví (1962-67) a divadlo Odeon ve čtvrti Elephant and Castle (1962-67) na jihovýchodě Londýna. V 50. letech navrhl dvě základní školy (Brandehow Rd a Westville Rd) z prefabrikovaného betonu s cihlovou výplní.  Ve snaze vyřešit nedostatek obytných budov, které byly během 2. světové války zničeny, začala Britská vláda uvažovat o výškových budovách jako řešení a Goldfinger se stal předním designérem věžových domů. Mezi jeho nejdůležitější budovy z tohoto období patří Balfron Tower (27-patrová budova ve Východním Londýně), přilehlá Carradale House (11. pater) a Glenkerry House (14. pater). Zajímavostí je, že aby Goldfinger zjistil, zda byla jeho práce dostatečně kvalitní a zda se v těchto bytech příjemně žije, nastěhoval se na dva měsíce do jednoho z bytů v Balford Tower. Na základě poznatků ke kterým přišel za ten čas, pak začal navrhovat další, ještě větší budovu - Trellick Tower (31 pater, North Kensington, zač.: 1968- dok.: 1972). Tato budova je světlejší a vzdušnější jako Balford.  Zpočátku byly jeho budovy velmi nepopulární mezi lidmi ale i mezi postmodernistickými architekty. Zajímavostí je, že jeho soused Ian Fleming byl natolik znechucen bytovými domy, které navrhoval, že po něm nazval protivníka Jamese Bonda v knize vydané v roce 1959 (ten byl později i zfilmován). Teprve koncem 20. století začala být Goldfingerova prce ceněná. Trellick Tower se stal něčím jako ikona - objevuje se na tričkách, malbách ale i v textech písní.  V říjnu roku 1971 se stal řádným členem Royal Academy of Arts. Goldfinger zemřel v roce 1987, čtyři dny po 85. narozeninách, a byl zpopelněn v Golders Green Crematorium. Od roku 1999 uděluje Royal Institute of British Architects z části jeho dědictví stipendium Erno Goldfingera.

Ernő Goldfinger (* 11. listopad 1902 - † 15. listopad 1987, Londýn, Spojené království) byl architekt a interiérový designér narozený v Maďarsku, byl klíčovou osobností architektonické moderny.


Život.

Esther Duflo se narodila v roce 1972 v Paříži jako dcera pediatričky Violaine Duflo a matematika Michela Duflo. Během dětství se její matka často angažovala v humanitních projektech.  Esther se dětství zajímala o historii, kterou také chtěla po střední škole studovat. Ve druhém ročníku začala zvažovat kariéru v civilních službách nebo politice. V roce 1993 se na 10 měsíců přestěhovala do Moskvy, kde pracovala na historické práci popisující vužívání velkých závodů v sovětské propagandě, jako například výrobu traktorů ve Stalingradu a také to, jak propagandistické požadavky změnily skutečnou podobu podobných projektů. V Moskvě také působila jako asistentka výzkumu s francouzským ekonomem pro Centrální ruskou banku a s americkým ekonomem, Jeffrey Sachs, pro ruské ministerstvo financí. Na základě těchto zkušeností se rozhodla ekonomii více věnovat.  V roce 1994 získala bakalářský titul za studium historie a ekonomie na École Normale Supérieure a v roce 1995 získala magisterský titul na École d'économie de Paris a Université PSL École des hautes études en sciences sociales a École normale supérieure. V roce 1999 získala titul Ph.D z ekonomie na MIT. Na MIT stále působí jako profesorka.

Kariéra.

Poté, co v roce 1999 získala titul Ph.D, byla jmenována odborným asistentem na MIT. Ve 29 letech byla nejmladší členkou fakulty, která zastávala funkci na této univerzitě.  Duflo a Banerjee se o Indii zajímají od roku 1997. V roce 2003 zde provedla zkušební experiment, o nepřítomnosti učitelů, ve 120 školách, které provozují neziskové organizace. Jejím hlavním zájmem byla častá absence vyučujících. Povzbuzením učitelů, aby se každý den fotografovali se svými studenty, dokázala snížit jejich absenci.  V roce 2003 spoluzaložila společnost Poverty Action Lab na MIT, která od té doby provedla přes 200 empirických výzkumů. Laboratoř sídlí v Chennai v Indii a na Pařížské ekonomické škole. V roce 2006 spolu s několika kolegy provedla Duflo v Indii další experiment. Ukázalo se, že nahrané projevy žen byly ochotněji přijímány ve vesnicích, které zažily ženské vůdce. Duflo se stále více přesvědčovala, že komunity podporující ženské kandidáty by mohly očekávat ekonomické přínosy, ale měla potíže přesvědčit své kolegy.  V roce 2008 obdržela cenu Frontier of Knowledge za rozvojovou spolupráci, která se zaměřila na hodnocení vývoje v oblasti sociálního zabezpečení.  Duflo vstoupila do veřejné sféry v roce 2013, když zasedala v novém Výboru pro globální rozvoj, který radil bývalému americkému prezidentovi Baracku Obamovi v otázkách rozvojové pomoci v chudých zemích. Duflo je spolupracovnicí NBER pro výzkum, členkou představenstva Bureau for Research and Economic Analysis of Development (BREAD) a ředitelkou vývojového ekonomického programu Centra pro výzkum hospodářství a politiky, kde působí také jako členka představenstva i ředitelka.  Byla zakládající redaktorkou American Economic Journal: Aplikovaná ekonomie, šéfredaktorkou časopisu The American Economic Review a spolušéfredaktorkou časopisu The Review of Economics and Statistics a Journal of Development Economics. Také je členkou redakčního rady Annual Review of Economics a členkou Human Capital Research Programme v rámci International Growth Centre. Dále píše měsíční sloupek pro francouzský deník Libération a byla hlavní řečnicí na první Bocconiho přednášce na Bocconiho univerzitě v roce 2010, v roce 2011 ji následovala Caroline Hoxby.

Publikace.

V dubnu 2011 zveřejnila svou knihu "Poor Economics", kterou napsala spolu s Banerjee. Kniha získala mnoho pozitivních ohlasů.

Esther Duflová, nepřechýleně Duflo (* 25. října 1972, Paříž), je francouzsko-americká ekonomka, profesorka zmírňování chudoby a ekonomie rozvoje na Massachusettském technologickém institutu. Výzkumně se zaměřuje na mikroekonomická témata v rozvojových zemích.


Dějiny rodu.

Vznik.

Nová dynastie Hohenbergů byla založena výnosem císaře Františka Josefa I. v roce 1900. 1. července 1900 se na zámku v Zákupech v severních Čechách konala svatba a následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda (1863–1914) s hraběnkou Žofií Chotkovou (1868–1914). Ačkoli Žofie pocházela ze staré české šlechtické rodiny Chotků z Chotkova a Vojnína, nebyla svým rodem rovna rakouskému arcivévodovi. Jejich sňatek byl tudíž morganatický, a jejich potomci byli z důvodu nerovnorodosti manželství vyloučeni z nároku následnictví rakousko-uherského trůnu. Také budoucí titul Žofie neměl být císařovna, ale pouze manželka císaře. (Přísné dědičné předpisy platily zpočátku pouze pro Rakousko. V Čechách a Uhrách by teoreticky bývala mohla Žofie z Hohenbergu být i královnou a její potomci dědici. Ovšem se zřetelem na zachování jednoty rakousko-uherské monarchie, bylo vzdání se tohoto nároku smluvně upraveno.)  Císař ustanovil Žofii kněžnou z Hohenbergu ("Fürstin von Hohenberg") s předepsaným oslovením "Její Jasnost" ("Ihre Durchlaucht") a roku 1909 ji císař povýšil na vévodkyni ("Herzogin") "ad personam" s oslovením "Její Výsost" ("Ihre Hoheit"). Jelikož byl sňatek Žofie a Františka Ferdinanda morganatický, žádné z jejich čtyř dětí nemělo (po přísaze následníka Františka Ferdinanda) nárok na rakousko-uherský trůn.

Po sarajevském incidentu.

Po sarajevském atentátu přešel majetek zavražděného následnického páru na jejich děti. Nejstarší potomek, kníže Maxmilián, kterému bylo tehdy teprve dvanáct let, zdědil mimo jiné zámek Artstetten v Dolním Rakousku. Všechny tři děti pak společně zdědily zámek Konopiště jižně od Prahy, zámek Chlum či zámek Greifenberg ve štýrské Radiměři.  Za nedlouhého panování císaře Karla I. dostaly děti následnického páru 31. srpna 1917 dědičný znak a primogeniturně dědičný vévodský titul s oslovením "Výsost" a další potomci titul "kníže"/"kněžna" s oslovením „"Jasnost"“.  Titul vévody z Hohenbergu byl vytvořen pro knížete Maxmiliána z Hohenbergu roku 1917 císařem Karlem I., tři roky po atentátu v Sarajevu na jeho rodiče v roce 1914, který dal podnět k vypuknutí první světové války.  Hlava rodiny měla titul vévoda a ostatní členové kníže/kněžna. Knížata byli oslovováni Jasnost, vévoda Výsost.

Rakouská republika.

Na základě zákona o zrušení šlechtictví směli příslušníci rodu v Rakouské republice od roku 1919 používat výhradně rodové jméno "Hohenberg" jako příjmení. V témže roce byly děti následnického páru vyvlastněny Československou republikou v rámci pozemkové reformy, a jako rakouští státní občané vyhoštěni do Rakouska. Toto vyvlastnění bylo výsledkem letitého právního sporu mezi rodinou Hohenbergů a ČSR, který byl kněžnou Žofií z Hohenbergu vznesen u Evropských instancí.

Nacistická okupace Rakouska.

Po anexi Rakouska Nacistickým Německem v roce 1938 byli bratři Maxmilián a Arnošt pro svůj odpor vůči nacistům, deportováni do KT Dachau. Zámek Artstetten byl vyvlastněn, polnosti o výměře 20 000 ha u Eisenerce ve Štýrsku přešly do vlastnitví Třetí říše. Jednalo se o jedno z největších vyvlastnění v Rakousku vůbec. Uvěznění bratří Hohenbergu na západě zvedlo velkou vlnu pozornosti. Maxmilián byl v roce 1940 propuštěn, zatímco Arnošt byl převezen do KT Buchenwald a propuštěn byl teprve v roce 1943. Vyvlastněný rodinný majetek připadl po konci války Rakousku, a roku 1949 byl částečně navrácen do rukou Maxmiliána z Hohenbergu. Po něm obec Artstetten se zámkem, lesy a polnostmi převzal v roce 1962 jeho nejstarší syn Franz. Po jeho smrti v roce 1977 odkázala jeho vdova Alžběta Lucemburská, princezna nasavská a bourbonsko-parmská majetek své nejstarší dceři Anitě, jež se vdala za francouzského hraběte Romée de La Poeze d’Harambure. Manželé pak panství na konci roku 2003 začlenili do nově založené nadace "Anita Hohenberg-Stiftung".

Současnost.

Současnou hlavou rodiny je vévoda Jiří z Hohenbergu, jenž byl za pontifikátu papeže Jana Pavla II. velvyslancem Rakouské republiky při Svatém stolci.

Knížata a vévodové z Hohenbergu.

Arcivévoda František Ferdinand d'Este (1863–1914) ∞ Zákupy 1900 Žofie Chotková z Chotkova (1868–1914)

Rodinná hrobka.

Hrobka rodu Hohenbergů se nachází na zámku Artstetten. V roce 1909 vypsal arcivévoda František Ferdinand soutěž o výstavbu rodinné hrobky pro dvanáct rakví pod vstupní halou zámku a farního kostela sv. Jakuba Většího. V letech 1955/56 byla krypta po smrti Arnošta z Hohenbergu rozšířena také pod kostelní věž a jižní terasu zámku. Dnes jsou v kryptě pohřbeni vedle obou synů a jejich manželek, také tři vnuci Arcivévody Františka Ferdinanda a Žofie Chotkové. Pro potomky kněžny Anny z Hohenbergu a hraběte Roméeho de La Poeze d’Harambure byla reaktivována stará rodinná hrobka.

