Původce.

Původce je obalený RNA virus o velikosti 80–100 nm, který obsahuje enzym reverzní transkriptázu. Virus patří do čeledi "Retroviridae", podčeledi "Orthoretroviridae", rodu "Lentivirus". Virus postihuje všechny tkáně v organismu a je odolný vůči fyzikálně chemickým vlivům. Do určité míry je podobný HIV viru u lidí, ale na člověka se nákaza nepřenáší.

Nákaza.

V přirozených podmínkách se virus přenáší nejčastěji krev sajícím bodavým hmyzem, který však slouží pouze jako mechanický přenašeč. Vzhledem k tomu, že se onemocnění šíří prostřednictvím krevních buněk, jsou pro přenos nákazy nebezpečné jakékoliv veterinární zákroky spojené s možným, byť i minimálním přenosem krve. Ze stejného důvodu mohou k přenosu nákazy sloužit i ošetřovatelské pomůcky. Přenos nákazy sekrety (a exkrety) nemocných zvířat je pro nízkou koncentraci viru v nich obsaženého je ojedinělý. U březích klisen se mohou hříbata infikovat již během jejich nitroděložního vývoje.

Geografické rozšíření.

V letech 2005 - 2020 byla nákaza zjištěna v těchto státech: Argentina, Austrálie, Belgie, Belize, Bolívie, Bosna a Hercegovina, Brazílie, Bulharsko, Chile, Černá hora, Čína, Chorvatsko, Dominikánská republika, Ekvádor, El Salvador, Eritrea, Filipíny, Francie, Francouzská Guyana, Guadeloupe, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Irsko, Itálie, Japonsko, Kanada, Kolumbie, Kostarika, Kuba, Litva, Maďarsko, Makedonie, Malajsie, Mexiko, Mongolsko, Německo, Nizozemí, Nikaragua, Panama, Paraguay, Peru, Polsko, Rakousko, Reunion, Rumunsko, Rusko, Řecko, Srbsko, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko, Thajsko, Turecko, USA, Uruguay, Uzbekistán, Velká Británie, Venezuela.

Průběh onemocnění.

I když je virus schopen infikovat všechny tkáně, tak k jeho nejvýraznějšímu množení dochází v populaci tkáňových bílých krvinek - makrofázích (zejména ve slezině) a krvi cirkulující populaci – monocytech. Vytvářejí se spojení mezi specifickými značkami viru (antigeny) s protilátkamii (tzv. komplex antigen – protilátka), které vyvolávají horečku, zánět ledvin, chudokrevnost a snížení počtu krevních destiček (trombocytopenii). Zánik červených krvinek a jejich pohlcování (fagocytóza) bílými krvinkami následně aktivuje retikuloendoteliální systém. Kupferovy buňky (přisedlá populace bílých krvinek) se aktivují a vychytávají hemosiderin. V samotné krvi se virus nemnoží, ale přetrvává tam téměř po celý život.

Klinické příznaky.

Inkubační doba se po přirozené infekci pohybuje mezi 2 až 4 týdny. Obecně lze říci, že klinickými příznaky připomíná obraz akutního či chronického bakteriálního systémového onemocnění (sepse) a vyskytuje se ve čtyřech formách: akutní, subakutní, chronická a latentní.

Akutní forma.

Její nástup je rychlý a bývá prezentována vysokou horečkou až kolem 41°C a ovlivněním celkového zdravotního stavu. Koně jsou apatičtí, snadno unavitelní a někdy zaujímají postoj jako při schvácení kopyt. Sliznice bývají bledé až nažloutlé a jsou na nich pozorovány drobné krváceniny. Docela typický je jejich výskyt na spodině jazyka kolem uzdičky. Vyšetření krve poukazuje na chudokrevnost, bývá zjištěna zrychlená krevní srážlivost a rozmnožují se Heinzova tělíska v červených krvinkách. V krvi se objevují bílé krvinky s obsahem železa (sideroleukocyty). Akutní průběh končí za 2 až 4 týdny, buď smrtelně, nebo přechází do subakutního či chronického stádia.

Subakutní forma.

Má podobné příznaky jako akutní forma, ale v mírnější podobě. Teplota nebývá tak vysoká a po 3 až 4 dnech se upravuje, jindy je pozorována návratná horečka trvající několik týdnů. Na spojivce se objevuje zblednutí či nažloutnutí. Jakákoliv zátěž vyvolává celkovou slabost, dušnost, zvýšenou srdeční činnost a silné pocení. Příjem krmiva zůstává zachován, koně však hubnou. Subakutní forma může končit úhynem, častěji však přechází do chronické formy.

Chronická forma.

Při této formě je typická únava, výrazné snížení výkonu, hubnutí a chudokrevnost různého stupně. Dochází k poruchám krevního oběhu, a proto se na spodině břicha, předkožce, šourku a končetinách objevují otoky. Sliznice bývají mírně bledé až nažloutlé. Často se vyskytuje návratná horečka. V krvi se projevuje specifický typ chudokrevnosti charakterizovaný vysokou koncentrací krevního barviva hemoglobinu a zvětšením objemu červených krvinek (hyperchromní makrocytární anémie), doprovázená zrychlenou sedimentací červených krvinek. Výrazný je nález bílých krvinek s obsahem železa v krvi. Koně se mohou uzdravit, ale zůstávají trvalými nositeli viru.

Latentní forma.

Je to nejvíce riziková forma pro šíření nákazy. Klinické příznaky jsou minimální a netypické, při větší zátěži se pozoruje rychlejší unavitelnost. I tito koně bývají trvalým zdrojem nákazy.

Pitevní nález.

Typickým pitevním nálezem bývají krvácivé procesy s výskytem krvácenin na sliznicích a pod zevním a vnitřním obalem srdce. Nejvýraznější však bývá značné zduření světle zbarvené sleziny (malinová slezina) a mízních uzlin a degenerace vnitřních orgánů.  Histologickým vyšetřením se zjišťuje prostoupení tkání populací lymfocytů, jejich nahloučení kolem cév a výrazné zduření výstelky kapilár jater a ukládání železa do Kupferových buněk.

Diagnostika a laboratorní diagnostika.

I když má nákaza poměrně dobré klinicky odlišitelné příznaky, stejně jako typický pitevní nález, tak je zcela nezbytné nákazu prokázat laboratorní diagnostikou! K tomu se v současné době celosvětově užívá vysoce specifický imunodifúzní test označovaný jako Cogginsův test. Specifické precipitační protilátky, které lze v séru prokázat za 18 až 30 dní po infekci, perzistují u infikovaných koní po celou dobu života.  Byla popsána i kultivace viru na specifických plodových koňských buněčných kulturách či ELISA metoda, v diagnostice se však běžně nepoužívají.  Doferenciálně diagnosticky je třeba odlišit zejména bakteriální původce, kteří vyvolávají systémová bakteriální onemocnění (sepse). Při nich se však v zánětlivých ložiscích vyskytují odlišné typy bílých krvinek a chybí další typické příznaky. Dále je nutno vyloučit leptospirózu, babeziózu a další infekce spojené s průnikem prvoků.

Léčba a prevence.

Léčba infekční anémie koní neexistuje. Ve světě byly zkoušeny různé vakcíny bez většího ochranného efektu. Jelikož většina států vyžaduje při importech koní negativní test na přítomnost protilátek (séronegativitu), je vakcinace spíše nežádoucí.  Vzhledem k tomu, že je Česká republika od roku 1989 infekční anémie koní prostá, je primární zásadou ochrana státního území proti zavlečení této nákazy. Případný zjištěný pozitivní kůň by byl utracen a neškodně odstraněn. V ochraně před šířením nákazy je třeba minimalizace výskytu bodavého hmyzu, dodržovat sterilitu veterinárních zákroků a zoohygienu.

Infekční anémie koní je virové onemocnění lichokopytníků, probíhající v akutní až chronické či latentní formě, které je charakterizováno chudokrevností (anémií), kolísavou horečkou, poškozením různých orgánů a celkovým chřadnutím. Nákaza je povinná hlášení.


Život.

Nompère de Champagny se vzdělával v Collège La Flèche a později na École Militaire v Paříži, a roku 1774 vstoupil do válečného námořnictva a vyznamenal se ve válce o nezávislost v Americe. Roku 1782 se stal kapitánem řadové lodi.  Oženil se o 5 let později s Victoire Blandine Hue de Grosbois (1770–1821) a roku 1789 byl zvolen za šlechtu provincie Forez delegátem zasedání generálních stavů. V průběhu zasedání se přidal k třetímu stavu. V Ústavodárném shromáždění upozorňoval na sebe výřečností a mírností názorů. Byl považován za předního experta pro námořnictvo. Během hrůzovlády se zcela stáhl do soukromí, ale přesto byl zatčen a ohrožen na životě. Ve vězení byl držen až do 9. thermidoru (27. července 1794).  Ani dále se neangažoval politicky, až po 18. brumaide (9. listopadu 1799) ho první konzul Napoleon Bonaparte jmenoval členem Conseil d’Etat (Státní rada). Od července 1801 do srpna 1804 byl vyslancem Francie ve Vídni. Odvolán z tohoto postu byl jen proto, aby byl 7. 8. 1804 jmenován ministrem vnitra Francie a v této funkci sloužil do 9.8. 1807, kdy byl po odstoupení Talleyranda jmenován ministrem zahraničí Francie. V této roli se podílel na diplomatické přípravě anexe Papežského státu (duben 1808), dále na jednání o odstoupení španělského krále Karla IV. a jeho syna Ferdinanda VII. (Dohoda fontainebleauská) a následném jmenování Josepha Bonaparte králem španělským (1808). Po bitvě u Wagramu (5. a 6. července 1809) dojednal uzavření Vídeňského (Schönbrunnského) míru (14. října 1809). Následně se velmi angažoval při jednáních o druhém sňatku Napoleona I. s arcivévodkyní Marií Luisou roku 1810. Z funkce byl 17. 4. 1811 odvolán po neúspěšných jednáních s Ruskem o dodržování kontinentálního systému. Roku 1808 byl obdarován dědičným titulem vévoda z Cadore (titul zanikl po meči 1893).  Po roce 1809 se zdržoval často v diplomatických misích v Německu, zejména v Kassselu na dvoře krále Jeroma (bratr císaře Napoleona I.). I po ztrátě funkce ministra, patřil k předním rádcům Napoleonovým a byl dále senátorem. Císaři Napoleonovi sloužil zcela oddaně, obdivoval na něm zejména jeho vystupování a pohotovost. Během ruského tažení byl státním sekretářem Marie Louisy (po dobu nepřítomnosti císaře byla regentkou císařství) a roku 1814 ji následoval do Blois. Císařovna jej pak pověřila misí ke svému otci císaři Františku I.. Ta byla však zcela bezvýsledná. V období Sta dní se bez váhání opět přidal k Napoleonovi, který jej jmenoval pairem. Během druhé restaurace Bourbonů se naprosto stáhl z veřejného života a až roku 1819 byl jmenován králem Ludvíkem XVIII. pairem.

Osobní život.

S manželkou Viktorií měl čtyři syny a každý se stal známým:

Jean-Baptiste Nompère de Champagny, 1. vévoda z Cadore, (4. srpna 1756, Roanne – 3. července 1834, Paříž), byl francouzský diplomat napoleonského období.


Život.

Původ.

Marie se narodila v roce 1528 v Madridu jako dcera císaře římského a krále španělského Karla V. a jeho ženy portugalské infantky Isabely. Byla vychována v duchu přísného katolicismu a pod vlivem osudové předurčenosti Habsburků stát včele křesťanstva.