Zajímavosti.

Pamětní mince: Hohenbergům byl rakouskou republikou zabaven rodinný majetek mezi ostatním i rodinné sídlo, zámek Artstetten, který byl zvolen jako ústřední motiv pro pamětní desetieurové mince (vyraženy 13. října 2004). Rub znázorňuje vstup do krypty rodiny Hohenbergů. Vlevo jsou dvě podobizny, zachycující arcivévodu Františka Ferdinanda a Žofii, vévodkyni z Hohenbergu.

Hohenbergové, " (von) Hohenberg" je jméno rakouského rodu, od roku 1919 povýšeného do vévodského resp. knížecího stavu, udělených v souvislosti se sňatkem následníka rakousko-uherského trůnu, arcivévody Františka Ferdinanda z habsbursko-lotrinské dynastie, a hraběnky Žofie Chotkové. V mužské linii tedy Hohenbergové pocházejí z rakouského císařského rodu habsbursko-lotrinského a v ženské linii ze starého českého rodu Chotků z Chotkova a Vojnína.


Děj.

Mitchie Torresová ( Demi Lovato ) se vrací opět po roce do Camp rocku. Teď je více zkušenější a také tam má svou známost, kterou celý rok neviděla- Shana Graye v podání Joea Jonase. Shane si s sebou na léto přivezl i své bratry- Jasona a Nata, které hrají Kevin Jonas a Nick Jonas. Jenže nic není tak skvělé, jak se na první pohled zdá. Na druhém břehu jezera totiž přes prázdniny vyrostl zbrusu nový tábor- Camp Star- a jeho vedoucí Axel Turner v podání Daniela Kashe hned ukradl Camp Rocku některé instruktory a táborníky včetně Tess Tylerové v podání Meghan Jette Martinové, na kterou udělal Camp Star dojem. Nabídl jim dvojnásobný plat, vytápěné stany... Tak se prostě nechali zblbnout. Vedoucí Camp rocku Brown Cesario, kterého ztvárnil Daniel Fathers nemá jinou možnost než tábor zavřít. Mitchie však ostatní přesvědčí, že se nikdy nesmí vzdát a přemluví je, aby pomohli Brownovi tím, že budou instruktoři. Zpočátku jim to moc nejde a není se čemu divit, vždyť tuto práci ještě nikdy nedělali. Pak to začnou zvládat. Jednoho dne se Mitchie se svými přáteli rozhodnou vyzvat Camp Star na soutěž. Přijde s nimi přímo na campstarovské pódium, což hned vyvolá rozpory, Mitchie si toho nevšímá a vyzve je k soutěži. Pak se tam však objeví také Axel a ten jim navrhne, aby tu soutěž viděli všichni, jelikož ji chce vysílat v televizi. Tohle se Mitchie moc nezdá, ale pro nátlak ostatních to přijímá. Brownovi se to moc nelíbí, protože on zná Axla déle než kterýkoli táborník v Camp Rocku. Nic se s tím už nedá dělat, a tak se musí Camp Rock snažit. Den D nastal. První vystoupil Camp Star s písní ""Tear It Down"". A po nich Camp Rock s písní ""What We Came Here For"". Podle ohlasu diváků bylo jasné, kdo vyhraje. Jenže to by to nebylo tak zajímavé. Axel chtěl za každou cenu vyhrát, a tak zmanipuloval hlasování, takže i když chtěl někdo poslat SMS Camp Rocku poslal ji Camp Staru. Vše se ale obrátí k lepší pro Camp Rock. Po prohrané soutěži totiž zpívají u táboráku a tam k nim přijedou táborníci z Camp Staru snad kromě Axla a Lucka Wiliamse (Mathew "Mdot" Finley). Přijdou k nim, protože v Camp Staru oheň nerozdělávají. Tess Tylerová řekne Brownovi, jestli by nemohla jít zas do Camp Rocku a také plno dalších lidí z Camp Staru přešlo do Camp Rocku.

Camp Rock 2: velký koncert (v anglickém originále "Camp Rock 2: The Final Jam") je hudební film (muzikál) z dílny Disney Channel, který měl ve Spojených státech amerických premiéru 3. září 2010 a v České republice byl tento film uveden jen o pár dnů později- 18. září 2010. Je to pokračování Disney filmu z roku 2008 Camp Rock. Film sklidil mnoho skvělých ohlasů. Byl rozhodně lepš než Camp Rock, ať už počtem písniček anebo dějem. Na tento film se dívalo velmi mnoho lidí, je to asi v řádech milionů. Do hlavní role byla opět nasazena už zkušená Demi Lovato ze Sonny ve velkém světě. A po jejím boku se neobjevil nikdo jiný než kapela Jonas Brothers- Joe Jonas, Kevin Jonas a Nick Jonas.


Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 42,5 cm, šířka 35 cm) je vyobrazen interiér, v němž u stolu stojí žena. Z levé strany z okna na ni padá světlo přitlumené žlutý závěsemm, zbytek obrazu zůstává v šeru. Na stole s odhrnutým modrým ubrusem se nacházejí krabičky a šňůry perel a velká stříbrná a několik malých zlatých mincí, na šedivé zadní stěně je zavěšen obraz s výjevem "Posledního soudu" ve vlámském stylu, na stěně proti ženě zrcadlo.  Žena (identifikovaná jako Vermeerova manželka Kateřina) vypadá jako těhotná, ale je možné, že je to způsobeno typem oděvu – širokou nařasenou sukní a tehdy módním volným kabátkem tmavomodré barvy. Hlavu má pokrytou bílou rouškou, levou rukou se lehce opírá o desku stolu a v pravé ruce drží vážky, jejichž misky jsou ideálně vyvážené. Ruka s vážkami je situována přesně do středu obrazu, přesto však díky proudu jasného světla je pozornost diváka upřena na klidný a soustředěný obličej ženy

Interpretace.

Obraz bývá vykládán různými způsoby. Na alegorii ukazuje obraz "Posledního soudu", zavěšený na stěně za zády ženy. Tak lze ve výjevu najít dvě dimenze: věčnou, v níž Ježíš Kristus hodnotí a soudí lidské činy a váží dobro a zlo, a pozemskou, kde jsou váženy perly, symbol marnosti ("Vanitas") a pýchy. Někteří badatelé poukazují na analogii mezi ženou s vážkami a Pannou Marií.  Obecně se má za to, že žena váží perly, avšak zkoumání obraz pod mikroskopem ukázalo, že misky vah jsou prázdné. Arthur K. Wheelock, znalec Vermeerova díla, vyslovil názor, že žena neváží cennosti, ale činy, a podle hlavního poselství díla se má člověk ve svém životě řídit střídmostí a vyvážeností svých činů.  Motiv ženy s vážkami se objevil v holandském umění již dříve, několikrát např. u Leonaerta Bramera a také u Pietera de Hoocha ("Vážící zlato", cca 1664). Ani Vermeerův, ani Hoochův obraz s touto tematikou nejsou datovány, Albert Blankert nicméně připouští, že Vermeer se při vzniku svého obrazu inspiroval dílem Hoochovým.

Žena vážící perly (nizozemsky "Vrouw met weegschaal") je obraz Jana Vermeera datovaný do let 1662–1665. Obraz, uložený v National Gallery of Art ve Washingtonu, není signován.


Klubová kariéra.

Hajrović strávil 9 sezón v letech 2000–2009 v mládežnické akademii Grasshopperu. Hrál zde i se svým bratrem Seadem, který potom odešel do anglického Arsenalu. V sezóně 2009/10 Izet pronikl do A-týmu Grasshopperu, kde se opět sešel s bratrem po jeho návratu z Anglie. V lednu 2014 přestoupil do tureckého Galatasaray SK.  V červenci 2014 přestoupil do německého klubu SV Werder Bremen. V roce 2018 se upsal chorvatskému Dinamu Záhřeb.

Reprezentační kariéra.

Švýcarsko.

Izet Hajrović byl členem švýcarských mládežnických výběrů. Za A-mužstvo Švýcarska odehrál jediný zápas, 14. listopadu 2012 nastoupil v 83. minutě na hřiště v přátelském utkání proti domácímu Tunisku, Švýcaři zvítězili na půdě soupeře 2:1.

Bosna a Hercegovina.

13. srpna 2013 FIFA potvrdila, že může nastupovat za národní tým Bosny a Hercegoviny (neboť za Švýcarsko nenastoupil v soutěžním zápase, ale pouze v přátelském, což neodporuje pravidlům). 26. srpna 2013 jej reprezentační trenér Safet Sušić zařadil do kádru pro kvalifikační dvojutkání se Slovenskem. V bosenském reprezentačním A-mužstvu debutoval Izet 6. září 2013 na domácím stadionu Bilino Polje v Zenici v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Slovensku, který Bosna prohrála 0:1 (nastoupil v závěru druhého poločasu za Harise Medunjanina). Šlo o první porážku bosenského týmu v tomto kvalifikačním cyklu. Nastoupil i v odvetném kvalifikačním zápase 10. září 2013 v Žilině, kde Bosna porazila Slovensko 2:1 a uchovala si naději na první místo v základní skupině G. Šel na hřiště v 76. minutě za Zvjezdana Misimoviće a o dvě minuty později vstřelil vítězný gól, krásná střela z cca 25 metrů zaplula za záda slovenského brankáře Jána Muchy. Měl tedy podíl na historicky prvním postupu Bosny a Hercegoviny na mundial (definitivní jistota byla po posledním kvalifikačním utkání s Litvou).  Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Bosna a Hercegovina obsadila se 3 body nepostupové třetí místo v základní skupině F.

Izet Hajrović (* 4. srpna 1991, Brugg, Švýcarsko) je bosenský fotbalový záložník a reprezentant, který hraje v chorvatském klubu Dinamo Záhřeb. Má bosenské i švýcarské občanství. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii za Bosnu a Hercegovinu.


Život.

Původ a mládí.

Byl druhým synem arcivévody Ferdinanda II. Tyrolského a jeho první ženy Filipíny Welserové. Jelikož bylo manželství rodičů morganatické, neměl Karel nárok na titul arcivévody ani na tyrolské hrabství svého otce, které po Ferdinandově smrti přešlo na hlavní linii rodu.  Do roku 1564 žil s rodiči a bratrem Ondřejem na Křivoklátě a poté v tyrolském zámku Ambras. Vychovatelem obou bratrů se stal hofmistr Ernest von Rauchenberg. I když se Ferdinand pokusil získat pro svého syna titul velmistra Řádu německých rytířů, stal se Karel nakonec vojákem.

Vojenská kariéra.

Bojoval pod španělským velením a roku 1587 se vypracoval na plukovníka. Později se jako velitel zúčastnil bojů v Nizozemí a po roce 1592 velel vojsku v Uhrách proti Osmanům. Od roku 1594 byl polním maršálem. O tří roky později pomáhal při obléhání uherského Györu.

Sklonek života.

Od roku 1607 žil v Günzburgu. Podle Karlových návrhů byla přestavěna rezidence Günzbach a roku 1616 zde nechal založit klášter kapucínů. V roce 1613 se stal členem Ligy katolických stavů. Svůj majetek před smrtí rozdělil mezi svou ženu, své děti a syna po bratru Ondřejovi. Zámek Ambras přešel po jeho smrti na císaře Rudolfa II. Karlovy ostatky byly uloženy roku 1619 v günzburském kostele kláštera kapucínů. Roku 1821 však byly převezeny do tamního farního kostela sv. Martina.

Manželství a potomci.

Po několika nezdařilých sňatkových pokusech se roku 1601 oženil se svou sestřenicí Sibyllou, dcerou vévody z Jülichu-Kleve-Bergu Viléma Bohatého a habsburkovny Marie. Manželství zůstalo bezdětné.  Se svou milenkou Elizou Ferrariovou měl Karel dceru:  S neznámou ženou měl dva syny, kteří nosili přídomek "von Hohenberg":

Karel Rakouský (: Karl von Österreich; 22. listopadu 1560, Křivoklát – 31. října 1618, Überlingen u Bodamského jezera) byl markrabě z Burgau, hrabě nellenburský a hohenberský, vnuk císaře Ferdinanda I. Habsburského.


Začátek.

Guerlain byla založen v roce 1828, kdy Pierre-François Pascal Guerlain otevřel svůj první obchod na 42, rue de Rivoli v Paříži. Prodával parfémy, které vyráběl sám za pomoci svých synů Aime a Gabriela. Získal si přízeň pařížské šlechty a roku 1840 otevřel nový obchod na 15, rue de la Paix v roce 1840, v centru pařížské módní scény. Největší úspěch přišel v roce 1853 s vytvořením "Eau de Cologne Imperiale" pro francouzského císaře Napoleona III. a jeho manželku císařovnu Eugénii, který získal pro Guerlaina titul oficiálního dodavatele parfémů pro krále.

Druhá generace.

Po smrti zakladatele se stal hlavním parfumérem syn Aimé, který je autorem např. "Fleur d'Italie" (1884) a "Eau de Cologne du Coq" (1894). Nejslavnější je však "Jicky" z roku 1889, která je prvním parfémem obsahujícím syntetické složky.

Třetí generace.

Gabrielovi synové Jacques a Pierre zdědili značku. Aimého synovec Jacques byl autorem mnoha z nejznámějších klasických vůní Guerlain: "Mouchoir de Monsieur" (1904), "Après L'Ondée" (1906), "L'Heure Bleue" (1912), "Mitsouko" (1919), "Vol de Nuit" (1933), a Guerlainovy vlajkové lodi "Shalimar" (1925).

Čtvrtá generace.

Jean-Paul Guerlain byla posledním rodinným parfumérem. Vytvořil klasické pánské vůně "Vetiver" (1959) a "Habit Rouge" (1965), "Coriolan" (1990) dále "Chant d'Arômes" (1962), "Chamade" (1969), "Nahéma" (1979), "Jardins de Bagatelle" (1983) a "Samsara" (1989). Jean-Paul Guerlain odešel v roce 2002 po problémech s rasisticky motivovanými výroky v televizní debatě.

Přechod pod LVMH.

Obecně je tento krok vnímán jako rozchod s tradicí. Rodina Guerlain prodala společnost konsorciu Moët Hennessy Louis Vuitton (LVMH) v roce 1994.  Parfuméry pod LVHM vedle Jean-Paula Gaultiera byli Mathilde Laurent, Maurice Roucel, neteř Jean-Paula Patricia de Nicolaï, avšak v roce 2008 byl hlavním parfumerém jmenován Švýcar Thierry Wasser (dříve Firemnich). Pro Guerlain vytvořil Iris Ganache (2007) a Quand Vient la pluie (2007). Jean-Paul Guerlain zůstal ve firmě na pozici jeho poradce. Uměleckou ředitelkou domu je Sylvaine Delacourte.

Guerlain je francouzský parfémový dům, který patří mezi nejstarší na světě. V letech 1828 byl Guerlain rodinným podnikem, v roce 1994 byl převzat nadnárodní investiční společností LVMH. Společným tónem jeho parfémů je tzv. "Guerlinade"; parfém tohoto jména byl uveden do prodeje v roce 1921.


Život.

Narodil se do rolnické rodiny. V září 1937 absolvoval energetiku na Dělnické fakultě ("RabFak") a rok studoval na Moskevském technicko-stavebním institutu. Roku 1938 vstoupil do Rudé armády, absolvoval Astrachaňské střelecko-kulometné učiliště a roku 1941 i Kujbyševovu vojensko-technickou akademii. Po napadení Sovětského svazu Německem v červnu 1941 sloužil jako plukovní ženista u Západního a Karelského frontu. Od září 1941 do února 1942 působil jako starší ženista pro fortifikaci u ženistické správy Karelského frontu a poté plukovním ženistou u 289. pěší divize a brigádním ženistou u 61. brigády námořní pěchoty. V prosinci 1942 byl pomocníkem náčelníka štábu ženijních vojsk 32. armády a od srpna 1943 asistentem náčelníka operačního oddělení štábu ženistů Karelského frontu. Od května 1944 sloužil jako divizní ženista u 122. pěší divize v rámci Karelského a později 2. a 3. ukrajinského frontu.  Roku 1945 vstoupil do Komunistické strany Sovětského svazu. Od října 1945 do ledna 1946 byl pomocníkem a poté i starším pomocníkem náčelníka štábu ženijních vojsk u armády Karpatského vojenského okruhu. Od února 1947 působil jako zástupce náčelníka oddělení ženijní správy Přímořského vojenského okruhu. Stejného roku dokončil obnovené studium na Kujbyševově vojensko-technické akademii. V září 1948 byl jmenován starším důstojníkem oddělení a od ledna následujícího roku náčelníkem oddělení správy štábu vrchního velitele vojsk Dálného východu. V květnu 1953 se stal náčelníkem operačního oddělení a od listopadu 1955 náčelníkem operační správy a zástupcem náčelníka štábu Dálněvýchodního vojenského okruhu.  Roku 1957 byl povýšen do hodnosti generálmajora a poslán ke studiu na Vojenskou akademii generálního štábu. Po jejím absolvování v roce 1959 byl jmenován velitelem 20. gardové motostřelecké divize v Grimmě v rámci Skupiny sovětských vojsk v Německu. V prosinci 1961 se stal náčelníkem štábu Běloruského vojenského okruhu, v letech 1965 až 1968 velel Povolžskému vojenskému okruhu a následně do roku 1974 vykonával funkci prvního zástupce náčelníka Generálního štábu ozbrojených sil Sovětského svazu. Roku 1971 se stal členem Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu. Od března 1974 do ledna 1977 působil jako náměstek ministra obrany a předseda státní technické komise.  Dne 8. ledna 1977 byl armádní generál Ogarkov jmenován náčelníkem Generálního štábu ozbrojených sil Sovětského svazu a prvním náměstkem ministra obrany. O šest dní později byl povýšen do hodnosti maršála Sovětského svazu. V roce 1984 se stal velitelem vojsk Západního strategického směru, kterým zůstal až do roku 1988. Poté působil do roku 1992 jako generální inspektor v rámci Skupiny generálních inspektorů Ministerstva obrany Sovětského svazu. Současně od srpna 1991 vedl Všesvazovou radu veteránů války, práce, ozbrojených sil a bezpečnostních složek. Od roku 1992 byl poradcem na Ministerstvu obrany Ruské federace.

Nikolaj Vasiljevič Ogarkov (30. října 1917, Molokovo – 23. ledna 1994 v Moskvě) byl maršál Sovětského svazu, náčelník Generálního štábu Sovětské armády a velitel vojsk Západního strategického směru.


Historie.

Po uvedení výrobku Yakult na evropský trh v roce 1993 několik dalších společností, včetně Danone, uvedlo na trh jejich vlastní výrobky na bázi L. casei. Od roku 1994 se jogurty na bázi L. casei staly v západoevropských supermarketech běžným výrobkem.  Actimel je aktuálně k dostání ve více než 20 evropských zemích, včetně České republiky, a rovněž v Jižní Americe a v zemích Středního Východu. Ve Spojených státech byl Actimel uveden na trh pod názvem DanActive - nejprve v roce 2004 na omezené regionální úrovni (příchutě jahoda, vanilka a borůvka) a následně byl v roce 2007 uveden na celostátním trhu v USA (byly rovněž doplněné i nové příchutě - brusinka a malina).

Ingredience.

Běžný Actimel (bez variant jako např. Actimel Light) obsahuje:

Příchutě.

Existuje 17 příchutí Actimelu – meruňka, černý rybíz, borůvka, kokosový ořech, kiwi, „Multifruit“, pomeranč, „Originál“, marakuja a mango, jahoda, jahoda a banán, vanilka; varianty bez tuku: „Originál“, broskev a mango, malina.  Ve Velké Británii rovněž existuje další příchuť: med a citrón.  V České republice/Slovenské republice se prodávají příchutě Actimel bílý, jahoda, malina/brusinka, lesní ovoce a granátové jablko. Dětská řada Actikids je v příchutích banán/jahoda, malina/brusinka.

Vědecký základ.

Hlavní uváděné prospěšné vlastnosti jsou podloženy několika vědeckými studiemi uvedenými výrobcem na jeho webových stránkách. Seznam vědeckých prací uvedený na webových stránkách se v jednotlivých zemích vzájemně liší.  Mezi uváděné prospěšné vlastnosti patří snížení výskytu průjmů a omezení rýmy u malých dětí, zlepšení fungování imunitního systému u dospělých a seniorů a zkrácení doby zimních infekcí u starších lidí.  Některé klinické studie naznačují další možné účinky u dětí, jako je například eradikace H. pylori při kombinaci s antibiotiky nebo obnovení aktivity fekálních enzymů po operacích u dětí.  Nedávná studie publikovaná v odborném časopise British Medical Journal udává, že tento výrobek by mohl pomáhat při prevenci průjmu spojeného s užíváním antibiotik a omezovat výskyt onemocnění pseudomembránozní kolitida u starších pacientů.  Probíhá rovněž výzkum, jehož cílem je stanovit účinnost tohoto výrobku při snižování výskytu běžných nemocí u dětí navštěvujících předškolní zařízení v USA. Tento klinický test byl registrován na ClinicalTrials.gov (výsledky testů musí být většinou publikovány a zkontrolovány kolegy z oboru s cílem snížit pravděpodobnost nenahlášení neúspěšných výsledků), ovšem výsledky zatím nebyly zveřejněny.

Actimel (ve Spojených státech a v Kanadě rovněž známý jako DanActive) je probiotický jogurtový nápoj vyráběný francouzskou společností Danone. Prodává se v lahvičkách velikosti 100 ml, obvykle v balení se 4, nebo 8 výrobky. Hlavní uváděnou prospěšnou vlastností Actimelu je posilování přirozené obranyschopnosti organismu díky použití vitamínu B6 a D a patentované bakteriální kultury Lactobacillus casei CNCM I-1518, která byla na trhu rovněž označována jako Lactobacillus casei Defensis nebo Immunitas a v poslední době jako L. casei Danone. Uvádí se, že každá lahvička obsahuje 10 miliard těchto bakterií. Actimel kromě toho rovněž obsahuje tradiční jogurtové kultury Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus a Streptococcus salivarius subsp. thermophilus.


Předchozí vývoj.