Předsvatební vyjednávání.

Od počátku čtyřicátých let byl předpokládán sňatek Marie s arcivévodou Maxmiliánem II., i když se jistý čas uvažovalo o francouzském následníkovi trůnu Jindřichovi. K definitivní dohodě došlo mezi oběma bratry a zároveň otci snoubenců Karlem V. a králem Ferdinandem na zasedání říšského sněmu v Augsburgu počátkem roku 1548. Tam bylo také vyhlášeno zasnoubení jejich dětí. Přestože byli velmi blízkými příbuznými, bratrancem a sestřenicí, církev jim udělila povolení ke sňatku. To pak mělo neblahé následky především na jejich nejstaršího syna Rudolfa.  Maxmilián II. od mládí projevoval sympatie k nekatolickému vyznání. Jeho otec Ferdinand předpokládal, že jeho sňatek s přísně katolicky vychovanou španělskou infantkou Marií, přivede Maxmiliána opět ke katolické víře.

Manželka Maxmiliána.

Marie, císařská princezna a infantka španělská, se tak stala manželkou svého vlastního bratrance, budoucího císaře, českého a uherského krále Maxmiliána II., syna císaře Ferdinanda I. a královny Anny. Svatba se konala ve španělském Valladolidu v polovině září roku 1548 a ženich Maxmilián se ke sňatku osobně dostavil.  Po sňatku se arcivévoda Maxmilián stal španělským místodržícím a tuto funkci na španělském dvoře vykonával téměř dva roky. Roku 1550 došlo mezi císařem Karlem a jeho otcem k roztržce, která způsobila jeho odvolání do Vídně. Marie zůstala s dcerou Annou ve Španělsku. Již v roce 1551 se pro ni Maxmilián vydal s doprovodem českých šlechticů, kteří zůstali v Itálii, a on se vydal lodí do Madridu. Po několika měsících se opět těhotná Marie a Maxmilián dostali zpět do Vídně.  Tato dlouhá cesta měla významný dopad na české šlechtice, kteří se seznámili nejenom s životem v Itálii, ale také s příslušnicemi významných španělských rodů. Někteří je dokonce pojali za manželky. Mezi nejvýznamnější patřil sňatek Vratislava z Pernštejna s Marií Manrique de Lara. Jejich dcera Polyxena pak významně zasáhla do dějin českých zemí.

Česká královna.

Po smrti svého otce Ferdinanda I. v roce 1564 se manžel Marie Maxmilián stal císařem římským, králem českým a uherským. Českou královnou byla Marie korunována již v září 1562. Během manželství pobývala Marie v Praze velmi zřídka, jejím domovem byla Vídeň. Po smrti svého manžela v roce 1576 se však přestěhovala na Pražský hrad. Žila tam se svou dcerou Alžbětou, která byla také vdovou. Obě se podílely na stavebních úpravách hradu a financovaly výstavbu kaple sv. Vojtěcha. Na Pražském hradě pobývala Marie pět let. Pak se ale dostala do vážných sporů se svým synem Rudolfem.

Zpět ve Španělsku.

Z Prahy odjela Marie roku 1581 i se svou nejoddanější dcerou princeznou Markétou. Do Madridu dorazily o rok později. Útočiště nalezly v klášteře Descalzas Reales na Villa Monte v Madridu, který založila o deset let dříve Mariina mladší sestra Jana. Ten se stal pro obě domovem a Marie tam byla šťastná. Vyjádřila to slovy, že je opravdu šťastná, že může žít v "zemi bez kacířů". Až do své smrti v roce 1603 vedla Marie klidný život a do politiky již nezasahovala. Přesto zemřela roztrpčená a osamělá, neboť byla zklamána chováním svých španělských příbuzných k ní.  Císařovna Marie byla známá patronka španělského skladatele Tomáse Luise de Victoriy, který u příležitosti jejího pohřbu napsal Requiem považované za jeho možná nejlepší skladbu.

Potomci.

Manželství Marie a Maxmiliána bylo šťastné a velmi plodné. Z manželství, uzavřeného v roce 1548 a trvajícího do roku 1576, vzešlo 16 potomků. Marie byla radikální katoličkou a často nesouhlasila s názory svého tolerantnějšího manžela. Své děti se snažila vychovávat v přísné katolické víře, i když tím často vyvolávala neshody se svým mužem. Velký vliv měla na své syny, budoucí císaře Rudolfa a Matyáše. Na její nátlak byli oba odesláni na výchovu do Španělska, aby nenásledovali svého otce v jeho náboženské vlažnosti. Později tam byli odesláni i mladší synové Albrecht a Václav společně se svou sestrou Annou. Z manželství Marie a Maxmiliána se narodilo šestnáct potomků, ale jenom deset se dožilo dospělosti.

Marie Španělská (Marie Španělská (21. června 1528, Madrid, Španělsko – 26. února 1603, Villa Monte), ve španělské historii známá spíše jako císařovna Marie Rakouská – Emperatriz María de Austria. Marie byla nejstarší dcerou císaře Karla V. a jeho manželky Isabely Portugalské. Byla manželkou císaře Svaté říše římské Maxmiliána II. a královnou českou, uherskou, chorvatskou a slavonskou.


Amarnské dopisy.

V amarnské korespondenci, sbírce diplomatických dopisů od různých vladařů Blízkého východu, adresovaných Amenhotepu III. a Achnatonovi v Egyptě, byly nalezeny dva dopisy od Aššur-uballita I. V obou dopisech Aššur-uballit I. uvádí Aššur-nádin-achchého II. jako svého "otce" a "předchůdce", namísto jeho skutečného otce, Eriba-Adada I.; to vedlo některé kritiky tradiční egyptské chronologie (např. Davida Rohla) k popírání identity autora dopisu jako Aššur-uballita I.. Kritici však ignorovali fakt, že vládcové se v dopisech často odvolávali na své předchůdce jako na své "otce", i když nebyli jejich biologickými syny. V tomto konkrétním případě se Aššur-uballit I. pravděpodobně odvolává na Aššur-nádin-achchého II., protože ten byl (na rozdíl od Eriba-Adada I.) v písemném kontaktu s egyptským dvorem.

Konflikt s Babylonií.

Po zkonsolidování situace v Asýrii se začal Aššur-uballit věnovat zesílení asyrského vlivu u svých sousedů. Vyslání vyjednávačů do Egypta rozlítilo babylonského panovníka Burna-Buriaše II., který stále považoval Asýrii za vazalské území. Burna-Buriaš proto psal faraonovi:  ""a vzhledem k mým asyrským poddaným, to jsem nebyl já, kdo je poslal k Tobě. Proč přichází do Tvé země bez řádného oprávnění? Pokud jsi mi věrným, nedovolíš jim jednat o žádné záležitosti. Pošli mi je s nepořízenou"."  Přesto nemohla být nová asyrská mocnost ignorována a sám Burna-Buriaš se později oženil s dcerou asyrského krále. S asyrskou princeznou měl syna Karachardaše, proti kterému vybuchlo velmi brzy povstání, dokazující neoblíbenost Asyřanů v Babylonu. Aššur-uballit nechtěl ponechat svého vnuka osamoceného a proto vtrhl s vojsky do Babylonie. V průběhu rebelie byl Kara-Hardaš zabit, a Asyřané na babylonský trůn silou dosadili Kurigalza, který mohl být podle některých zdrojů Burna-Buriašovým synem či vnukem. Ale tento "loutkový" král nezůstal loajální svému pánovi, naopak, brzy s babylonskými vojsky vtrhl do Asýrie. Aššur-uballitovi se ho podařilo zastavit až v Sunagu, nedaleko od hlavního města Aššúru.

Aššur-uballit I. (akkad. "Aššure, udrž naživu") byl král asyrské říše na počátku tzv. středoasyrského období, vládnoucí v letech 1365 př. n. l. – 1330 př. n. l.. Jeho vláda znamenala konec asyrské závislosti na mitannském království (díky vítězství nad vládcem Mitanni Šuttarnou II.) a dala základ budoucí silné asyrské říši. Později, díky nepokojům a chaosu v Babylonii, jež začaly po smrti kassitského krále Burna-Buriaše II., dosadil Aššur-uballit I. na babylonský trůn svého vazala Kurigalza II., což byla první z řady asyrských intervencí do babylonských záležitostí.


Život.

Pocházel ze zámožné bojarské rodiny, mohl tak vystudovat prestižní střední školu Victora Cuenima v Jasy a poté, roku 1834, odjet zdokonalovat svou francouzštinu do Paříže. Ve francouzštině také publikoval své první literární texty. Pod vlivem romantismu však začal hledat základnu moderní rumunské poezie v lidu - v roce 1839 se proto vrátil do Rumunska, toulal se podhůřím karpatských hřebenů a sbíral lidovou slovesnost. Poté znovu hojně cestoval po západní a jižní Evropě, mimo jiné i se svou životní láskou Elenou Negri, která však byla vážně nemocná a během návratu do Rumunska zemřela na palubě lodi, Vasilovi v náručí. Napsal o tomto zážitku báseň "Steluţa" ("Hvězdička").  Do Rumunska se vrátil roku 1847, právě včas, aby se zapojil do revoluce roku 1848. Patřil ke klíčovým aktivistům v Moldavsku, psal burcující verše ("Deşteptarea României", "Rumunsko, povstaň") a sepsal i klíčový politický manifest revolučního hnutí ("Dorinţele partidei naţionale din Moldova", "Požadavky Národní strany Moldavska"). Revoluce však byla poražena a on musel odejít do exilu. Přes Transylvánii a Rakousko uprchl do Paříže.  Zde usilovně propagoval kauzu rumunských vlastenců, vrátil se však také k rumunského folklóru. Přednášel o něm před francouzskými vzdělanci, k nimž patřili i historici Jules Michelet a Edgar Quinet. Z Paříže zaslal redakci černovického časopisu "Bucovina" dvanáct lidových balad, mezi nimiž byla i ta nejslavnější "Mioriţa" ("Ovečka"). V časopisu vyšly postupně od září 1849 do září 1850. Roku 1850 se také vrátil do Rumunska.  V roce 1852 vydal v Jasech první a v následujícím roce druhý svazek své klíčové sbírky, kterou nazval "Lidové básně". Ohlas v Rumunsku byl mimořádný. Kniha byla také rychle přeložena do francouzštiny, angličtiny a němčiny. Francouzský překlad, vzhledem k tomu, že francoužština byla takřka jeho druhou mateřštinou, pořídil sám Alecsandri (vyšel roku 1855). Druhé, značně rozšířené vydání vyšlo v Bukurešti roku 1866 pod názvem "Lidové básnictví Rumunů" ("Poezii populare ale românilor"). Knihu otevírala slavná předmluva. Její první větu se dnes učí každý Rumun ve škole: „Rumun se rodí jako básník!" Součástí předmluvy je i teoretická folkloristická část, která dělí rumunskou lidovou slovesnost do tří kategorií: 1) starobylé písně neboli balady, 2) "doiny" (lyrické písně), 3) "hory" (písně ke kolovému tanci), 4) drobné útvary jako "descîntece" (zaříkávadla), "strigături" (hesla skandovaná během tance) apod. Toto rozdělení uznává folkloristika dodnes.  Politicky se v pozdějších letech soustředil na boj za sjednocení Moldavska a Valašska. Známá je jeho báseň "Hora Unirii" ("Píseň jednoty"), kterou sepsal roku 1856, a která za sjednocení pléduje. K tomuto sjednocení také došlo roku 1859 a předseda vlády Alexandru Ioan Cuza Vasila poté jmenoval ministrem zahraničních věcí nového rumunského státu. Funkci zastával do roku 1860, později se stal rumunským vyslancem v Paříži.  Roku 1881 napsal báseň "Trăiască Regele" ("Bůh ochraňuj krále"), která byla textem rumunské hymny až do roku 1947.  Byl otevřeným antisemitou, stereotypně zobrazení židé prostupují řadou jeho děl a hojně tak přispěl k rozšíření antisemitismu v moderní rumunské kultuře.