Římané zvítězili v roce 215 př. n. l. nad Hasdrubalem Barkou v bitvě u města Hibera (dnešní Tortosa). Tím mu zabránili v zamýšleném tažení do Itálie, kde se chtěl spojit se svým starším bratrem Hannibalem. Nezdar Kartáginců oslabil jejich nadvládu nad jižní a východní Ibérií a podnítil některé místní kmeny k odboji. V reakci na porážku vyslala kartaginská vláda do Hispánie Magona Barku, Hannibalova nejmladšího bratra. Římané, vedení bratry Scipiony, upevnili svoji pozici na severovýchodě poloostrova, sloužící jim jako základna k odrážení punských útoků. Po bitvě u Kann se však římská republika dostala do velice tíživé situace. V důsledku toho neobdrželi Scipionové zřejmě žádné posily a čelili soustavným problémům se zásobováním svých vojáků.  V dalších dvou letech se válka v Ibérii ocitla na mrtvém bodě. Mezitím se v severní Africe vzbouřil numidský král Syfax, podporovaný Scipiony. Kartáginci jeho revoltu potlačili, v čemž jim výrazně pomohl Masinissa, mladý syn Syfakova konkurenta. Masinissa se poté vydal s početným doprovodem numidských jezdců do Ibérie, aby bojoval proti Římanům. Puny na poloostrově posílil rovněž nový velitel: Hasdrubal, syna Gisgona.  Ve snaze prolomit patovou situaci překročili Scipionové v roce 212 př. n. l. řeku Hiberus (Ebro) a pronikli hluboko do jihovýchodní Ibérie. Dosáhli přitom několika vítězství a řada iberských měst přešla na jejich stranu. Vyhnali také punskou posádku ze Sagunta a vrátili ho původním obyvatelům. Podle Appiána přezimovali ve městech Castulo (poblíž dnešního Linares) a Orso na horním toku Baetis (Guadalquivir).  V roce 211 př. n. l. pokračovali Římané v ofenzívě v údolí řeky Baetis. Jejich cílem bylo úplné vytlačení Kartáginců a ukončení války v Hispánii. V cestě jim stáli tři punští velitelé. Hasdrubal Barkas se zdržoval se svými muži u nedalekého města Amtorgis. Hasdrubal Gisgo a Mago Barkas spojili své armády a nacházeli se ve vzdálenosti asi pěti denních pochodů od Římanů. Během zimy Scipionové naverbovali 20 000 keltiberských žoldnéřů, čímž zhruba zdvojnásobili své vojsko, a cítili se být dostatečně silní na to, aby se s oběma nepřátelskými armádami vypořádali odděleně. Společně postoupili k Amtorgis a na dohled od nepřátel, od nichž je dělila pouze řeka, rozbili tábor. Publius se potom s dvěma třetinami římských a italických vojáků vydal vstříc Magonovi a Hasdrubalu Gisgonovi, zatímco Gnaeus setrval na místě a se zbývající třetinou a Keltibery se chystal proti Hasdrubalu Barkovi.

Zkáza Scipionů.

Hasdrubal Barkas záhy zpozoroval, že v Gnaeově táboře se nachází relativně málo Římanů a většina protivníkova vojska sestává z Keltiberů. Prostřednictvím svých hispánských vojáků navázal kontakt s keltiberským náčelníkem a úplatkem ho přesvědčil, aby se svými lidmi opustil římský tábor. Když Keltiberové náhle zamířili do svých domovů, neměli Římané vzhledem ke svému nepatrnému počtu nejmenší naději, že by se jim podařilo je zadržet. Gnaeus pochopil, že se bez nich nemůže Kartágincům postavit ani se probít k Publiovi a vydal se na spěšný ústup. Hasdrubal Barkas vzápětí překročil řeku a těsně pronásledoval stahující se Římany.  Mezitím se dostal do potíží také Publius. Princ Masinissa s numidskými jezdci vyrazil proti jeho vojsku a neustále na něho dorážel. Dnem i nocí Numiďané pobíjeli a zajímali Římany, kteří se vzdálili od svého tábora, aby přinesli dřevo a krmivo. Podnikali rovněž příležitostné nájezdy na protivníkův tábor a udržovali zmatek v jeho řadách. Publius se navíc dozvěděl, že se blíží hispánský náčelník Indibilis, loajální spojenec Kartáginců, se 7500 bojovníky. Livius k tomu poznamenává, že římský velitel podlehl tísnivým okolnostem a navzdory své dosavadní prozíravosti se ukvapeně rozhodl Indibila napadnout. V táboře zanechal menší posádku pod velením legáta Tiberia Fonteia a v noci vyvedl muže do boje. Nastalé střetnutí probíhalo velmi zmateně, neboť žádná ze stran nedokázala vytvořit řádný bitevní šik. Římané měli sice navrch, na jejich křídlech se ale objevila Masinissova jízda a vyvolala mezi nimi paniku. Zanedlouho dorazilo na bojiště punské vojsko a vpadlo Římanům do zad. Publius objížděl bitevní linii a povzbuzoval své vojáky, když ho náhle zasáhlo kopí do boku, načež spadl mrtvý na zem. Římané se obrátili na útěk, během něhož jim všudypřítomní nepřátelé uštědřili těžší ztráty než v samotné bitvě.  Vítězní punští vojevůdci Mago a Hasdrubal Gisgo nedopřáli svým vojákům oddech a ihned spěchali k Hasdrubalu Barkovi, k němuž se záhy připojili. Gnaeus nevěděl o Publiově porážce, přesto ho příchod dalšího punského vojska neponechával na pochybách o tom, co se přihodilo. Drtivá početní převaha Kartáginců ho přiměla, aby se pokusil odpoutat od nepřátel. V noci proto Římané opustili nepozorovaně svůj tábor a získali značný náskok. Jakmile Punové druhý den zjistili, že jejich nepřátelé jsou pryč, vyslali napřed numidskou jízdu a rychlými pochody vyrazili za nimi. Numiďané dostihli Římany ještě před setměním a soustavnými útoky je donutili zastavit a bránit se. Gnaeovi nezbylo než přerušit ústup a shromáždit své muže na jakémsi nepříliš vysokém pahorku. Odsud se jim dařilo snadno odrážet Numiďany. Brzy však přitáhl předvoj hlavního punského vojska, vedeného třemi vojevůdci. Římané začali opevňovat své postavení, jenže kamenitá a tvrdá půda jim znemožnila vybudovat obvyklý obranný val. Navršili pouze improvizované opevnění, tvořené do kruhu naskládanými sedly pro soumary a vojenskými zavazadly. Tato překážka poněkud zpomalila punský nápor, nicméně útočníci ji zakrátko překonali a zmocnili se římského tábora. Hrstka obránců vzápětí podlehla několikanásobné přesile protivníka. Mnozí Římané přišli v boji o život. Někteří uprchli do okolních lesů a následně do tábora Tiberia Fonteia. Jiní hledali záchranu v okolních hispánských obcích, jejichž obyvatelé je proradně pobili nebo vydali Punům. Sám Gnaeus padl podle některých zpráv už při prvním útoku. Podle jiných se s několika vojáky ukryl v nedaleké věži, kterou Punové obklíčili a zabili každého, koho tam zastihli.

Promarněná příležitost.

Kartáginci potřeli za méně než jeden měsíc téměř celé římské vojsko v Ibérii a zabili oba jeho velitele, s nimiž se marně potýkali osm let. Po tuto dobu dokázali Scipionové překážet Punům v přísunu posil Hannibalovi v Itálii a narušovat jejich nadvládu nad Ibérií. To vše jen s vynaložením relativně malých zdrojů a lidských sil.  Pohromu Scipionů způsobila jejich přehnaná sebedůvěra a podcenění protivníka, zapříčiněné zjevnou slabostí Kartáginců v předchozím roce. Zpráva o jejich zničení musela notně povzbudit Hannibala, jenž někdy v téže době ztratil Capuu. Jeho bratrovi Hasdrubalovi se totiž naskytla skvělá příležitost, aby konečně uskutečnil dlouho očekávané tažení do Itálie. Většina dosavadních římských spojenců v Ibérii přešla po bitvě na stranu vítězů. Punové mohli tedy Římany úplně dorazit a vyhnat je z poloostrova. Nic z toho se ale nestalo. Možné vysvětlení podivuhodné liknavosti Kartáginců nabízí Polybios, podle něhož jejich „velitelé zvládli své nepřátelé, nebyli však schopni zvládnout se navzájem.“ Punští vojevůdci nespatřovali již zřejmě v Římanech hrozbu a zabředli do vzájemných sporů.  Jistý jezdec jménem Lucius Marcius shromáždil zbytky Římanů v počtu asi 8000 mužů a dovedl je po strastiplné cestě zpět na sever za řeku Hiberus. Livius sice značně zveličuje jeho úspěchy nad Kartáginci. Jisté ale je, že Římané uchovali ve své moci severovýchod Ibérie a vydrželi do příchodu nového velitele. Když se římský senát dozvěděl o katastrofě, jež postihla Scipiony, učinil rázná protiopatření a poslal do Ibérie propraetora Gaia Claudia Nerona s 12 000 pěšáky a 1100 jezdci. Navzdory utrpěné pohromě nebyli Římané vypuzeni z poloostrova a mohli připravovat nové tažení proti Kartágincům.

Bitva na horní Baetis je souhrnné označení dvou vojenských střetnutí svedených Římany a Kartáginci v roce 211 př. n. l. Obě bitvy se konaly poblíž horního toku řeky Baetis (Guadalquivir) na jihu Iberského poloostrova.


Mládí a první světová válka.

Erich Abraham se narodil 27. března roku 1895 v západopruském městě Marienburgu jako syn drážního úředníka. Po dokončení vzdělání vstoupil dobrovolně s vypuknutím první světové války do císařské německé armády, kde byl následně zařazen ke 152. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 152") ze 41. divize generálmajora Hermanna von Steina.  S divizí byl následně odvelen na východní frontu, kde se s jednotkou zapojil do bojů u Tannenbergu, kde německá armáda později zvítězila. U tohoto pluku se postupně vypracoval až do hodnosti četaře ("Vizefeldwebel") a stal se rovněž důstojnickým čekatelem ("Offiziersaspirant"). Dne 11. července 1915 byl povýšen do hodnosti poručíka v záloze ("Leutnant der Reserve") a zhruba o měsíc později byl převelen ke 341. pěšímu pluku ("Infanterie-Regiment Nr. 341") ze 86. pěší divize ("86. Infanterie-Division"), kde byl jmenován do funkce velitele čety.  Pluk se nacházel rovněž na východní frontě a Abraham se společně se svou jednotkou zapojil do těžkých bojů proti ruské carské armádě v bitvě u Gorlice. Zde poručík Abraham převzal dočasně velení roty poté, co byl její velitel zabit v boji. Po vítězství v bitvě byl za své velení rotě vyznamenán k počátku září téhož roku pruským železným křížem II. třídy a zároveň se vrátil ke své četě, které velel před tím. V této funkci zůstal až do poloviny září roku 1916.  Následně poté byl jmenován pobočníkem velitele III. praporu z téže pluku, přičemž tuto funkci zastával až do počátku února roku 1917. Funkci pobočníka velitele praporu si vyzkoušel i na dále a to u I. praporu. Později už následovaly různé pozice u štábu 86. pěší divize, u kterých zůstal až do konce války. Mezi jeho další vyznamenání, která do konce války obdržel patří např. pruský železný kříž II. třídy nebo Rakousko-Uherský vojenský záslužný kříž III. třídy s válečnou ozdobou.

Poválečné období a policejní kariéra.

Po skončení války sloužil Abraham u různých dobrovolnických vojenských uskupení a se vznikem Reichswehru se byl přidělen ke 109. pěšímu pluku Reichswehru ("Reichswehr-Infanterie-Regiment 109"), který spadal pod 9. brigádu Reichswehru proslulého generála Paula von Lettow-Vorbecka. Zde sloužil ve funkci pobočníka velitele praporu, tedy funkce, kterou dobře znal ze svého válečného působení.  K 20. květnu roku 1920 však armádu opouští a hned na to vstupuje do služeb policie. V září téhož roku je mu ještě propůjčena hodnost armádního nadporučíka v záloze ("Oberleutnant der Reserve").  Jeho prvním služebním postem se stalo policejní prezidium ve Štětíně, kde byl hned v červnu téhož roku povýšen do hodnosti policejního nadporučíka.

Erich Gottfried Abraham (27. března 1895 – 7. března 1971) byl německý veterán první světové války a pozdější vysoce vyznamenaný generál pěchoty ("General der Infanterie"), sloužící během druhé světové války. Mimo jiné byl držitelem rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi nebo německého kříže ve zlatě.


Dětství, raná dospělost.

Jani vyrůstal ve vesnici Charada v oblasti Mehsana. Podle Janiho v sedmi letech opustil domov v Rajasthanu a začal žít v džungli.  V 11 letech prodělal náboženský zážitek a stal se následovníkem hindské bohyně Amby. Od té doby se odívá jako ženské uctívačky Amby: nosí červený oděv ve stylu sárí, bižuterii a rudé květy ve svých dlouhých vlasech. Jani je známý jako Mataji ("zjevení Velké Matky"). Jani věří, že bohyně mu poskytuje tekutou výživu nebo vodu, která kape skrze otvor v jeho patře, což mu umožňuje žít bez jídla a vody.  Od sedmdesátých let 20. století Jani žije jako poustevník v jeskyni v deštném pralese u chrámu Gujarati v Ambaji, vstává ve 4 hodiny ráno každý den a stráví většinu dne meditací.