Vasile Alecsandri (21. červenec 1821, Bacău (Moldavsko) – 22. srpen 1890, Mirceşti) byl rumunský spisovatel, politik a diplomat narozený na území dnešního Moldavska. Proslul především jako sběratel rumunského folklóru. Byl klíčovou osobností rumunského národního obrození v 19. století. Patřil do generace tzv. „osmačtyřicátníků“, tedy rumunských spisovatelů, politiků a intelektuálů, kteří se zapojili do revoluce roku 1848.


Biografie.

Tento významný současný performer se narodil 19. června roku 1946. Stelarc, vlastním jménem Stelios Arcadiou, své umělecké jméno používá od roku 1972, kdy byl současně oceněn australskou dobročinnou organizací The Myer Foundation. V Austrálii studoval umění a technologie na Melbourne University. Počátky jeho aktivního uměleckého působení jsou spojeny s 60. léty, kdy se snaží o realizaci nejrůznějších technologií, které by umožnily zdokonalení lidské bytosti. Co se týče jeho působení od 90. let až do současnosti, v roce 1995 Stelarc obdržel stipendium od Visual Arts/Craft Board, The Australia Council na 3 roky, v roce 2004 dvouleté stipendium společnosti New media arts. Rok 1997 je významný jeho jmenováním na čestného profesora Umění a Robotiky na univerzitě Carnegie Mellon. Absolventem práv na univerzitě Monach se stává o tři roky později. V dnešní době působí například jako výzkumný pracovník a hostující umělec na Marcs Lab University v západní Sydney, dále je také předsedou v Performance Art, School of Arts, Brunel University, Uxbridge. Momentálně tento performer současnosti ovšem vystupuje jako ztělesnění své stránky Second Life.

Projekty Stelarca.

Third Hand.

„Third Hand“ („Třetí ruka“) byla vyvíjena v letech 1976–1981 na území Japonska. Tato unikátní performance je technologickou napodobeninou lidské ruky, která je ovšem připojena přímo na umělcovo tělo, tedy konkrétně jeho paži a dotváří tedy celek jeho tělu. Mechanická ruka je ovládaná pomocí elektrod, které jsou připojeny na různých částech jeho těla. V situaci, kdy dojde k aktivaci svalové hmoty v oblasti, kde jsou připojeny elektrody, umožní se spuštění elektronického signálu, který spustí celý projekt třetí ruky. Aktivace jednotlivých svalů dále způsobují konkrétní pohyby mechanické ruky, které nutně nevyžadují umělcovo soustředění na jednotlivé pohyby. K nejvýznamnější performanci tohoto projektu patří psaní slov „Evolution” a „Decadence” současně oběma rukama.

Muscule Machine.

Během let 2002–2003 přichází Stelarc s projektem „Muscule Machine“, v českém překladu svalový stroj. Konkrétně se jedná o šestinohého kráčejícího robota, který má v průměru pět metrů. Tento hybridní systém člověka a stroje, pneumaticky poháněný pomocí kapalino-svalových pohonů vlastní gumové svaly, které se ztenčí po nafouknutí a rozšíří při vyčerpání. Na tomto projektu Stelarc použil spolehlivější a zároveň silnější design, který v konečném výsledku zajistil vznik flexibilnějšího mechanismu. Je zde využito kapalných svalových akcelerátorů, které eliminují problémy tření a únavy vyskytující se v dřívějším mechanickém systému prototypu robota Hexapod. Tělo stojí na zemi a snímače kloubů poskytují data, které umožňují člověku kontrolovat pohyb a směr stroje stejně jako měnící se rychlost, kterou se bude muscule machine pohybovat. Zvednutí nohy lidského operátora se zvednou tři různé mechanické nohy, které udělají pohyb dopředu, zatímco otáčení trupu lidského těla umožní stroji chůzi ve směru vpřed. A právě tímto způsobem interaktivita a interface umožnily vytvoření intuitivní choreografii člověka a stroje. Tento chodící systém připojený akcelerometrickými senzory poskytujícími data, která generují počítačově strukturované zvuky rozšiřující akustickou vzdušnost a provoz stroje. Uživatel skládá zvuky pomocí choreografie pohybu stroje. Jakmile je stroj v pohybu, už se neptáme, jestli je člověk nebo stroj pod kontrolou, neboť se plně integrovali a pohybují se jako jeden. Šestinohý robot rozšiřuje funkce těla a transformuje jeho dvounohou chůzi na šestinohý „hmyzí“ pohyb.

Walking Head.

Projekt s názvem „Walking Head“, tedy chodící hlava je pěší robot o velikosti dva metry využívající svých šesti končetin vytvořený opět v roce 2006. Cílem je vytvoření skutečného-virtuálního systému, ve kterém činnost stroje je zachována mechanickými pohyby a zobrazením obličeje na LCD obrazovce, který odráží chování. Na svém podvazku má namontovanou LCD obrazovku, na které je tedy pomocí počítačové techniky zobrazena hlava člověka, která je mimo jiné také schopna se otáčet ze strany na stranu. Tento robot vlastní zvukové senzory, které mu umožňují zaměření osoby, která se nachází před ním. Dokonce vlastní sadu předem naprogramovaných pohybů, které provádí v přítomnosti jiné osoby. Robot je pneumaticky ovládaný, ovšem je nutno podotknout, že „Walking Head“ je v současné době nedokončeným projektem.

Ear on Arm.

Konkrétně se jedná o umělé levé ucho implantované na levou paži. Hlavní funkcí tohoto třetího ucha je fungovat jako přenosné zvukové médium. Stelarc se tak snaží rozšíření své tělesné formy. Kosmeticky vzhled byl replikován a lokalizován a co týká okolní kůže, ta byla implantována z plochy předloktí. Performer Stelarc se v rozhovoru s Českou televizí k tomu projektu vyjádřil: ""Replikovali jsme jednu charakteristickou část těla, přemístili ji a opět jí dali funkce, které měla. Tohle ucho je vytvořené spojením chirurgického inženýrství a kultivací kmenových buněk. Vytvořili jsme novou vývojovou architekturu. Přidáváme technologie do těla. Dáváme také tělu možnost, aby ukázalo, co umí, za hranicí omezenou kůží. Dál za prostorem, který obývalo.”" Chirurgický zákrok započal aplikací solného roztoku do podkožní plochy a následně došlo k natažení a zformování kůže pomocí povahy tvárného silikonu. Ve skutečnosti hovoříme o rozestavěném bluetooth komunikačnímu setu, který se skládá ze sluchátka s mikrofonem. Implantovaný mikrofon byl připojen v uchu na vysílač, přičemž přijímač a reproduktor byly umístěny uvnitř úst performera. Tento významný projekt mu umožní telefonovat, říká, že když mu zavolám na mobil, budu moci k němu mluvit prostřednictvím svého ucha. Dále bude mít také přijímač a reproduktor implantovaný v ústech, takže uslyším svůj hlas uvnitř své hlavy a pokud zavře ústa, uslyší můj hlas jen on, a když otevře ústa, tak i on uslyší můj hlas vycházející z jeho těla. Jedno ucho tedy mluví k druhému. Vyskytuje se zde myšlenka hostitele, kdy ucho má tvar embrya. Stelarc měl dlouho velký problém sehnat pro operaci chirurgy, avšak nakonec uspěl. Nosič ve tvaru ucha mu voperovali pod kůži a zajistili přísun buněk. Ty do nosiče vrůstaly a vytvořily první obrys. Stelarc proto hovoří o tom, že jeho ucho na paži je v současné době pouze reliéfem. Nakonec nás seznamuje s vylepšením v podobě zpevnění boltce, rekonstrukce měkkého lalůčku a jeho zdokonalení pomocí kmenových buněk, které zajistí větší trojrozměrnost tohoto projektu.

Stelarc (* 19. června 1946) je performer, který prostřednictvím robotického umění prezentuje myšlenku rozšíření lidského těla pomocí technologie. Ukazuje tak lidem, jaké možnosti technologie skýtá. Pro Stelarca je charakteristickým prvkem, že uskutečňuje své umění v rámci svého vlastního těla. Mezi jeho nejvýznamnější projekty řadíme: "Ear on Arm, Third Hand", ale také méně známé "Muscule Machine" či "Walking Head".


Mládí.

Pocházel ze staré nižší šlechtické rodiny připomínané od 13. století v Touraine, jeho předkové se v 17. století začali prosazovat ve státních a diplomatických službách. Narodil se v Paříži jako starší syn státního ministra a generála policie Marca de Voyer (1652–1721), který v roce 1700 získal titul markýze d'Argenson. Studoval na jezuitské koleji (dnešní Lyceum Ludvíka Velikého), poté absolvoval práva (kolegou ze studií a pozdějším celoživotním přítelem byl Voltaire). Vzhledem k vlivnému postavení otce v době regentské vlády začal od mládí zastávat funkce ve státní správě, od roku 1716 byl radou pařížského parlamentu a v roce 1718 se stal právníkem u státní rady ("maître des requêtes"). V letech 1720–1724 byl intendantem ve Valenciennes (respektive v Henegavsku), v roce 1721 po otci zdědil titul markýze d'Argenson a od roku 1728 byl členem státní rady. V roce 1738 byl krátce vyslancem v Portugalsku a v letech 1742–1744 zastával funkci intendanta v Paříži.

Ministr zahraničí a spisovatel.

V listopadu 1744 byl jmenován ministrem zahraničí a v této funkci se v době války o rakouské dědictví snažil vrátit Francii velmocenské postavení v Evropě. Jeho aktivity se však vyznačovaly nedostatkem koncepce, i když na přelomu let 1744–1745 inicioval se svým mladším bratrem, ministrem války hrabětem d'Argensonem tažení do Flander korunované triumfem u Fontenoy. Po smrti císaře Karla VII. měl snahu zabránit volbě manžela Marie Terezie římským císařem a jeho cílem bylo obnovení aliance s Pruskem a italskými státy. Nakonec byl obviňován, že diplomaticky nedokázal využít vítězství u Fontenoy a v lednu 1747 byl z úřadu ministra zahraničí odvolán. Vzdal se dalších politických aktivit a odešel do soukromí. Nadále se věnoval spisovatelské činnosti a byl zvolen předsedou Akademie písemností a krásné literatury. Ve svých dílech se věnoval řadě témat, mimo jiné nastínil problematiku možnosti demokracie v monarchistickém zřízení ("Considérations sur le gouvernement ancien et moderne", vydáno poprvé 1764). Zajímal se také o hospodářství a jako první použil termín volný trh. Byl patronem významných francouzských filozofů (Voltaire) a spolu s nimi patřil k proudu osvícenství. Jeho paměti byly vydány v 19. století v devíti svazcích ("Journal et Mémoires du Marquis d'Argenson", 1861–1867).  V roce 1718 se oženil s Marií Madeleine de Méliand, dcerou státního rady Antoina de Méliand. Měli spolu dvě děti, syn Antoine-René de Voyer, 3. markýz d'Argenson (1722–1787), byl krátce ministrem války (1757–1758) a poté velvyslancem v Polsku a Portugalsku. Dcera Marie Madeleine (1724-1768) se provdala za generála hraběte de Maillebois.  Kromě rodových statků v Touraine vlastnil sídlo v Paříži, kde byl jeho majetkem od roku 1720 palác Hôtel Laffemas. V roce 1746 si doživotně pronajal panství "Château de Segrez" jižně od Paříže, kde se po odvolání ze státních funkcí trvale usadil a také zde zemřel.