Pozorování.

V roce 2003 proběhlo první pozorování Janiho, v roce 2010 druhé, obou se zúčastnil Sudhir Shah, neurolog ze Sterling Hospitals v Ahmedabadu v Indii, který zkoumá osoby, které o sobě tvrdí, že mají výjimečné duševní schopnosti, včetně jiných prániků jako např. Hira Ratan Manek. V obou případech pozorovatelé potvrdili Janiho schopnost přežít ve zdraví bez jídla a vody během testovacího období, ačkoliv ani jedna ze studií nebyla publikována v odborných periodicích. Na dotazy ohledně experimentu z r. 2010 odpověděl mluvčí armádní indické výzkumné agentury DRDO, že výzkumné objevy jsou "tajné" dokud nebudou formulovány závěry a další oficiální tisková zpráva výzkumného týmu oznámila, že jakákoliv interní informace může být publikována pouze se souhlasem hlavního účastníka výzkumu agentury DIPAS. Nezainteresovaní výzkumníci a jiní kritici zpochybnili platnost těchto výzkumů a vyjádřili své přesvědčení, že ačkoliv je možné přežít bez jídla a vody několik dní, není to možné po několik let. Zejména z toho důvodu, že klíčová látka pro mozek - glukóza - není poskytovaná organismu. Věrohodnost Matajiho tvrzení nebyla nikdy nezávisle potvrzena s ohledem na fakt, že všechny testy byly prováděny v Indii.

Výzkum v r. 2003.

V r. 2003 pozoroval Sudhir Shah a další lékaři Janiho ve Sterling Hospital ve městě Ahmedabad, Indie po dobu 10 dní. Jani byl v uzavřené místnosti a dostával pouze 100 mililitrů vody denně, kterou používal na vypláchnutí úst. Lékaři tvrdí, že během sledování nevyloučil žádnou moč ani stolici, ale že moč se formovala v močovém měchýři. Mluvčí nemocnice řekl, že Jani je fyzicky v pořádku, ale poznamenal, že otvor v patře je nenormální jev. Skutečnost, že Janiho váha během 10 dní mírně klesla, vrhla určité podezření na jeho tvrzení, že může žít bez jídla neomezeně dlouho.

Výzkum z r. 2010.

Od 22. dubna do 6. května 2010 byl Jani opětovně sledován a zkoumán od Sudhirem Shahem a týmem 35 výzkumníků z indické agentury DIPAS (Defence Institute of Physiology and Allied Sciences) a dalších organizací. Ředitel DIPASu řekl, že výsledky výzkumu by mohly "významně prospět lidstvu", od "vojáků přes oběti přírodních katastrof až po kosmonauty" - všem těm, kteří musí přežít dlouhá období bez jídla, či vody. Testy proběhly opět ve Sterling Hospitals. Professor Anil Gupta of SRISTI, Professor Anil Gupta ze SRISTI, který dohlížel na průběh výzkumu, řekl, že tým byl "zaujat" (v orig. intrigued) Janiho jogínskými technikami (v orig. kriyas), které mu umožňují kontrolovat tělesné funkce.  Tým podroboval Janiho dennímu klinickému vyšetření, krevním testům a skenům. Jani byl pod nepřetržitým dohledem buď několika kamerami nebo osobním pozorováním. Badatelé říkají, že Jani opouštěl pozorovací místnost na testy a kvůli pobytu na slunci - při tom byl neustále nahráván na kameru. Podle výzkumníků spočíval Janiho jedinnný kontakt s tekutinou v kloktání a od pátého dne pozorování občasné koupání. Toaleta v Janiho místnosti byla zapečetěná, aby se prokázalo jeho tvrzení, že nepotřebuje močit ani vylučovat stolici.  Po patnácti dnech pozorování, během kterých údajně nejedl, nepil ani nechodil na záchod, byly všechny lékařské testy vyhodnocené jako normální a výzkumníci popsali jeho zdravotní stav lepší než lidí polovičního věku. Lékaři také prohlásili, že ačkoliv množství tekutiny v Janiho močovém měchýři se měnilo a že Jani nejspíše "je schopen produkovat moč v měchýři", moč nevylučoval. Na základě úrovně leptinu a ghrelinu (dva hormony související s chutí k jídlu), badatelé z DRDO předpokládají, že Jani může ukazovat extrémní formu adaptace organismu na hlad a omezení příjmu vody. DIPAS v r. 2010 prohlásil, že jsou plánované další výzkumy, jejichž předmětem bude zkoumání mechanismu vylučování metabolického odpadu z Janiho těla, získávání energie pro vyživování jeho organismu a způsob hydratace jeho těla.

Reakce.

Dr. Michael Van Rooyen, ředitel Harvard Humanitarian Initiative, odmítl výsledky pozorování jako "nemožná" s tím, že těla hluboce podvyživených lidí rychle spotřebovávají své vlastní zásoby, což vede k selhání jater, tachykardii (zvýšená tepová frekvence) a srdečnímu selhání. Mluvčí American Dietetic Association prohlásil, že lidské tělo může přežít pouze o vodě, ačkoliv ne zdravě a že bez příjmu stravy nelze dodat potřebné množství vitamínů a minerálů. Nutriční badatel Peter Clifton rovněž nesouhlasil se závěry studie a obvinil výzkumný tým z "podvodu", když Janimu dovolili kloktat a koupat se. Také prohlásil, že člověk průměrné váhy by po "15 až 20 dnech" bez vody zemřel. Lidé, kteří nepřijímají jídlo a vodu, aby vyvolali zdání nadpřirozených schopností, často umírají. Sanal Edamaruku připodobnil experiment k frašce, protože tým dovolil Janimu odejít mimo záběry kamer údajně proto, aby Jani přijal osoby, které ho uctívají a také mohl opustit střeženou místnost kvůli opalování. Edamaruku také řekl, že kloktání a koupání nebylo dostatečně monitorováno. Také mu nebylo umožněno zúčastnit se obou výzkumů a obviňuje Janiho z toho, že má "vlivné ochránce", kteří Edamarukovi nepovolili se s podmínkami a průběhem výzkumu blíže seznámit, ačkoliv byl k tomu vyzván během živého televizního vysílání. Indian Rationalist Association vysledovala, že osoby, které o sobě tvrdily, že mají podobné schopnosti, byly posléze usvědčeny z podvodu.  V září 2010 oznámil dr. Shah, že vědci z Rakouska a Německa nabídli navštívit Indii a podrobit Janiho dalšímu výzkumu spolu s dalšími vědci z USA. Jani se dalších výzkumů hodlá zúčastnit.

Vystoupení v televizi a na veřejnosti.

V r. 2006 vysílal Discovery Channel dokument s názvem "The Boy with Divine Powers" (v překladu Hoch s božskými schopnostmi), ve kterém vystoupil Jani a Shah v pětiminutovém rozhovoru. V r. 2010 publikovala Independent Television Network (ITN) článek a video, ve kterém se Jani vyjadřoval k výzkumu z r. 2010. V r. 2010 vystoupil Prahlad Jani v rakouském dokumentu "Am Anfang war das Licht" (překl. Na počátku bylo světlo).  V říjnu 2010 odvysílal italský program Rai 2 pořad "Voyager" (Cestovatel), který o Janim a výzkumech rozsáhle informoval.  V říjnu 2011 byl Jani param pujya (vedoucí obřadu) na velikém shobha yatra (hinduistické procesí), které se konalo poblíž Gandhinagaru. Během procesí bylo proneseno 1000 paaths (recitací) k bohyni Durga.

Prahlad Džani (angl. přepis Prahlad Jani), také známý jako Mataji (narozen jako "Chunriwala Mataji"; 13. srpna 1929 – 26. května 2020) byl indický Sádhu. Tvrdil, že od roku 1940 žil bez jídla a vody, a že jej vyživovala bohyně Amba.


Životopis.

O životě Jacoba Cornelisza van Oostsanena je toho známo jen málo. Historici se většinou spoléhají na jeho biografii od Karla van Mandera, na archivy opatství benediktinského kláštera Egmond, pro nějž Jacob Cornelisz pracoval. Jeho jméno naznačuje, že pocházel z Oostzanu, Severního Holandska východně od řeky Zaan, severně od Amsterdamu. Jeho rodina v této oblasti spravovala půdu. Celá rodina Cornelisz se věnovala malířství. Cornelis Buys I., známý také jako Mistr z Alkmaaru byl Jacobsovým bratrem, stejně jako Cornelis Buys II. Jeho synové Cornelis Jacobsz a Dirck Jacobsz se stali portrétními malíři, stejně tak jako jeho vnuci Cornelis Anthonisz a Jacob Dirksz. Bohužel datum narození či datum křtu Jacoba Cornelisza van Oostsanena není známo. Datum jeho narození bylo vztaženo k jiným archivním důkazům, jako jsou data úmrtí ostatních rodinných příslušníků. Stejný postup byl použit při stanovení data narození malíře Franse Halse. První zmínky o vyplacení provize pro Jacoba Cornelisze pocházejí z doby, kdy mu bylo nejméně 35 let. Předpokládá se, že předtím pracoval v malířské dílně v Haarlemu - (Haarlem je hlavním městem provincie Severní Holandsko.) V roce 1500 koupil svůj první dům v Amsterdamu na Kalverstraatu. O dvacet let později koupil i sousední dům. Proto je Jacob Cornelisz někdy nazýván Jacob Cornelisz van Amsterdam. V roce 1533 se prvně o jeho manželce v archivech hovoří jako o vdově. Poslední platby, které mu byly podle archivů opatství Egmond proplaceny proběhly v letech 1526–1528. Byly to platby za retábula ztracená během protestantské reformace. (Retabulum neboli retábl je oltářní nástavec obsahující sochy, reliéfy či obrazy, umístěný buď na nebo bezprostředně za oltářem).

Kariéra.

Po celou dobu své umělecké kariéry se Corneliszův malířský styl měnil. Nejprve začal jako pozdně gotický řemeslník pod vlivem školy v Haarlemu a končil stylem představovaným obrazem "Saul a čarodějnice z Endoru". Na tomto obraze jsou detaily jednoduché, proporce protáhlé a tahy štětcem uvolněné. Ve svých začátcích byl Jacob Cornelisz ovlivněn haarlemským malířem Geertgena tot Sint Jansa. Barvy a techniky naznačují, že se Jacob učil malovat v Haarlemu. Později měl na jeho styl vliv Albrecht Dürer. Jacob Dürera navštívil zřejmě v Antverpách v roce 1520. Jeho rané práce naznačují, že byl vyučený návrhář dřevorytů a zlatník. Jednou z jeho prvních prací byl obraz "Kristus se zjevuje Marii Magdaléně jako zahradník". Je známo asi 200 jeho dřevorytů a 27 jeho obrazů. Tisky jeho dřevorytů jsou součástí tradiční nizozemské drobné knižní ilustrace. Jacob Cornelisz. měl vynikající malířskou techniku, ale umělecky nepřinesl nic nového, pokračoval v prezentaci tehdejších trendů. Jeho symbolika byla také velmi konzervativní. Maloval většinou posvátná témata s tradiční ikonografií ve starých i nových kombinacích jako reakci na reformaci. Některá jeho díla, jako je "Christ as the Man of Sorrows" (1510), využívali nejen bibličtí humanisté ale i oligarchie v Amsterdamu, bránící katolickou ortodoxii proti tvrzením raných reformátorů. Obraz "Christ as the Man of Sorrows" představoval římsko-katolickou víru v snadno pochopitelném formátu. Jiné obrazy jako "Narození Páně" (1512) a "Saul a čarodějnice z Endoru" byly vizuálním podobenstvím katolických esejí. Později ve svém životě vedl Jacob Cornelisz van Oostsanen malířskou dílnu, ve které pracovali mezi jeho žáky i jeho syn Dirck Jacobsz a Jan van Scorel. V dílně jeho asistenti pomáhali navrhovat knižní ilustrace, dřevořezy a vitráže. Po roce 1526 Jacob namaloval pouze jeden známý obraz "Autoportrét" (1533). Historici jsou přesvědčeni, že toto dílo vzniklo až rok po jeho smrti, ale podle nizozemského historika I. & van Eeghena byla mezi obrazy Jacoba Cornelisza sedmiletá mezera, což nebylo obvyklé. I. & van Eeghen navrhl, že autorem obrazu "Autoportrét" by mohl být Corneliszův syn. Někteří Jacoba Cornelisza van Oostsanena považují za posledního z vlámských malířů, kteří nevykazují italský vliv.

Jacob Cornelisz van Oostsanen, známý také jako Jacob Cornelisz van Amsterdam (před 1470 – 1533) byl nizozemský umělec, autor mnoha dřevorytů a malíř. Byl jedním z prvních významných umělců, kteří pracovali v Amsterdamu v době, kdy to bylo rozkvétající provinční město.


Historie.

Nejprve se ESA dotazovala, zda může být součástí programu NASA kosmické lodi Orion, ale dostala negativní odpověď. Následně se ESA rozhodla připojit k Rusku, aby společně vytvořili novou generaci vesmírných lodí s posádkou. Roku 2005 Roskosmos opakovaně obdržel návrhy od moskevského podniku GKNPC Chruničeva na vývoj nové vesmírné lodi vycházející z lodi TKS, která by byla vypouštěna raketou Angara. Dalším konkurentem byl projekt Kliper od společnosti RKK Eněrgija z Koroljova. ESA však trvala na společném návrhu.  V červenci 2006 přijala ruská vláda koncepci rozvoje ruské kosmonautiky do roku 2030, která v části věnované dopravním systémům předpokládala nejdříve modernizaci Sojuzu a zkonstruování orbitálního tahače Parom. Poté – po roce 2015 – měla nastoupit nová kosmická loď, univerzálnější než Kliper, schopná jak dopravy na oběžnou dráhu Země, tak letů na Měsíc.  Fáze studie společného projektu ESA a Roskosmos vývoje nové pilotované kosmické lodi označované jako CSTS/ACTS započal v září 2006. Projekt byl ovšem ukončen na konferenci členských států ESA v listopadu 2008 a ESA se rozhodla využít některé technologie na projektu ATV.  Roskosmos vyhlásil nový konkurs na „perspektivní pilotovaný dopravní systém“ (PPTS), zúčastnily se ho GKNPC Chruničeva a RKK Eněrgija. V dubnu 2009 Roskosmos vybral projekt Eněrgiji, s tím, že nosnou raketu (nazvanou Rus-M) pro novou loď vyvine a bude vyrábět CSKB-Progress.  Perspektivní pilotovaný dopravní systém podle požadavků konkurzu zahrnoval „pilotovanou dopravní loď nové generace“ ve třech modifikacích určených pro  Přistávací modul měl být opakovaně (desetkrát) použitelný. Loď měla být dále použitelná pro lety kosmických turistů a pro obsluhu automatických platforem a stanic na oběžné dráze Země. V bezpilotní variantě měla sloužit jako zásobovací loď a dopravit 2000 kg nákladu na orbitální stanici a 500 kg nákladu na Zem.  V srpnu 2011 Eněrgija představila maketu lodi. První bezpilotní start byl plánován z kosmodromu Vostočnyj roku 2015 a pilotovaný let plánován na rok 2018. V roce 2015 kvůli škrtům v rozpočtu z předešlého roku došlo k dalšímu posunu prvního plánovaného bezpilotního letu na 2021 a prvního pilotovaného letu k ISS na 2024. Na podzim 2019 se počítalo s prvním bezpilotním letem – na Angaře A5 – roku 2023, bezpilotním letem k ISS roku 2024 a prvním pilotovaným letem k ISS následující rok (2025).

Jméno.

Agentura Roskosmos dala fanouškům kosmonautiky možnost zvolit jméno nové ruské kosmické lodi. Z více než 5 000 návrhů byly vybrány „Федерация (což znamená federace)“, „Гагарин (Gagarin)“, „Родина (Vlast)“, „Звезда (Hvězda)“, „Лидер (Lídr nebo Vůdce)“, „Галактика (Galaktika)“, „Мир (Mír, také možno přeložit jako Svět)“, „Зодиак (Zodiak, tedy Zvířetník)“, „Астра (Astra)“ a „Вектор (Vektor)“. Hlasovat bylo možné do 23. prosince 2015. Ze tří vítězných návrhů (Gagarin, Vektor a Federacija) porota nakonec vybrala jméno Federacija.  V září roku 2019 se Roskosmos rozhodl přejmenovat vyvíjenou loď na jméno Orjol.,

Popis lodi a funkce.

Nová loď Orjol má shodné úkoly jako současně vyvíjený americký Orion a také podobný vzhled. Návratová kapsle () useknutého kónického tvaru je naspodu doplněná válcovým motorovým úsekem (), s dvěma solárními panely. Hmotnost lodi bez paliva by při startech na nízkou oběžnou dráhu země měla činit 14 000 kg (9500 kg návratový modul a 4500 kg servisní modul lodi), s palivem poté 17 000 kg. Při letech k měsíci by měla dosahovat až 21 367 kg.

Přistávání.

Návrat lodě do zemské atmosféry bude probíhat balistickým řízeným letem, podobně jako u lodí Orion. Přistávací modul přistane pomocí tří padáků, které jsou schopné nést až 9 tun a také pomocí brzdících raketových motorů, které umožní upřesnit místo přistání. Padáky se rozloží ve výšce 1 km a motory zbrzdí rychlost klesání ve výšce 50 m. Nakonec loď dosedne na podpěrách absorbující nárazy, které také zabrání převrácení modulu na bok, jako se to stávalo u Sojuzu. Pro přistání bylo vybráno několik oblastí v jižní části Ruska, přistávací plocha poblíž města Engels v Saratovské oblasti, kde přistál také Jurij Gagarin, dále pak plochy při městech Orsk, Orenburg a Rubcovsk.

Nosné rakety.

Jako hlavní nosič pro novou kosmickou loď byla původně plánována nosná raketa Rus-M, ale v roce 2011 byl program pro vývoj nové rakety ukončen. V červenci 2012 Roskosmos oznámil, že nová loď Federacija bude využívat nosič Angara A5. V roce 2017 se však ruští inženýři rozhodli preferovat nový chystaný nosič Irtyš (také zvaný Sojuz 5), který povstal v rámci projektů Fenix / Sunkar. Vybrání rakety Irtyš pro loď Federacija se ale týká pouze misí, kdy bude tato loď mířit na nízkou oběžnou dráhu a na ISS. Podle plánu měl Irtyš v roce 2022 zahájit letové testy a nejprve vynášet nepilotované zkušební lodě Federacija. Nová raketa měla projít certifikačním procesem pro pilotované lety. V září roku 2019 Roskosmos znovu změnil plány a vrátil se s lodí, nově pojmenovanou Orjol, zpět k nosiči Angara A5. Šéf Roskosmosu Dmitrij Rogozin oznámil, že první letová zkouška kosmické lodi bez posádky proběhne v roce 2023 z nového komplexu na kosmodromu Vostočnyj. Následovat by měl jeden bezpilotní let k ISS a poté první let s posádkou. Na vynášení lodi k lunárním misím se počítá buďto s Angarou A5V, nebo se supertěžkým nosičem Jenisej.

Srovnání se Sojuzem.

Lodě Sojuz se začaly vyvíjet v roce 1962 v RKK Eněrgija pod vedením S. P. Koroljova jako nových typ slibných lodí, které nahradí lodě Vostok. Ty poté přežily nejen americké lodě Apollo a raketoplány, ale ukázaly se jako velmi spolehlivé systémy. Projekty společnosti RKK Eněrgija Zarja (1985) a Kliper (2005), které měly nahradit lodě Sojuz a dosáhnout Měsíce i s posádkou, nedosáhly plné implementace. Ovšem zkušenosti získané prostřednictvím těchto projektů jsou využívány v nových generacích Sojuzu a Federacija.  Sojuz pojme pouze 3 členy posádky ve 2,5 m3 obytného prostoru, nejdelší dobu pobytu 17,8 dnů na oběžné dráze dosáhl Sojuz-9 v roce 1970, čas strávený na stanici může dosáhnout až 200 dní. Orjol by měl pojmout až 4 osoby v 9 m3 obytného prostoru, autonomní doba letu na oběžné dráze se zvýší až na 30 dní a na stanici na 1 rok. Dokovací systém Kurs-L převezme Federacija od lodí Sojuz. Stejně tak bude mít i smíšený přistávací systém; padáky a brzdové motory, které jí umožní přistát v okruhu 5 km. Jeho tvar je blíže ke zkrácenému kuželu, což znamená, že bude schopen lépe plánovat a přistát s menší odchylkou. Díky novým kompozitním materiálům a hliníkové slitině 1570С bude loď lehčí a trvanlivější, než kdyby byla vyrobena ze stejných materiálů jako Sojuz.

Orjol (, ), v letech 2016–2019 nazývaná Federacija (), předtím označovaná jako PPTS (Perspektivní pilotovaný dopravní systém, ) je ruská pilotovaná kosmická loď vyvíjená pro Roskosmos společností RKK Energija. Do začátku roku 2016 bylo jeho oficiálním názvem PTK NP (Pilotovaná dopravní loď nové generace, ).


Život.

Narodila se do židovské rodiny Karoliny a Simona Dickerových. Její matka však záhy zemřela a o malou Friedl se staral pouze otec, který pracoval jako prodavač v papírnictví, kde si malá Friedl mohla malovat.  Po měšťanské dívčí škole se učila fotografii a reprodukčním technikám, později pak studovala textilní směr na c. k. uměleckoprůmyslové škole. Od roku 1916 studovala umění na soukromé škole Johannese Ittena, se kterým se pak přesunula do Bauhausu ve Výmaru. Zde studovala a pracovala až do roku 1923.  Tehdy se vrátila do Vídně, kde si otevřela ateliér. V roce 1926 vznikl ateliér Singer-Dicker, který založila se svým partnerem architektem Franzem Singerem. Navrhovali vnitřky domů, bytů, šaty a knihy. V roce 1931 vstoupila do Komunistické strany Rakouska, podporovala demokratické Španělsko v občanské válce. Za svou politickou činnost byla zatčena a vězněna rakouskou klerofašistickou vládou. Po propuštění emigrovala do Prahy. Zde ji její přítelkyně a psychoanalytička Annie Reich dovedla k aplikaci metody uzavření témat minulosti na principu arteterapie. Bedřiška intenzivně malovala a dokončila řadu svých výtvarných děl. Vdala se za svého bratrance Pavla Brandeise a tím získala československé občanství. Roku 1938 odmítla vízum do Palestiny a odstěhovala se se svým mužem do Hronova, kde Pavel Brandeis získal práci jako účetní v textilní továrně rodiny Spieglerů.  Následujícího roku ovšem přišel o práci v důsledku okupace zbytku Čech a Moravy nacisty a zavádění německých protižidovských zákonů. V roce 1942 byli oba manželé deportováni do Terezína. Zde Friedl působila jako vychovatelka v dívčích a chlapeckých domech – vyučovala výtvarnou tvorbu (odmítala pojímat výtvarnou výchovu jako přípravu budoucích profesionálních výtvarníků), hlavně se však věnovala arteterapii. Byla zde taktéž činná v komunistické odbojové organizaci (kam patřil i vychovatel Valtr Eisinger). Před svým odchodem do Osvětimi nechala v kufru na půdě ukrýt stovky dětských výtvarných děl, která se po válce dostala do pražského Židovského muzea. Dne 9. října 1944 byla zplynována. Její muž holokaust přežil a znovu se oženil.