René-Louis de Voyer de Paulmy, markýz d'Argenson ("René-Louis de Voyer de Paulmy, 2. marquis d'Argenson, comte et seigneur d'Argenson, vicomte de Mouzé, seigneur de Paulmy") (18. října 1694, Paříž, Francie – 10. ledna 1757, Château-de-Segrez, Francie) byl francouzský státník a spisovatel. Od počátku vlády Ludvíka XV. zastával jako absolvent práv řadu nižších úřadů ve státní správě, po otci zdědil v roce 1721 titul markýze. Uplatnil se také jako diplomat a v letech 1744–1747 byl francouzským ministrem zahraničí. Patřil k významným osobnostem francouzského osvícenství z řad vysoké šlechty, byl přítelem Voltaira a prosadil se jako spisovatel. Ve svých dílech se věnoval politickým a ekonomickým tématům, jako první v historii použil termín volný trh. Jeho mladší bratr Marc-Pierre de Voyer, hrabě d'Argenson (1696–1764) byl dlouholetým ministrem války a reformátorem francouzské armády v polovině 18. století.


Historie.

Historie města je svázána s podhradím pevnosti na nedalekém vrchu "Kožuch", které vzniklo v prvním století př. n. l a postupně přerostlo v dobře opevněné římské město. Dějepisec Livius ho zaznamenal jako Petra a existovalo do 6. století, kdy ho vypálili Slované. Předpokládalo se, že jeho obyvatelé přesídlili na úpatí blízkého pohoří Belasica a k původnímu jménu přibyla slovanská koncovka -ič. Nejnovější výzkumy však ukazují, že soudobé město bylo založeno až na přelomu 10. a 11. století. V té době byla zdejší oblast již přes sto let součástí Bulharské říše. Strategická poloha byla příčinou vzniku místní pevnosti, která hrála významnou roli v bojích mezi Bulhary a Byzantskou říší. Město tím bylo rozděleno na dvě části. První písemná zmínka o něm pochází z roku 1376 (nebo 1377), kdy je zmíněno jako dar klášteru Rosikon na hoře Athos.  Město s okolím bylo dobyto Osmanskou říší v roce 1395 a záhy získalo muslimský charakter. Evlija Čelebi v roce 1652 zaznamenal ve městě 240 domů, dvě mešity a jedny lázně. Během 19. století se složení obyvatel začalo měnit. Zatímco profesor Grigorovič v roce 1845 ve městě nezaznamenal žádný kostel, v roce 1900 zde žilo 7 190 obyvatel a z nich 4 600 Turků, 2 450 Bulharů, 40 Valachů a 100 Romů.  Město stalo součástí Bulharska po první balkánské válce (1912) a během druhé balkánské války (1913) se stalo útočištěm čtyř a půl tisíce uprchlíků, převážně Bulharů ze sousedních zemí. Po připojení k Bulharsku se Petrič stala sídlem okruhu a v onom období (1920–1934) došlo k jejímu nejrychlejšímu rozvoji: byly postaveny tři školy, gymnázium a budovy místní správy.  27. července 1955 bylo u Petriče sestřeleno letadlo Lockheed Constellation na lince z Londýna do Tel Avivu a všech 58 lidí na palubě zahynulo.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 30 306 obyvatel a je zde trvale hlášeno 39 959 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Petrič ( "Петрич") je město ležící v jihozápadním Bulharsku v údolí řeky Strumici na úpatí pohoří Belasica u hranic s Řeckem. Je správním střediskem stejnojmenné obštiny a má zhruba 30 tisíc obyvatel.


Obsah.

Hlavním hrdinou příběhu je Sándor Barinkay, který přichází převzít majetek a pozemky po svých předcích. Soused Župan se mu ale vysmívá, protože je jeho majetek opuštěný a leží na něm pouze len a jedna cikánská vesnice. Barinkay požádá o ruku Županovu dceru Arzenu, ta ho však nechce a řekne, že si vezme jedině barona. Cikáni si tedy zvolí Barikaie za svého vůdce. Ten jde opět za Arzenou s tím, že je cikánský baron, ta se mu však vysměje. Nicméně mezitím už začíná mít radši Saffi. Barinkay a Saffi mezi sebou uzavřou neformální manželství pod širým nebem. Na starém hradě najdou spolu s jejím nevlastním otcem starý turecký poklad, který dlouhou dobu hledali právě Županovi lidé. Barinkay je obviněn Županem z nečestného života. Župan usiluje o to, aby mu byl poklad úředně zabaven. Mezitím však vypukne válka a do vesnice přijíždí plukovník husarského pluku Gábor Homonay, který verbuje vojáky. Cipra oznámí a dokumentem doloží skutečný původ Saffi. Ta má být tureckou šlechtičnou. Barinkaiovi se to však nelíbí, protože se mu líbila jako prostá dívka, a tak se nechá naverbovat k husarům. Do pluku Gábor dostane také lstí Župana a Ottokara. Když skončí válka Saffi se s Arzénou vydají do Vídně, aby přivítali muže zpět. Župan se za války příliš hrdinsky nechoval, ale zato Barinkay se svými cikány patřili k nejhrdinnějším oddílům. Za zásluhy je Barinkay jmenován baronem. Udobří se se Saffi, protože se cítí již být dostatečně urozeným nápadníkem a zároveň přesvědčí Župana, aby si Ottokar mohl vzít Arzénu, která ho měla ráda.

Cikánský baron je v pořadí desátá opereta Johanna Strausse mladšího. Premiéru měla 24. října 1885 v divadle Na Vídeňce. Libreto je napsáno podle románu od Móra Jókaiho Saffi. Překlad do němčiny a tvorba libreta připadla na Ignáce Schnitzera, kterého Strauss oslovil i přesto, že ještě nikdy předtím žádné libreto nesložil. Kvalitní libreto spojené se skvělým Straussovým hudebním doprovodem vedlo k ohromnému úspěchu operety. Dodnes patří mezi velmi často hrané operety. Některými částmi se velmi blíží opeře


Výskyt.

DMS vzniká v přírodě hlavně z DMSP, který je významným metabolitem u některých mořských řas. DMS je množstvím nejvýznamnější sirnou biomolekulou vypouštěnou do atmosféry Země. Dalším významným přírodním zdrojem DMS je fytoplankton. DMS také přirozeně vzniká bakteriální přeměnou dimethylsulfoxidu (DMSO)  DMS se v atmosféře oxiduje za vzniku různých produktů, jako například oxidu siřičitého, dimethylsulfoxidu, methylsulfonylmethanu, kyseliny methansulfonové a kyseliny sírové. Kyselina sírová může tvořit aerosoly, které slouží jako kondenzační jádra. Díky tomuto působení může mít značná tvorba DMS nad oceány vliv na podnebí. Dimethylsulfid je také vytvářen mořským fytoplanktonem a při bakteriálním štěpení mimobuněčného DMSP. DMS je často nazýván „zápach moře“, i když by bylo přesnější jej nazývat složkou zápachu moře; další jeho složky jsou deriváty DMS jako například oxidy, a další látky.  U zdravých lidí se dimethylsulfid vyskytuje ve velmi malých koncentracích, například <7 nmol/l v krvi, <3 nmol/l v moči a 0,13-0,65 nmol/l ve vydechovaném vzduchu.

Výroba.

Dimethylsulfid se průmyslově vyrábí reakcí sulfanu s přebytkem methanolu za přítomnosti oxidu hlinitého jako katalyzátoru.

Použití v průmyslu.

Dimethylsulfid se používá při rafinaci ropy, i když jsou upřednostňovány jiné disulfidy a polysulfidy, a také jako presulfidační činidlo ovlivňující tvorbu koksu a oxidu uhelnatého při výrobě ethylenu. DMS se také využívá v mnoha organických reakcích, například jako redukční činidlo při ozonolýze. Rovněž jej lze použít jako složku potravinářských aromat. Dá se též zoxidovat na dimethylsulfoxid (DMSO), ktertý je důležitým průmyslovým rozpouštědlem.

Ostatní použití.

DMS nalézá využití jako přemístitelný ligand v chlor(dimethylsulfid)zlatném kationtu a dalších koordinačních sloučeninách. Také se používá v ozonolýze alkenů, kde redukuje meziprodukt trioxolan a oxiduje se na DMSO: alken + ozon + DMS → aldehyd(1) + aldehyd(2) + DMSO

Bezpečnost.

Dimethylsulfid je vysoce hořlavý a dráždivý pro oči a kůži. Je zdraví škodlivý při polknutí a má netpříjemný zápach i při velmi nízkých koncentracích. Jeho teplota vznícení je 205 °C.

Dimethylsulfid (DMS) je organická sloučenina se vzorcem (CH)S, jedná se o nejjednodušší thioether. Je to hořlavá těkavá kapalina s teplotou varu 37 °C a charakteristickým nepříjemným zápachem. Je složkou zápachu vznikajícího při vaření některé zeleniny a obilnin, například kukuřice, zelí a červené řepy. Také je indikátorem bakteriální kontaminace při výrobě sladu. Jedná se o produkt rozkladu dimethylsulfoniopropionátu (DMSP) a také metabolismu methanthiolu u bakterií.


Jazykové a kulturní menšiny.

Starší uzavřené společnosti s malou mobilitou vyžadovaly od přistěhovalců obvykle úplné přizpůsobení jazykové, kulturní i náboženské, ale jen na malém prostoru obce nebo města. Zato mezi sousedními městy a kraji mohly být i značné odlišnosti jazykové (nářečí) a kulturní: kroj, strava, zvyky, slavnosti a podobně. Naopak moderní společnosti se vyznačují velkou mírou (vnitřní) mobility a zároveň vysokým stupněm kulturní integrace v širokém rámci národní společnosti, případně státu. Asimilaci podporuje spisovný jazyk, školství, masová média, hromadná výroba oblečení i potravin, ale zejména mobilita a smíšené sňatky.  V průběhu novověku asimilaci lokálních skupin výrazně prosazovaly hlavně absolutistické státy, aby tak podpořily soudržnost celé společnosti a oslabily případné odstředivé tendence. Ve Španělsku, ve Velké Británii a ve Francii byly národní společnosti kulturně homogenizovány už v pozdním středověku, ve Střední Evropě k tomu docházelo až od 18. století. Ale ještě Velká francouzská revoluce zrušila tradiční regiony, zavedla nové departementy a přísně zakázala užívání nářečí (francouzsky "patois"). Jen v okrajových oblastech se mohly místní odlišnosti udržet. V Rakousku mělo tato asimilační úsilí podobu germanizace, jež ovšem vyvolala jako reakci různá národní hnutí. V Německu a v Itálii nastoupila jazyková homogenizace, potlačení místních odlišností a nářečí až v 18. a 19. století. V Rusku začala ještě později a byla často i násilná (zákaz jiných jazyků ve školách, potlačení literatury a pod.).  Současné demokratické a pluralitní společnosti se snaží nároky na přizpůsobení spíše omezovat, aby se neztratily specifické rysy menšinové kultury, jež mohou být i pro většinovou společnost prospěšné. Na druhé straně mohou ovšem výrazné jazykové i kulturní odlišnosti člověku ztěžovat a omezovat možnosti společenského uplatnění, které se dnes často neomezuje jen na nejbližší okolí jeho domova. Všechny moderní společnosti proto hledají schůdný kompromis mezi respektováním kulturních zvláštností a nezbytnou mírou jazykového a kulturního přizpůsobení. V této souvislosti se pojem asimilace často odmítá a nahrazuje mírnější představou integrace.