Friedl Dicker-Brandeisová, "rozená" Friederika Dicker, "česky" Bedřiška Brandeisová (30. července 1898, Vídeň – 9. října 1944, Auschwitz-Birkenau), byla rakouská a československá výtvarnice a pedagožka.


Předchozí vývoj.

Po porážce v první punské válce a ztrátě Sicílie a Sardinie vybudovali Kartáginci na jihu Iberského poloostrova svoji novou zámořskou doménu. Patrně v roce 225 př. n. l. vyslali Římané poselstvo k tamějšímu kartaginskému veliteli Hasdrubalovi a uzavřeli s ním smlouvu. Podle Polybia se Hasdrubal ve smlouvě zavázal, že nepřekročí s vojskem řeku Ebro. Římané mu výměnou za to umožnili expandovat do oblastí ležících jižně od této řeky, tedy takřka do celé Ibérie kromě severovýchodní části země. Polybios se dále zmiňuje, že o ostatní Ibérii se ve smlouvě nehovořilo. Pozdější autoři Livius a Appiános však uvádějí, že smlouva obsahovala rovněž ujednání zaručující svobodu a nezávislost města Saguntum, nalézajícího se v kartaginské sféře vlivu na jih od řeky Ebro. Současní historikové považují tato dodatečná ujednání za poplatná římské propagandě a zpochybňují jejich věrohodnost.  V souvislosti se Saguntem Polybios připomíná, že „mnoho let před Hannibalovou dobou“ vstoupili jeho obyvatelé pod ochranu Římanů. Z této vágní formulace nelze dovodit, zda se tak stalo před uzavřením smlouvy s Hasdrubalem nebo až následně, což by znamenalo nepřípustné zasahování do kartaginských záležitostí. Iniciativa nepochybně vzešla ze strany Sagunťanů, usilujících o římskou ochranu před hrozícím ovládnutím Kartáginci. V zájmu jejího získání se sice Římanům formálně podvolili, přesto se jim nepodařilo dohodnout s nimi spojenectví. V dalších letech udržovala obě města přátelské vztahy, přičemž Sagunťané Římany opakovaně upozorňovali na rostoucí moc Punů v Hispánii. Jejich sdělení ale narážela na lhostejnost Římanů.  Koncem roku 221 př. n. l. převzal velení nad kartaginskými silami v Ibérii Hasdrubalův švagr Hannibal. Vzápětí podnikl dvě tažení ve střední části poloostrova a pronikl až k řece Duero. Při zpátečním pochodu se střetl s místními kmeny v bitvě u řeky Tajo a uštědřil jim rozhodnou porážku. Po tomto vítězství se na jih od Ebra neodvážil Hannibalovi vzdorovat nikdo kromě Sagunťanů.  Zprávy o jeho úspěších upoutaly pozornost Římanů. V roce 220 př. n. l. vyslali do Nového Kartága (dnešní Cartagena), hlavního města punské říše v Ibérii, poselstvo vedené Publiem Valeriem Flaccem a Quintem Baebiem Tamphilem. Římští emisaři požadovali, aby se Hannibal držel zpět od Sagunta, protože se nachází pod ochranou Říma, a trvali na tom, že nesmí překročit Ebro. Rozhněvaný kartaginský vojevůdce je v reakci na to obvinil, že neprávem zasáhli do vnitřních záležitostí Sagunťanů, neboť ti jsou podřízeni Kartágu. Představitelé Říma, pravděpodobně to byli právě Valerius a Baebius při cestě do Nového Kartága, rozhodli na žádost Sagunťanů jejich vnitropolitický spor a nechali popravit vůdce jedné z místních politických frakcí. Poté, co je Hannibal odmítl, odpluli vyslanci do Kartága, aby tam opětovně vznesli své požadavky.

Obléhání.

Saguntum bylo dobře opevněné město s výhodnou polohou na úpatí pohoří, odkud shlíželo na pobřežní cestu táhnoucí se k Pyrenejím. Na jaře 219 př. n. l. vytáhl Hannibal se svým vojskem z Nového Kartága s úmyslem napadnout ho. Jako záminka k útoku mu posloužila rozepře Sagunťanů se sousední obcí Turis, poddanou Kartágincům. Appiános uvádí, že se Hannibal pokusil jejich spor vyřešit. Když s tím Sagunťané nesouhlasili, přitáhl k městu s obléhacími stroji a utábořil se zde.  Hannibal nejprve zpustošil okolní území a poté udeřil na město ze tří stran. Proti slabší části hradeb dal posouvat ochranné přístřešky k přisunutí beranidla. Odhodlaní obránci vystavěli na tomto místě vysokou zeď a zatlačovali nepřátele metacími zbraněmi. Používali přitom zápalný vrhací oštěp zvaný falarika, působící Kartágincům značné ztráty. Posléze podnikli dokonce výpad proti obléhatelům. Do jedné ze šarvátek se zapojil i samotný Hannibal, vrhací kopí ho však zranilo na stehně. Mezi Puny prý vypukl zmatek a nechybělo mnoho, aby obléhání zanechali.  V dalších dnech Kartáginci poněkud polevili v dobývání, třebaže nadále pokračovali ve výstavbě obléhacích zařízení. Potom dopravili k hradbám beranidla, jejichž bušení způsobilo zhroucení zdiva na jedné straně. Vzápětí se z obou stran vyřítili vojáci a utkali se v zuřivém boji rozněcovaném touhou Punů po ovládnutí města a zoufalstvím Sagunťanů z jeho hrozícího pádu. Obránci nakonec vytlačili útočníky od rozbořených hradeb a zahnali je do tábora.  Hannibal dopřál svým vyčerpaným vojákům několikadenní oddech a snažil se pozvednout jejich otřesenou morálku příslibem, že jim připadne veškerá kořist. Sagunťané využili přestávky k opravě pobořené části hradeb. Kartáginci mezitím přistavili pohyblivou obléhací věž o několika patrech, tyčící se nad veškerým opevněním Sagunťanů, a palbou z ní smetli obránce z hradeb. Následně vyslal Hannibal 500 Libyjců, aby podkopali hradební zeď. Vzniklými mezerami pronikli Punové do města a na vyvýšeném místě v jeho středu rozmístili obléhací stroje, kolem nichž vztyčili improvizované opevnění. Sagunťany tím donutili posunout hradby tak, aby chránily tu část města, kterou Punové ještě nedobyli.  Vzhledem k délce obléhání je začal sužovat nedostatek potravin a všeho ostatního. Jejich skleslou mysl mírně povzbudila zpráva, že se Hannibal vypravil proti hispánským kmenům bouřícím se proti bezohledně prováděným odvodům. Dobývání nicméně pokračovalo s nezmenšenou intenzitou i za jeho nepřítomnosti, na čemž měl zásluhu kartaginský velitel Maharbal, dočasně pověřený jeho zastupováním. Pod jeho velením pobořili Punové další kus hradeb a zmocnili se části hradu.  Bezvýchodná situace přiměla jednoho ze Sagunťanů jménem Alco, aby se pokusil jednat s Hannibalem o míru. Hannibal mu předložil tak tvrdé podmínky, že Alco raději přešel k nepříteli. Jistý Hispán sloužící v kartaginském vojsku se proto nabídl, že zprostředkuje jednání se Sagunťany. Sdělil jim, že Hannibal ušetří jejich životy, pokud odevzdají všechny cennosti, opustí město se dvěma kusy ošacení a vystavějí si nové na místě určeném vítězným vojevůdcem. Nato nejváženější představitelé Sagunta rozdělali oheň, naházeli do něho zlato a stříbro a roztavili je společně s mědí a olovem. Většina z nich se pak vrhla do jeho plamenů. V téže chvíli Punové zjistili, že město je bez obvyklých stráží. Jakmile se to Hannibal dozvěděl, zaútočil na Saguntum všemi silami a po osmi měsících obléhání se ho zmocnil. Poté vydal rozkaz, aby všichni dospělí obyvatelé byli pobiti. Mnozí z nich předešli smrti z rukou nepřátel, zavřeli se s dětmi a ženami ve svých příbytcích a zapálili je. Přestože Sagunťané zničili většinu svých věcí, získali Punové ohromnou kořist: peníze, otroky a jiný majetek. Penězi naplnil Hannibal svoji pokladnici, své důstojníky a vojáky odměnil zotročenými obyvateli města a ostatní kořist odeslal do Kartága.

Lhostejnost Římanů.

Podle Appiána vypravili Sagunťané po zahájení obléhání posly k Římanům, neboť se spoléhali na jejich pomoc. Ať už se jim podařilo zprávu o Hannibalově útoku doručit či nikoli, Římané se o obléhání museli dozvědět. Čím déle však trvalo a pomoc nepřicházela, tím více se ztenčovala naděje Sagunťanů na záchranu. Třebaže Římané varovali Hannibala v roce 220 př. n. l., aby Saguntum nenapadal, nijak proti němu nezakročili. Místo toho vyslali oba konzuly s vojskem do Ilýrie, nepochybně k úlevě obléhatelů. Ilyrská válka skončila v létě 219 př. n. l., a zbývalo tedy dost času, aby vítězné legie vyrazily v témže roce do Ibérie. Livius, Appiános, Cassius Dio a dokonce i Cicero se podivnou nečinnost Římanů snažili zastřít nepravdivým tvrzením, že Valeriovo a Baebiovo poselstvo se uskutečnilo až v době obléhání. Livius řadí navíc pád Sagunta a Hannibalovu invazi do Itálie do téhož roku – 218 př. n. l.  Možným důvodem, proč Římané ve prospěch Sagunta nijak nezasáhli, mohla být rozdílnost názorů římských senátorů. V senátu se zřejmě v roce 219 př. n. l. strhla prudká debata o tom jak zareagovat na Hannibalovu agresi vůči Saguntu. Její obsah zaznamenává Cassius Dio, byť ji nepřesně datuje do doby Hannibalova tažení do Itálie. Někteří senátoři vnímali jeho počínání jako nepřijatelnou vzpurnost někdejšího nepřítele, jiní naopak doporučovali zdrženlivost. Diskuse o tom, zda něco podniknout, proto skončila bez jasného výsledku.  Někteří novodobí badatelé zastávají názor, že Římané nehodlali Saguntum zachránit, nýbrž chtěli získat spravedlivý důvod k vedení války proti nadmíru zbytnělé punské říši v Ibérii. Polybios naznačuje, že si již v polovině dvacátých let povšimli stále větší a hrozivější moci Kartáginců. Nejpozději od neúspěchu Valeriova a Baebiova poselstva považovali válku s Kartáginci za nevyhnutelnou. Pokud by přišli Saguntu na pomoc, nelze vyloučit, že by jim Hannibal ustoupil. Římané ale nejspíš usilovali o úplné vypuzení Kartáginců z Hispánie. Jako vhodná záminka jim k tomu mělo posloužit právě zničení Sagunta.

Vyhlášení války.

Římský historik a senátor Quintus Fabius Pictor, jenž byl patrně přítomen rozpravě v senátu, vnímal dobytí Sagunta jako nespravedlnost. Tento postoj, považující Hannibalův útok za akt agrese a příčinu konfliktu, po něm převzali i pozdější římští a prořímští historikové včetně Polybia.  Přestože Saguntum nebylo spojencem Říma a nacházelo se v punské sféře vlivu podle smlouvy uzavřené s Hasdrubalem, když se Římané doslechli o jeho vyplenění, vyslali do Kartága své emisary. Pětičlenná delegace, kterou zřejmě vedl nejstarší žijící senátor Marcus Fabius Buteo, předstoupila před kartaginský senát a pohrozila Punům válkou, pokud nevydají Hannibala. Kartáginci rozhořčeně odmítli a poukazovali na to, že Sagunťané nebyli římskými spojenci na konci první punské války a nevztahovaly se na ně záruky zakotvené v tehdejší mírové smlouvě. Nato jeden z Římanů teatrálně shrnul svoji togu v záhyb a prohlásil, že v něm přinesl válku i mír, nechť si Kartáginci vyberou. Když mu stejně neohroženě odpověděli, ať si sám zvolí, oznámil, že jim dává válku. Většina členů senátu zvolala, že ji přijímá.