Imigrace jednotlivců a skupin.

Problém asimilace či integrace přistěhovalců se liší v následujících ohledech:  Také zde se dnes dává přednost mírnější integraci, při níž se od přistěhovalců vyžaduje jen nezbytně nutná míra přizpůsobení, před představou úplné asimilace, jak ji představoval například americký koncept "tavicího kelímku" (melting pot). I v USA dnes vysílají televize ve španělštině, v čínštině a v dalších jazycích a i americká společnost hledá způsoby, jak si s touto novou situací poradit. Požadavek na zvládnutí "většinového" komunikačního jazyka a na jisté kulturní přizpůsobení se však patrně nedá obejít.

Příklady.

K téměř dokonalé asimilaci různých místních a jazykových skupin došlo ve všech evropských zemích, zvláště houževnatý odpor kladli například Irové, Poláci nebo Finové. Od 2. poloviny 20. století do současnosti mají západoevropské země jako Francie, Velká Británie, Švédsko, Německo, Nizozemí, Španělsko apod. velké problémy s asimilací velké části přistěhovavších občanů, zejména těch muslimského vyznání. Proti asimilaci bojují národní skupiny v Bělorusku a na Ukrajině, místní společenství na Korsice, v Baskicku nebo v Gruzii.  Obavy z asimilace většinovým prostředím vyvolaly řadu významných společenských hnutí i konfliktů, jako bylo národní obrození Čechů i dalších evropských národů. Také jedním z důvodů pro rozdělení Československa byla obava Slováků z asimilace.

Asimilace (z lat. "ad-similare", při-podobnit, přizpůsobit) v sociologii a v kulturní antropologii znamená přizpůsobení menšiny nebo přistěhovalce okolní většinové společnosti. Zahrnuje ovládnutí a přijetí většinového jazyka, obyčejů a kultury alespoň v té míře, aby odlišnosti nebránily ve společenském uplatnění, ale může znamenat i úplné splynutí s většinovou společností.


Život.

Barbara Žofie Braniborská se narodila 16. listopadu 1584 v Halle v současném Sasku-Anhaltsku.  Dne 5. listopadu 1609 se provdala za vévodu Jana Fridricha Württemberského (1582-1628), nejstaršího syna Fridricha I. a Sibyly Anhaltské. Ku příležitosti svatby byl renovován rezidenční zámek Urach ve městě Bad Urach, které bylo sídlem Württemberků; byl zde vystavěn "Zlatý sál", který je jedním z nejkrásnějších renesančních tanečních sálů v Německu. Dle všeho bylo manželství Barbara Žofie a Jana Fridricha velmi šťastné.  Její manžel v roce 1628 zemřel. Eberhardovi bylo v roce otcovy smrti pouhých čtrnáct let, a proto potřeboval regenta, kterým se stal jeho strýc z otcovy strany Ludvík Fridrich. O dva roky později, roku 1630, zahájila Barbara Žofie rozsáhlou rekonstrukci zámku Brackenheim. V té době se na zámku nacházelo celkem 155 cenných obrazů, jednalo se dokonce o druhou největší sbírku umění ve Württembersku. Během rekonstrukce žila střídavě v Kirchheim unter Teck a Stuttgartu, v současné době je dokonce považována za patronku města Kirchheim unter Teck.  Dne 26. ledna 1631 ale nečekaně umírá Ludvík Fridrich a povinnosti regenta přešly na Barbaru Žofii a Julia Fridricha, dalšího Eberhardova strýce z otcovy strany, přičemž Barbara Žofie byla „vyšší regent“. I proto se roku 1632 vrátila do Stuttgartu a stala se aktivní političkou. Po bitvě u Lützenu, na konci roku 1632, se Julius Fridrich začal angažovat ve Třicetileté válce na straně Švédska. Jeho cílem bylo vyhnat nepřátelská vojska ze země a přestože byl ve svém snažení poměrně úspěšný, radní a kancléř jej prohlásili sobeckým a donutili jej od postu regenta úplně odstoupit.  Poté, co císař Ferdinand II. oficiálně označil Eberharda III. za dospělého, nastoupil Eberhard dne 8. května 1633 jako oficiální vévoda Württemberska. Připojil se k protestantům z Heilbronnské ligy a nakonec 6. září 1634 utrpěl drtivou porážku v bitvě u Nördlingen. Následně bylo Württemberské vévodství vypleněno a celý dvůr včetně vévodovy rodiny byl nucen uprchnout do exilu ve Štrasburku. Zde také Barbara Žofie v roce 1636 zemřela. Pohřbena byla v kostele sv. Kříže ve Stuttgartu.

Potomci.

Z manželství Barbary Žofie a Jana Fridricha vzešlo devět dětí. Z nich se však dospělosti dožilo pouze šest, tři dívky a tři chlapci. Nejznámější z nich se stala nejstarší přeživší dcera Antonie, která vešla do dějin jako patronka školství. Ta byla vysoce vzdělaná a známá byla i svou milou povahou.

Barbara Žofie Braniborská ("Barbara Sophia von Brandenburg", 16. listopadu 1584, Halle — 13. února 1636, Štrasburk) byla dcerou Kateřiny Braniborsko-Küstrinské (1549-1602) a jejího manželka, braniborského kurfiřta Jáchyma Fridricha Braniborského. Provdala se za vévodu Jana Fridricha Württemberského a po jeho smrtí se stala regentkou za jejich nedospělého syna Eberharda, čímž se na čas stala i panovnicí Württemberska.


Život.

Marie z Montpensier se narodila na zámku v Gaillon v departmentu Eure (Francie), který byl dříve i Normandskou provincií.  Marie pocházela z poměrně bohaté rodiny a jako jedinému dítěti jejích rodičů jí připadalo velké věno. Toho se chytil Jindřich IV. a nabídl jejím rodičům sňatek s jeho druhorozeným synem Mikulášem Jindřichem, budoucím vévodou Orleánským. Mariini rodiče nabídku přijali, avšak Mikuláš zemřel v roce 1611 ve věku čtyř let. Jindřich ale měl dalšího syna, Gastona, a ten si měl Marii místo Mikuláše vzít. Gaston měl ještě staršího bratra Ludvíka, který byl francouzským králem a v případě, že by zemřel bez dědice by se Gaston stal králem. To se ale nestalo, po více než 23 letech manželství se Ludvíkovi narodil syn, taktéž Ludvík, který zabránil nástupnictví Gastona na trůn.  V roce 1608 zemřel Mariin otec a ona se tak stala vévodkyní z Montpensier. Jednalo se o jedno z nejstarších vévodství ve Francii, na hrabství bylo povýšeno již roku 1539. Marie tedy získala velké věno, ale ani to nepřimělo Gastona, aby se s ní oženil. Tvrdohlavě si stál za tím, že si budoucí manželku vybere sám. Avšak samotný král Ludvík a kardinál Richelieu jej nakonec přesvědčili k tomuto sňatku.  Svatební obřad se konal v Nantes dne 6. srpna 1626 v přítomnosti krále Ludvíka, královny Anny Rakouské, Marie Medicejské a také jiných významným šlechticů. Sama Anna o události řekla, že smutnější svatbu ještě nikdy neviděla.  Ze svazku Gastona a Marie vzešla pouze jedna dcera:  Marie zemřela dne 4. června 1627 v Palais du Louvre v Paříži, ve věku jednadvaceti let, krátce po narození dcery, která zdědila veškerý matčin majetek. Marie byla pohřbena v bazilice Saint Denis.  Sám Gaston se brzy po smrti Marie tajně oženil s jeho velkou láskou; Markétou Lotrinskou. Jejich manželství bylo velmi šťastné a skončilo až smrtí Gastona.

Marie z Montpensier, nebo také Marie Bourbonská, vévodkyně z Montpensier (15. října 1605, Zámek v Gaillon – 4. června 1627, Palais du Louvre), byla rodem vévodkyně z Montpensier a sňatkem s Gastonem Orleánským také vévodkyně Orléanská. Byla jednou z posledních členek rodu Bourbon-Montpensier. Byla dcerou Jindřicha z Montpensier, vévody z Montpensier, a jeho manželky "Henrietty Catherine de Joyeuse".


Politická kariéra.

Jacques Soustelle se po okupaci Francie připojil k francouzskému odboji a v Londýně pro Charlese de Gaulla vedl výzvědnou službu. V roce 1945 se stal ministrem informací a poté ministrem kolonií.  V letech 1955–1956 ho tehdejší francouzský ministerský předseda Pierre Mendès-France jmenoval generálním guvernérem Alžírska, kde se měl zabývat především integrací muslimského obyvatelstva do francouzských departmentů na březích Středozemního moře. Soustelle podporoval návrat Charlese de Gaulla do pozice prezidenta a v roce 1958 se stal ministrem informací. V roce 1959 v době vrcholu alžírské války za nezávislost byl jmenován státním tajemníkem, pověřeným Charlesem de Gaullem správou zámořských území Francie. Soustelle odmítal nezávislost Alžírska, v roce 1960 byl odvolán z vlády a připojil se k Organisation de l'armée secrète, krajně pravicové, nacionalistické organizaci, která se pokoušela zabránit nezávislosti Alžírska násilnými prostředky. V letech 1961 až 1968, kdy byl amnestován, žil v exilu.  Jacques Soustelle byl celkem třikrát zvolen do Národního shromáždění, dolní komory Francouzského parlamentu a to v letech 1945–1946 a 1951–1958 jako Gaullista a v letech 1973–1978 jako člen Reformní strany.

Vědecká práce.

Už v mládí ho zaujaly mimoevropské kultury. Chtěl se věnovat studiu lingvistiky indických jazyků a čínské filosofii. Krátce po příchodu do Paříže, kde studoval se seznámil s profesorem nového Etnologického institutu Marcelem Maussem, kterého velice uznával.  Jacques Soustelle v roce 1930, v osmnácti letech, absolvoval studia filosofie a etnologie na Lyceu v Lyonu. Profesorem byl jmenován v roce 1937. V letech 1932–1934 prováděl výzkum původních kultur Mexika, kam se do roku 1940 ještě několikrát vrátil. Zkoumal především indiány Otomí a Lacandonské Maye. Od roku 1938 spolupracoval s Paulem Rivetem ve vedení Musée de l'Homme a vyučoval na vysokých školách. V roce 1983 byl zvolen členem francouzské Akademie věd.

Jacques Soustelle (3. února 1912 Montpellier – 6. srpna 1990 Neuilly-sur-Seine) byl francouzský antropolog a politik, který se specializoval na Mexické předkolumbovské civilizace. Od roku 1938 vedl společně s Paulem Rivetem instituci Musée de l'Homme. Několikrát zastával ministerský úřad, byl guvernérem Alžírska a poslancem Národního shromáždění a členem francouzské Akademie věd.


Historie.

Obraz francouzského malíře vznikl v roce 1855 jako odpověď na žádost ministra umění ve Francii vytvořit reprezentativní dílo k Světové výstavě která se konala ve stejný rok. Obraz se ale na Světovou výstavu kvůli své kontroverznosti nedostal. Důvodem bylo to, že Courbet svým realismem tak trochu útočil na tradiční akademické malíře, vyšší sociální vrstvy. V reakci na nepřijetí obrazu do oficiálního pavilonu spolu se sběratelem umění Alfredem Bruyasem tak otevřel neoficiální „pavilon realismu”.

Popis.

Prostřední část.

Uprostřed obrazu se vyjímá sám Courbet při práci na krajinomalbě, což dokazuje to, že by realistou – krajinomalba totiž zachycuje obyčejný život, nezabývá se jen portréty či náboženskými tématy. Za ním stojí realisticky namalovaná polonahá žena, která reprezentuje jakousi Courbetovu múzu a inspiraci stojící vždy při něm. Podle látek na zemi je zjevné, že její tělo se postupně odkrývá. To se dá přirovnat k odkrývání pravdy, praktikované v realismu. Před nimi se nachází malý kluk, který vzhlíží k Courbetovi. To symbolizuje, že jeho styl je inovativní, nechce ustrnout u starých tradic a líbí se mladým. Zároveň Courbet chce, aby se lidé koukali na svět stejně jako děti – nevinně a bez předsudků.

Pravá část.

Na pravé straně obrazu Courbet dle svých slov umístil „přátele a milovníky světa umění” – lidi, především umělce z různých sociálních i intelektuálních vrstev se kterými se Courbet přátelil.  Druhý člověk napravo od múzy je Alfred Bruyas, patron a mecenáš Courbeta i dalších umělců, nalevo od něj je politický teoretik, typograf a socialista Pierre-Joseph Proudhon. Úplně napravo čte knihu poet a kritik Charles Baudelaire. Kromě Baudelaireho sedí v pravé části obrazu také žurnalista a spisovatel Champfleury, jenž napsal esej o realismu. Na pozadí je několik cizích návštěvníků. Mezi ně patří líbající se pár reprezentující univerzálnost lásky, ostatní návštěvníci reprezentují světovost. V této části obrazu také leží na zemi kreslící si dítě, které je symbolem lidského a přírodního přístupu k umění bez jakékoliv akademičnosti, který realismus přinášel.

Levá část.

Levá část obrazu zobrazuje lidi, kteří ve svém těžkém životě hledají úkryt v materialismu, vášních či víře – tedy většina obyvatelstva tehdejšího světa, lidé žijící „všední” život. Courbet tuto stranu popsal jako „svět obyčejného života, tedy lid, bídu, chudobu, bohatství, vykořisťované i jejich vykořisťovatele”. Více než konkrétní osoby se zde nacházejí symboly.  Napravo u země je schoulená chudá irská žena s dítětem v náručí, symbol lidské krize. Nad ní je lebka, symbol „memento mori” z historie malířství, jde o mravní zásadu, připomínku smrti. Nad lebkou je neživá figura (model), typický doplněk malířského ateliéru, v póze krucifixu. Symbolizuje tak náboženské malířství. Nachází se zde i několik historiky potvrzených postav. Úplně nalevo je muž označován jako „žid” a politik, Achille Fould, symbolizující slepost náboženství. Nalevo sedí Émile de Girandin, novinový podnikatel, který byl pro Courbeta symbolem lakoty a nenasytnosti. Sedící muž (čtvrtá postava zleva) na popředí je francouzský císař Napoleon III. v roli pytláka, Courbet jeho způsob vlády a diktátorství totiž kritizoval. Nachází se zde také prostitutka, značící morální úpadek společnosti. Na zemi se válí klobouk, dýka a kytara – tyto předměty lže považovat za symboly romantismu.

Ateliér, celým názvem Skutečná alegorie sedmi let mého uměleckého a morálního života je realistický obraz namalovaný technikou olejomalby Gustavem Courbetem v roce 1855. Dílo má rozměry 359 x 598 centimetrů, nachází se v pařížském Musée d'Orsay. Courbet zde alegoricky vystihl inspirace ve vlastním malířském životě i stav tehdejší společnosti. Obraz se skládá z tří hlavních částí: ve prostřední je zobrazen sám malíř a pár dalších figur, napravo jsou zobrazeni umělcovi přátelé, vzdělaní lidé ze všech sociálních vrstev. Levá strana obrazu naopak představuje lidi všedního života; zemědělce, obchodníky či zloděje.


Vznik.

Původně se jednalo o 50člennou jednotku SS určenou k boji v horách, která vznikla v červnu 1942. V srpnu 1942 obdržela jednotka název SS-Karstwehr Kompanie. O tři měsíce později je jednotka rozšířena na velikost praporu o 480 mužích pod názvem SS-Karstwehr Bataillon. Od května do září 1943 byl prováděn výcvik praporu v korutanském Arnoldsteinu.

Nasazení.

Z výcviku byla jednotka urychleně poslána do Tarvisia, kde se zúčastnila odzbrojení italské posádky. Při této akci utrpěla jednotka u Ugovizza první ztráty. Od října 1943 do června 1944 byl prapor umístěn ve městě Gradisca d'Isonzo a zapojil se do protipartyzánských akcí v okolí Terstu, Udine, Gorizie, na Istrijském poloostrově a v Piedicolle. V červnu 1944 bylo poblíž Cividale del Friuli italskými partyzány umučeno 15 vojáků.  Dne 18. července 1944 vydal Heinrich Himmler rozkaz k rozšíření SS-Karstwehr Bataillon na divizi. Tím vznikla 1. srpna 1944 24. Waffen-Gebirgs (Karstjäger) Division der SS. Himmler požadoval pro divizi 6 600 mužů rozdělených do 2 pluků (Waffen-Gebirgsjäger Regiment der SS 59 a 60), přičemž síla jednotky byla pouze 874 mužů. Proto byla 5. prosince 1944 divize opět redukována na Waffen-Gebirgs Brigade der SS (Karstjäger) se sílou 3000 mužů.  V lednu 1945 bojovala jednotka proti partyzánům a Britům v Julských Alpách. 10. února 1945 byla jednotka opět prohlášena za divizi – 24. Waffen-Gebirgs Division der SS „Karstjäger“. V březnu 1945 následovaly další protipartyzánské akce na Istrijském poloostrově.  Zbytky divize byly v dubnu 1945 včleněny do bojové skupiny ("Kampfgruppe") Harmel. Její součástí byly i zbytky 7. SS-Freiwilligen-Gebirgs Division „Prinz Eugen“) ustupující z Jugoslávie. Kampfgruppe ustoupila přes Slovinsko do Arnoldsteinu v Rakousku. Dne 8. května 1945 se Kampfgruppe vzdala britské 6. obrněné divizi.

Válečné zločiny.

Dne 2. května 1945 zavraždili příslušníci divize 51 obyvatel Avasinis, jako reakci na útoky partyzánů.

24. Waffen-Gebirgs Division der SS „Karstjäger“ byla německá horská divize Waffen-SS za druhé světové války. Vznikla 1. srpna 1944 rozšířením z SS-Karstwehr-Bataillonu. Mužstvo tvořili Rakušané, Maďaři, Slovinci, Italové, Španělé, Ukrajinci, Jugoslávci, říšští Němci a "Volksdeutsche" (Němci žijící mimo území Říše) z Banátu a Rumunska.


Vývoj a popis.

V roce 1937 námořnictvo Spojených států vzneslo požadavek na nový hlídkový bombardér, který bude „větší, silnější a důstojnější nástupce“ letounů Catalina. Společnosti Consolidated, Sikorski i Martin soustředily svou pozornost na vývoj čtyřmotorových hydroplánů. V roce 1937 společnost Glenn L. Martin Company však navrhla i nový dvoumotorový létající člun, označený v rámci společnosti Model 162, který měl navázat na letoun Martin P3M a doplňovat letouny PBY Catalina. Letoun měl být celokovový, s obzvláště hlubokým trupem, který byl dole širší než nahoře. Nejneobvyklejší však bylo použití lomeného křídla, které umožňovalo umístění motorů co nejvýše nad vodní hladinou kvůli vodní tříšti při startu a přistání. Společnost obdržela objednávku na jeden prototyp XPBM-1 (X – Experimental (experimentální), P – Patrol (hlídkový), B – Bomber (bombardér), M – Martin) 30. června 1937. Pro vyzkoušení celkového konceptu letounu, společnost Martin postavila létající model v měřítku 3/8 oproti skutečné velikosti. Letoun označený Martin 162A "„Tadpole Clipper“" pilotoval jeden člen posádky, byl poháněn jedním motorem Chevrolet s výkonem 120 k (90 kW) a poprvé vzlétnul v prosinci 1937. Postavení takového modelu bylo na svou dobu velice neobvyklé, a zkušenosti s tímto modelem vedly k tomu, že námořnictvo objednalo první sérii 20 letounů PBM-1 více než rok předtím, než vůbec poprvé vzlétnul prototyp XPBM-1. První letoun XPBM-1 ("BuNo 0796") poprvé vzlétl až 18. února 1939.  Létající člun XPBM-1 byl jednoplošník se zalomeným křídlem (tzv. „racek“). K jeho obraně sloužilo 5 pět kulometů ráže 12,7 mm umístěných ve střeleckých věžích na nose a hřbetě letounu a ve střelištích na ocase a bocích letounu. Bylo uvažováno i o umístění leteckého kanónu ráže 20 mm místo kulometu na nose letounu. Dvojice pumovnic byla umístěna v prodloužených gondolách motorů pod křídly. Letoun byl poháněn dvojicí motorů Wright Cyclone R-2600-6 s výkonem 1 600 k (1 193 kW), které poháněly třílisté vrtule. Letoun byl navržen, aby mohl nést 1 814 kg (4 000 liber) bomb nebo hlubinných pum. Letoun byl vybaven dvojicí sklopných přistávacích stabilizačních plováků pod křídly, které se sklápěly směrem dovnitř jako u letounů Catalina. Na rozdíl od sériových strojů, které měly vodorovné ocasní plochy s charakteristickým vzepětím, měl prototyp ještě klasické zdvojené ocasní plochy bez vzepětí. Během testování bylo zjištěno, že letová charakteristika letounu je dobrá. Problémy byly jen s ocasní částí, které byly vyřešeny již zmíněným vzepětím vodorovných ocasních ploch ve stejném úhlu, jako byla vnitřní část lomeného křídla. Svislé dvojité ocasní plochy zůstaly v úhlu 90° k vodorovným plochám, a tak získaly ono charakteristické sklopení k ose letounu. Objednávka na prvních 20 sériových letounů PBM-1, byla podepsána již 18. prosince 1937. Tato verze měla stejné motory jako prototyp. Největší odlišností bylo použití jiných ocasních ploch s charakteristickým vzepětím.  Ještě během výroby byl druhý sériový PBM-1 ("BuNo 1247") upraven na prototyp XPBM-2. Tento letoun mohl nést větší náklad pum na delší vzdálenost. Měl přidané palivové nádrže a zesílený trup, protože měl startovat z obrovského katapultu na lodi. Tato verze se však sériové výroby nedočkala.  První opravdu masově vyráběnou verzí byla verze PBM-3, která byla objednána námořnictvem v listopadu 1940. Tato verze byla poháněna motory Wright Cyclone R-2600-12 s výkonem 1 700 k (1 268 kW), které byly posunuty více dopředu a pod krytem motoru byl umístěn i chladič oleje. První letouny PBM-3 byly poháněny třílistými vrtulemi, pozdější letouny měly čtyřlisté vrtule. Mezi nejvýznamnější změny oproti typu PBM-1 patřily pevné plováky namísto sklopných, prodloužené pumovnice v gondolách motorů a zlepšené pancéřování pro posádku. Letouny PBM-3 měly i nové střelecké věže, nově byla přidána i střelecká věž na ocas letounu místo původního střeliště a změnily se i boční střeliště. Verze PBM-3 měla i několik dalších variant.  První z nich byla varianta PBM-3C, která měla věže s dvojicí kulometů ráže 12,7 mm ve věžích na nose a hřbetě letounu (počet kulometů tak vzrostl z 5 na 7). Po jednom kulometu měla v ocasní věžičce a na bocích letounu. Letoun měl i vylepšené pancéřování a některé stroje měly pod rozměrným krytem nad kabinou pilotů radar APS-15. Další variantou byla PBM-3D, která byla vybavena výkonnějšími motory Wright Cyclone R-2600-22 s výkonem 1 900 k (1 417 kW), bombardovacím zaměřovačem Norden, vylepšeným pancéřováním a samotěsnícími palivovými nádržemi. Počet kulometů byl zvýšen na 8 (3×2 ve střeleckých věžích a 2×1 v bočních střelištích). Letoun mohl nést až 8 000 liber (3 629 kg) v pumovnicích v motorových gondolách nebo dvě torpéda, která byla upevněna pod křídly mezi trupem a gondolami motorů. Další byla transportní varianta PBM-3R s odstraněnou výzbrojí, nákladovými dveřmi a zesílenou podlahou. Tato varianta byla poháněna motory Wright Cyclone R-2600-12 a mohla přepravovat až 33 pasažérů. Jinou variantou byl PBM-3S určený pro boj proti ponorkám. Aby byl zvětšen dolet této varianty (až o 25%) muselo být zredukováno pancéřování a obranná výzbroj. Hřbetní věž byla zcela odstraněna, přední a ocasní věž byla nahrazena jednoduššími kulometnými střelišti, přičemž na nose zůstaly dva kulomety a na ocase jeden kulomet. Rovněž kulomet na pravé straně trupu byl odstraněn, levý kulomet byl ponechán. Letouny byly poháněny motory Wright Cyclone R-2600-12 s výkonem 1 700 k (1 268 kW).  Další plánovaná verze PBM-4 poháněná motory Wright R-3350 s výkonem 2 700 k (2 015 kW) nebyla nakonec postavena. Poslední verzí vyráběnou ve velkých počtech byla verze PBM-5. Tyto letouny byly poháněny dvojicí hvězdicových motorů Pratt & Whitney R-2800-34 s výkonem 2 100 k (1 566 kW), které poháněly nejprve třílisté hliníkové vrtule a později čtyřlisté ocelové vrtule. První letoun vzlétl v květnu 1943 a první sériový stroj byl dodán v září 1944. Některé stroje byly upraveny i pro starty s pomocnými raketovými motory (JATO). Stejně jako předchozí verze i tato měla několik dalších variant. Byly to varianty PBM-5E pro testování elektronické výbavy letounů, PBM-5G určený pro pobřežní stráž Spojených států, PBM-5M pro sledování zkoušek raket, PBM-5N pro operace za každého počasí a protiponorkový PBM-5S vybavený silným světlometem.  Poslední vyráběnou variantou byl letoun PBM-5A, který byl na rozdíl od předchozích obojživelný. Předchozí verze a varianty byly vybaveny pojíždějícími kolečky, která umožňovala pojezd letounu po ploše po vytažení z vody, ale nikoliv přistání. PBM-5A byl vybaven zatahovacím podvozkem příďového typu, který umožňoval i přistání na klasickém letišti.