V roce 219 př. n. l. kartaginský vojevůdce Hannibal oblehl Saguntum, iberské město nacházející se na východním pobřeží Pyrenejského poloostrova. Jeho obyvatelé se houževnatě bránili téměř osm měsíců, neboť doufali v pomoc Římanů. Té se ale nedočkali a Hannibalovi po urputném boji podlehli. Římané posléze využili dobytí města jako záminky k vyhlášení druhé punské války.


Nejlepší střelci.

Z tabulky byli z rozhodnutí direktoriátu IIHF vyškrtnuti hráči Kanady a Sovětského svazu, takže se do ní nedostali Kanaďané Pat Elynuik (6 gólů), David Latta, Dave McLlwain, Steve Nemeth a Brendan Shanahan (4 góly) ani sovětští hráči Alexandr Kerč (6 gólů) a Pavel Kostičkin (4 góly).

Kanadské bodování.

Z hodnocení kanadského bodování byli z rozhodnutí direktoriátu IIHF vyškrtnuti hráči Kanady a Sovětského svazu, takže se do ní nedostali Pat Elynuik (11 bodů, z toho 6 gólů a 5 přihrávek), David Latta (10 bodů, 4 góly, 6 přihrávek), Dave McLlwain (8 bodů, 4 góly, 4 přihrávky) a Steve Nemeth (8 bodů, 4 góly, 4 přihrávky) ani sovětský hráč Alexandr Kerč (8 bodů, 6 gólů, 2 přihrávky).

Turnajová ocenění.

V hodnocení nejlepších hráčů se názor členů direktoriátu IIHF zcela rozešel s názorem novinářů, z jejichž hlasování vzešel All-Star Team. U těchto cen rovněž nebyli v úvahu bráni hráči vyloučených mužstev.

Soutěž Fair Play.

Týmem s nejmenším počtem trestných minut se stalo mužstvo Československa:

Zápasy.

Celkem mělo být sehráno 28 zápasů, z nichž jeden (Kanada–Sovětský svaz) nebyl pro výtržnosti na ledě dohrán a jeho výsledek byl anulován, takže do závěrečné tabulky se jich započítalo jen 27. Hrálo se systémem každý s každým.

Soupisky.

Na mistrovství soutěžilo osm zemí reprezentovaných mužstvy po 20 hráčích. Celkem se tedy turnaje zúčastnilo 160 hráčů.

Mistrovství světa skupiny B.

Mistrovství světa juniorů skupiny B se roku 1987 konalo od 15. do 21. března ve francouzském městě Rouen. Účastnilo se ho 8 týmů. Mužstva Itálie, Japonska, Nizozemska, Norska, Rakouska a Rumunska, jež se účastnila mistrovství v této skupině i předchozího roku, doplnila reprezentace Německé spolkové republiky, která sestoupila ze skupiny A, a Francie, která postoupila ze skupiny C. Každé mužstvo odehrálo 5 zápasů, tzn. že celkem se odehrálo 40 utkání.  Soutěž začala ve dvou základních skupinách, v nichž se hrálo systémem každý s každým.  Dva nejlepší týmy z obou základních skupin se pak utkaly o postup do skupiny A mistrovství světa, a zbývající týmy pak hrály o sestup do skupiny C mistrovství světa. Do tabulky se započítaly rovněž výsledky zápasů mužstev, která se spolu utkala již v základních skupinách (uvedeny v závorkách).  Vítězem soutěže se stala reprezentace Německé spolkové republiky, která se tak mohla znovu vrátit zpět do elitní skupiny. Sestupujícím mužstvem se stala reprezentace Itálie.  V kanadském bodování zvítězil německý hráč Andreas Brockmann, který nasbíral celkem 14 bodů, z toho 6 gólů a 8 asistencí.  Nejlepším brankářem byl vyhodnocen německý hráč Klaus Merk, obráncem japonský hráč Takajuki Kobori a útočníkem norský hráč Knut Walbye.

Mistrovství světa skupiny C.

Mistrovství světa juniorů skupiny C se roku 1987 konalo od 16. do 22. března v dánském městě Esbjerg. Účastnilo se ho 6 týmů. Mužstva Austrálie, Dánska, Jugoslávie, Španělska a Velké Británie, jež se účastnila mistrovství v této skupině i předchozího roku, doplnil bulharský reprezentační tým, který sestoupil ze skupiny B.  Soutěž se hrála systémem každý s každým, takže jednotlivé týmy odehrály po 5 zápasech a celkem se hrálo 30 utkání.  Vítězem soutěže se stala reprezentace Jugoslávie, která tak postoupila do skupiny B.  V kanadském bodování zvítězil jugoslávský hráč Nik Zupančič, který nasbíral celkem 23 bodů, z toho 18 gólů a 5 asistencí. Nik Zupančič byl současně zvolen nejlepším útočníkem turnaje. Nejlepším brankářem byl vyhodnocen britský hráč Martin McKay a nejlepším obráncem dánský hráč Søren Jensen.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 1987 se hrálo od 26. prosince 1986 do 4. ledna 1987 ve slovenských městech Piešťany, Nitra, Trenčín a Topoľčany na území tehdejšího Československa. Turnaje se účastnily týmy Československa, Finska, Kanady, Sovětského svazu, Spojených států, Švédska a Švýcarska, které nově doplnila reprezentace Polska, jíž se podařilo postoupit ze skupiny B a v elitní skupině vystřídala reprezentaci Německé spolkové republiky.


Historické pozadí.

"Skutečnost:" Nikolas Flamel je po sedmi stech letech stále uznáván jako největší alchymista své doby. Říká se, že objevil tajemství věčného života - záznamy ale dokládají, že umřel v roce 1418. Jeho hrobka je však prázdná.

Námět.

"Legenda:" Nikolas Flamel žije. Už staletí si vyrábí elixír života a recept na něj je ukryt v knize mága Abraháma. Flamel je strážcem této knihy. Pokud by se však dostala do nesprávných rukou, mohlo by to zničit současný svět. Přesně toto plánuje doktor John Dee, a proto usiluje o získání starého rukopisu. Zdá se, že lidem na ničem nezáleží, a možná pak už bude pozdě. Jestliže je výklad proroctví správný, pak jedině dvojčata Josh a Sofie Newmanovi můžou svět zachránit.

Obsah díla.

Josh pracuje na letní brigádě v knihkupectví v San Franciscu, hned naproti přes ulici si vydělává v kavárně jeho sestra-dvojče Sofie. Jejich život se rázem převrátí, když do knihkupectví vejde doktor John Dee a chce po šéfu Joshe Nickovi Flemingovi, aby mu vydal knihu mága Abraháma - Kodex. Nick mu Kodex dát nechce, a tak začne kouzelnický souboj. Dvojčata zjistí, že Nick Fleming je vlastně legendární Nikolas Flamel, a vstoupí do světa magie, starobylých bytostí, jako je třeba Hekaté, Bastet nebo Morrigana a jejich dětí-druhé generace jako je třeba upírka Scathach. Nikolas chce najít svojí ženu Perenelu, kterou Dee unesl. Bojují v Hekatině říši proti statisícům vraních a kočičích mužům, mezitím Hekaté stačí probudit Sofiiny kouzelné schopnosti. Hekaté ale následně zemře, jelikož Dee zmrazil Ygdrasil, Hekatin dům ze stromu, Exkalibrem. Nikolas, Scathach a dvojčata uprchnou do Oaji za čarodějkou z Endoru, která ovládá magii vzduchu a předá své kouzelné schopnosti i vzpomínky a vědomosti Sofii. Dee mezitím najde Joshe a probudí armádu nemrtvých, jen aby získal poslední dvě stránky Kodexu, které Josh vytrhl při souboji Flamel vs Dee v San Franciscu. Všichni se nakonec zachrání, když vstoupí energetickou bránou z Oaji do Paříže.

Alchymista – Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela je první román z šesti beletristických knih fantasy série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Napsal jej irský autor Michael Scott a poprvé byl vydán v květnu 2007. Alchymista je vytištěn ve 20 jazycích a je k dispozici v 37 zemích. Filmová práva na sérii byla prodána Lorenzovi di Bonaventura.


Historie.

První trolejbusy vyjely do solingenských ulic 19. června 1952. Důvodem pro zavedení elektrické nekolejové trakce byla zastaralost a zchátralost místního tramvajového provozu, který velmi utrpěl za druhé světové války. První trolejbusová linka vedla z náměstí "Graf-Wilhelm-Platz" přes "Merscheid" k železničnímu nádraží "Ohlings". Postupně, jak byly rušeny tramvajové tratě, se trolejbusová síť postupně rozrůstala o další úseky. Tramvaje jezdily v Solingenu do 1. prosince 1959, kdy byl zahájen provoz na, po dlouhou dobu poslední, nové trati, která nahradila poslední tramvajový úsek. O tohoto data byly v Solingenu v provozu čtyři trolejbusové linky, které vedly po téměř stejných trasách jako tramvaje.  V roce 1980 byl založen dopravní svaz "Verkehrsverbund Rhein – Ruhr", který začal koordinovat MHD a příměstskou dopravu v oblasti Porýní a Porúří. Trolejbusové linky v Solingenu tak byly přečíslovány přidáním dvojčíslí 68 před původní číslo linky.  V roce 1982 byla solingenská trolejbusová síť rozšířena (poprvé od roku 1959) o krátký koncový úsek do konečné zastávky "Hasselstrasse" (cca 800 m) a kratší novou trať z centra města (od zastávky "Schlagbaum") do "Brockenbergu".  Další a dosud poslední nové tratě byly zprovozněny v roce 1993 (zároveň byly uvedeny do provozu dvě nové trolejbusové linky). Šlo o krátký úsek "Mangenberg" – "Kotten" a dlouhou trať "Birker Strasse" – "Kotten" – "Aufderhöhe".  V polovině 90. let 20. století se uvažovalo o zrušení trolejbusového provozu a jeho nahrazení autobusy, tato akce ale uskutečněna nebyla.  V současnosti jezdí trolejbusy v Solingenu na šesti linkách, označených čísly 681 – 686.

Trolejbusová točna.

Velkou zajímavostí solingenského trolejbusového provozu je točna na konečné linky č. 683 "Burg Brücke". Také sem původně vedla tramvajová linka, která byla v roce 1959 nahrazena trolejbusovou. Kvůli stísněným podmínkám nemohla být v konečné stanici "Burg Brücke" vybudována klasická smyčka. Proto bylo přistoupeno k velmi neobvyklému řešení v podobě točny, kterou pohání elektromotor o výkonu 3 kW. Točna byla v 80. letech rekonstruována a roku 2009 byl na ní zastaven provoz. Točna stojí dodnes jako místní rarita, patří muzeu.

Vozový park.

V průběhu let se v Solingenu vystřídalo několik typů trolejbusů, v současnosti je v provozu celkem 49 vozidel tří různých výrobců. 14 vozů je standardních typu MAN SL 172 HO (vyrobeny v letech 1986 a 1987), ostatní trolejbusy jsou moderní nízkopodlažní kloubová vozidla typů Van Hool AG 300 T a Berkhof Premiere AT 18 (všechny vozy vyrobeny na začátku 21. století).

Muzeum.

V Solingenu se také nachází trolejbusové muzeum, které kromě čtyř místních trolejbusů vlastní i několik autobusů, autobusových vleků a speciálních vozidel.

Německé město Solingen, nacházející se ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, provozuje od roku 1952 vlastní trolejbusovou dopravu. Místní trolejbusová síť je se šesti linkami největší v Německu.