Operační historie.

Námořnictvo Spojených států.

První letouny PBM-1 začaly být dodávány k 55. hlídkové letce (VP-55) US Navy v říjnu 1940 a k letce VP-56 v prosinci 1940. Před vypuknutím 2. světové války byly letouny PBM používány (společně s letouny PBY) jako tzv. „neutralitní hlídky“ nad Atlantským oceánem, což zahrnovalo operace z Islandu. Drsné zimy na Islandu však letounu příliš nesvědčily, a proto byla letka VP-74 přemístěna v lednu 1942 z Islandu na Bermudské ostrovy.  Po japonském útoku na tichomořskou základnu v Pearl Harboru začaly být letouny PBM používány k protiponorkovému hlídkování. Svou první německou ponorku "U-158" potopil letoun 30. června 1942. Letouny PBM se zcela nebo částečně podílely na potopení 10 ponorek během celé druhé světové války. Letouny PBM byly rovněž intenzivně používány na tichomořském bojišti, přičemž působily ze základen na Saipanu, Okinawě, Iwodžimě a v jihozápadním Tichomoří. Pro toto bojiště byly určeny letouny PBM-3D. První z nich byly námořnictvu dodány na podzim 1943 a do akcí v tichomoří zasáhly na počátku roku 1944. Letouny PBM-3S byly určeny pro službu v Atlantiku, a to hlavně pro ochranu Panamského průplavu. Některé z těchto letounů byly v roce 1944 předány k pobřežní stráži Spojených států, kde sloužily i po skončení války.  Marinery sloužily i jako pátrací a záchranné stroje (SAR) a to velmi úspěšně. Mnohokrát se jim podařilo z moře zachránit sestřelené letce a jiné trosečníky, a to často i pod nepřátelskou palbou.  Letouny PBM pokračovaly ve své službě v rámci US Navy i po skončení války. Prováděly například dlouhé hlídkové lety během války v Koreji. Pokračovaly ve své službě v první linii až do jejich nahrazení jejich přímým následovníkem, kterým byl letoun P5M Marlin. Poslední letka US Navy, která vyřadila tyto letouny ze svého stavu k 31. červenci 1956, byla 50. hlídková letka (VP-50).

Pobřežní stráž Spojených států.

Pobřežní stráž Spojených států obdržela 27 letounů Martin PBM-3 během první poloviny roku 1943. Na konci roku 1944 obdržela i 41 letounů verze PBM-5 a další byly dodány v polovině roku 1945. Deset jich stále sloužilo i v roce 1955, ale do roku 1958 byly všechny staženy z aktivní služby a v tom roce byl poslední stroj vrácen zpět námořnictvu Spojených států. Tyto létající čluny byly klíčové pro pátrací a záchranné akce (SAR) na dlouhé vzdálenosti americké pobřežní stráže v prvních poválečných letech až do dodání letounů P5M Marlin a HU-16 Albatross v polovině 50. let 20. století.

Spojené království a Austrálie.

Britské královské letectvo (RAF) získalo 32 upravených strojů PBM-3C pod označením Mariner G.R. Mk 1 na základě smlouvy o půjčce a pronájmu. První z nich se dostaly do Británie v srpnu 1943. Ale již v roce 1944 se 5 z nich vrátilo k US Navy. Dalších 12 letounů PBM-3R bylo předáno Královskému australskému letectvu (RAAF) jako transportní letouny pro přepravu jednotek a nákladu.

Nizozemsko.

Nizozemské královské námořnictvo získalo 17 letounů PBM-5A Mariner na konci roku 1955 pro službu na nizozemské Nové Guineji. Po sérii nehod však byly letouny staženy ze služby v prosinci 1959.

Varianty.

XPBM-1 PBM-1 XPBM-2 PBM-3 PBM-4 XPBM-5 PBM-5 Mariner G.R. Mk 1

Specifikace (PBM-3D).

"Technické údaje pocházejí z publikace „PBM Mariner in action – Aircraft No. 74“".  Spojené státy americké

Martin PBM Mariner hlídkový bombardovací létající člun (v pozdější verzi i obojživelný letoun) z období 2. světové války a z počátku Studené války. Letoun byl navržen, aby ve službě doplňoval letouny Consolidated PBY Catalina. Letoun byl používán i v protiponorkové službě, jako pátrací a záchranný letoun (SAR) a i jako transportní letoun. Celkem bylo postaveno 1 366 strojů, přičemž první z nich vzlétl 18. února 1939 a do služby letoun vstoupil 1. září 1940. Letoun patřil k nejvýznamnějším hydroplánům použitým ve 2. světové válce. Do služby vstoupil na bojišti v Atlantiku a od roku 1944 i v Pacifiku.


Stavba.

Na konci 70. let 20. století bylo jádro izraelského námořnictva tvořeno raketovými čluny tříd "Sa'ar 2", "Sa'ar 3" a "Sa'ar 4", přičemž probíhala stavba nejnovějších raketových člunů třídy "Sa'ar 4.5" (výtlak 500 tun). Náhradou raketových člunů tříd "Sa'ar 2" a "Sa'ar 3" se měly stát korvety třídy "Sa'ar 5" s výtlakem přesahujícím 1000 tun. Koncepční práce byly zahájeny roku 1979. Brzy však vypukl dlouhý spor o to, zdali izraelské námořnictvo nákladná plavidla skutečně potřebuje. Pro obranu pobřeží byly raketové čluny plně postačující, lépe vybavená plavidla však byla vhodná i pro další budoucí úkoly (ofenzivní operace proti arabským loďstvům, speciální mise, nebo doprovod civilních lodí). Druhý přístup nakonec ve druhé polovině 80. let převážil. Mezitím byla roku 1984 u americké firmy John T. McCullen Associates objednána předběžná studie návrhu korvet. Na jejím vzniku se podíleli také izraelští odborníci (např. specialisté z loděnice Israeli Shipyards). Roku 1987 dokončená studie navrhovala stavbu futuristických korvet o výtlaku 1250 tun, které by díky široké automatizaci měly malou posádku a zároveň jim široké uplatnění technologií stealth dávalo zvýšenou schopnost přežití na bojišti. Program stavby tří plavidel s opcí na čtvrtou byl odsouhlasen roku 1989. Izraeli se pro tento program podařilo získat finance z amerického programu Foreign Military Financing, který vyžadoval stavbu plavidel přímo v USA, nebo z amerických komponentů. Stavba trojice korvet proto byla objednána u americké loděnice Ingalls Shipbuilding (součást koncernu Litton), přičemž instalaci izraelského vybavení zajistila loděnice Israeli Shipyards.  Trojice korvet byla postavena v letech 1992–1995. První námořní zkoušky částečně vystrojené korvety "Ejlat" prokázaly nedostatečnou stabilitu výzbrojí a vybavením přetíženého plavidla, za extrémních okolností hrozící až převrácením. Zlepšení stability si vynutilo úpravu konstrukce a významné omezení nesené výzbroje. Plné dokončení plavidel se protáhlo o několik let a namísto původně odhadovaných 200 milionů dolarů dosáhly náklady na stavbu jedné korvety plných 360 milionů dolarů. Opce na čtvrtou jednotku tak nebyla kvůli nedostatku financí uplatněna.  Jednotky třídy "Sa’ar 5":

Konstrukce.

Trup.

Trup plavidel je postaven z oceli, přičemž nástavby jsou kvůli úspoře hmotnosti ze slitin hliníku. Trup je rozdělen na 11 vodotěsných sekcí a šest protipožárních zón. Velmi široké bylo využití opatření na redukci signatur (stealth). Trup je tvarován s důrazem na zmenšení radiolokační odrazné plochy (ostře lomené plochy) a zčásti pokryt materiálem tyto vlny pohlcujícím. Různé vybavení bylo přemístěno do trupu, nebo opatřeno speciálními kryty a bočnicemi. Interiér byl pod čarou ponoru zvukově izolován, agregáty pohonného systému byly umístěny na odpružené podstavy a jejich výfukové zplodiny jsou ochlazovány speciálním systémem instalovaným v komínu. Systém Prairie Masker omezuje šum vody proudící kolem trupu.

Výzbroj.

Korvety měly dle původních plánů nést extrémně silnou výzbroj, jejich přetížení a nestabilita si však vynutili její znatelnou redukci. Plánovaná výzbroj byla následující. Hlavňovou výzbroj měl tvořit jeden 76mm kanón OTO Melara Compact ve věži na přídi a dvě zbraňové stanice s rotačními 25mm kanóny Sea Vulcan. Protivzdušnou obranu měla zajišťovat dvě 32násobná vertikální vypouštěcí sila protiletadlových řízených střel Barak 1 s dosahem 12 km (jedno na přídi za dělovou věží a druhé za komínem). Velmi silná byla úderná výzbroj tvořená rovnou dvěma typy protilodních střel (toto pro izraelské námořnictvo obvyklé řešení protivníku velmi ztěžovalo jejich rušení). Před komínem bylo pod stealth krytem umístěno osm střel RGM-84C Harpoon s doletem 124 km, přičemž po obou stranách komínu mělo být umístěno dalších osm protilodních střel Gabriel Mk.2 s dosahem 36 km. Ničení ponorek měly zajistit dva trojhlavňové 324mm torpédomety Mk.32 pro americká protiponorková torpéda Mk.46 Mod. 5.  Když se ukázalo, že plně vyzbrojené korvety by byly přetížené, bylo upuštěno od instalace všech střel Gabriel, 76mm kanónu, obou systémů Sea Vulcan a zadní baterie střel Barak 1. Korvety tak ve skutečnosti nesly 20mm obranný kanónový systém Mk.15 Phalanx Block 0, dva ručně ovládané 20mm kanóny Oerlikon, čtyři 7,62mm kulomety FN MAG, až 32 střel Barak 1 (obvykle však pouze 16), osm střel Harpoon a dva trojité torpédomety Mk.32.

Elektronika.

Původně zamýšlenou skladbu elektroniky představoval 3D vzdušný vyhledávací radar Elta EL/M-2218S, hladinový vyhledávací a navigační radar SPS-55, tří naváděcí systémy Elta EL/M-2221GM pro rakety Barak 1, trupový sonar EDO Type 796 Mod.1. V případě potřeby bylo možné korvety vybavit vlečeným sonarem Rafael CORIS-TAS.  Konečná sestava však byla značně odlišná. Tvořil ji komerční 3D vyhledávací radar Elta EL/M-2218S, 2D přehledový radar TPS-44, pouze jeden naváděcí systém Elta EL/M-2221GM, komerční navigační radar a optotronický systém MSIS. Bojový řídící systém je typu Elbit NTCCS III. Obranu plavidla posiluje systémy elektronického boje Elistra NS-9003/9005, tři 72hlavňové vrhače klamných cílů Elbit Deseaver, dva vrhače klamných cílů Rafael Wizard a protitorpédové klamné cíle SLQ-25A Nixie.

Vrtulník.

Na zádi se nachází přistávací plošina a hangár pro jeden vrtulník. Mezi důležité úkoly vrtulníku patří navádění střel Harpoon. Zpočátku nesly vrtulník SA-366G Dauphin II, který byl vhodný především pro mise SAR. Později jej nahradil protiponorkový vrtulník AS565MA Panther. Z plavidel měly operovat také bezpilotní průzkumné vrtulníky IAI Hellstar, jejich vývoj však byl zrušen.

Pohonný systém.

Pohonný systém je koncepce CODOG. Při plavbě ekonomickou rychlostí plavidla pohání dva dieselové motory MTU 12V 1163 TB82, každý o vvýkonu 4860 kW. Pro plavbu vysokou rychlostí slouží jedna plynová turbína General Electric LM2500 o výkonu 22 380 kW. Ty pohání dva lodní šrouby se stavitelnými lopatkami. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů (původně bylo projektováno 33 uzlů). Dosah je 3500 námořních mil při rychlosti 17 uzlů. Autonomie dosahuje 20 dnů.

Modernizace.

Během služby byly provedeny dílčí modernizace komunikačních systémů a optotroniky MSIS.  Zásadními úpravami prošla roku 2014 korveta "Lahav", sloužící pro testování protiletadlového raketového kompletu Barak 8 s dosahem až 90 km. Instalován byl multufunkční radar EL/M-2248 se čtyřmi pevnými anténami typu AESA (tři u paty hlavního stožáru a čtvrtá na zadní nástavbě). Systém řízení palby pro střely Barak 1 byl přesunut na jiné místo. Testovací osminásobné vertikální vypouštěcí silo pro střely Barak 8 bylo instalováno roku 2015. První úspěšný odpal střely Barak 8 proběhl v listopadu 2015.  Rostoucí význam těžby zemního plynu u izraelského pobřeží si vynutil nasazení korvet při ochraně těžních zařízení (např. proti útokům protilodními střelami). Zvažováno je vybavení korvet raketovými komplety Iron Dome.

Služba.

Korvety po celou dobu své služby operují ze základny v Haifě. Účastnily se prakticky všech bojových operací prováděných izraelským námořnictvem. Během druhé libanonské války se korveta "Hanit" podílela na námořní blokádě Bejrútu. Při tomto úkolu byla na zádi zasažena čínskou protilodní střelou C-802 vypálenou příslušníky hnutí Hizballáh. Čtyři členové posádky byli zabiti. Korveta se vlastní silou vrátila na základnu k několikatýdenním opravám.  Korvety "Lahav" a "Hanit" se roku 2015 účastnily zásahu proti konvoji do Pásma Gazy.

Třída Sa'ar 5 (: 5 סער, tj. bouře) jsou korvety Izraelského vojenského námořnictva. Celkem byly v letech 1992–1995 postaveny tři jednotky této třídy. Jsou to největší izraelské válečné lodě. Po dokončení si získaly velkou pozornost svým futuristickým vzhledem a širokým využitím prvků stealth, v té době srovnatelném pouze s francouzskými fregatami třídy "La Fayette".


Život.

Theobald byl starším synem navarrského krále Theobalda I. a jeho třetí choti Markéty, dcery Archambauda Bourbonského. V červenci 1253 mu zemřel otec a regentem se za nezletilého chlapce stal aragonský král Jakub I. společně s vdovou Markétou. Té se urychleným představením Theobalda revoltujícím baronům v Pamploně podařilo zabránit nástupnické krizi.  O rok později se Theobaldovi zalíbila dvanáctiletá Isabela, dcera francouzského krále Ludvíka. Isabela kráčela ve šlépějích svého otce, vážně zvažovala klášterní život a oba mladí lidé sdíleli náboženské nadšení. 6. dubna 1255 je v Melunu oddal františkán Odo Rigaud a poté Theobald trávil nějaký čas na pařížském dvoře. Král Ludvík se k němu choval jako k synovi, svou roli kromě osobních sympatií jistě hrála i záruka budoucího příklonu navarrské dynastie k Francii. Pro Theobalda se stal velkým vzorem.  Roku 1256 se Theobald ujal dědictví po otci. I po převzetí Navarry a Champagne úzce spolupracoval se svým tchánem, oba muži se navzájem podporovali. Isabela se na veřejných věcech vůbec nepodílela, její čas byl zcela vyplněn zájmem o náboženský život, dny trávila se svým zpovědníkem a tajným umrtvováním těla. Roku 1270 se bezdětní manželé připojili ke křížové výpravě Ludvíka IX., což se jim stalo osudným.  Výpravu postihla katastrofa, na území Tunisu při čekání na posily zemřel na úplavici Jan Tristan, pár dní po něm i samotný král Ludvík. Při plavbě do Trapani zastihla vracející se flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Vyděšení cestovatelé se rozhodli raději pro cestu po souši. Do vlasti se jich přesto vrátilo jen pár. Theobald zemřel v prosinci 1270 v Trapani na blíže neurčenou epidemii. Jeho vnitřnosti byly pohřbeny na místě, tělo nabalzamováno a společně s kostmi tchána a dalších členů rodiny převezeno do Francie. V dubnu 1271 zemřela již na území Provensálského hrabství také Isabela. Pohřební průvod se tak rozrostl i o její ostatky. Theobaldovo srdce bylo uloženo u jakobínů v Provins, Isabelino u cisterciáků v Clairvaux a těla obou manželů ve františkánském klášteře v Provins. Dědicem navarrského království se stal Theobaldův mladší bratr Jindřich I.

Theobald II. Navarrský ( "Thibaut II de Navarre", 1239 – 4. prosince 1270, Trapani) byl navarrský král a hrabě ze Champagne, účastník osmé křížové výpravy. Za jeho vlády se v Navaře konalo první sčítání lidu. Byl důvěrným přítelem svého tchána Ludvíka IX., Dante Alighieri jej ve své Božské komedii umístil do Pekla.


Popis.

"TOS-1 Buratino" je postaven na osvědčeném podvozku tanku T-72, na kterém je nainstalované odpalovací zařízení pro 30 raket ráže 220 mm. Rakety jsou vybaveny termobarickou hlavicí o hmotnosti 100 kg. Samotnou munici tvoří dvě nálože. První nálož, která exploduje v předem určené výšce, rozptýlí explozivní hmotu do okolí, kde společně se vzduchem vytvoří vysoce explozivní aerosolový mrak. S odstupem několika sekund potom další nálož vzniklou směs zapálí, čímž dojde k explozi, která má několikanásobně větší sílu, než klasické trhaviny. Vzniká tak mohutná tlaková vlna s obrovskou ničivou silou. Celý ničivý efekt je umocněn podtlakem vzduchu, který se tvoří za tlakovou vlnou. Plamenomet tak dokáže zničit až 8 budov najednou a navíc způsobuje devastující škody na 4 kilometry čtvereční. Kromě samotného ničivého účinku dochází při použití této zbraně i k silnému psychologickému efektu na napadené jednotky.  Bojové vozidlo BM-1, na kterém je nainstalováný raketový systém, má hmotnost 45,3 t. Je dlouhé 9,5 m a široké 3,6 m. Jeho posádku tvoří 3 muži - velitel, střelec, řidič. BM-1 pohání vznětový motor V-84 o výkonu 630 kw (840 koňských sil). Vozidlo dokáže vyvinout rychlost až 60 km/h a na jedno natankování přejde do 550 km. Zbraň je schopna vystřelit na cíl 30 raket za 15 sekund a dosah zbraně činí 500-3 500 m.  Kromě vozidla BM-1 a samotných raket se systém TOS-1 skládá ještě ze dvou přepravně-nakládacích vozů TZM-T, které jsou postaveny také na podvozku tanku.  V roce 2001 byla vyvinuta nová verze "TOS-1A Solncepjok" s vylepšeným balistickým počítačem a palebným dosahem 6 000 m. Počet raket na spouštěcího zařízení byl snížen z 30 na 24. Odpalovací zařízení je chráněno pancéřováním, které odolá munici ráže 7,62 mm ze vzdálenosti od 620 m. Čas, který uplyne od zastavení vozidla až po bojovou připravenost k palbě, je 90 sekund. Rakety jsou následně vystřelovány každou 0,5 sekundu. To znamená, že při odpalování raket jednotlivě proběhne celá salva za 12 sekund a při střelbě v párech je všech 24 raket vystřelených do 6 vteřin.

TOS-1 ( „tjaželaja ogňomjotnaja sistema“) je sovětský 30-hlavňový (původní systém, Ob.634 nebo TOS-1M) nebo 24-hlavňový (Ob.634B nebo TOS-1A) raketomet a termobarická zbraň ráže 220 mm na podvozku tanku T-72.


Richardovy spisy.

Jeho spisy navazují na spisy a učení Hugonovo a staví na jeho základech. Téměř všechna Richardova díla jsou exegetická, ve smyslu, jakým jsme poznali u Hugona, a jsou názorným příkladem dobové exegeze praktikované nejen ve zdech opatství Svatého Viktora. Z nejznámějších a též nejcharakterističtějších jsou to "De duodecim patriarcharum" (neboli "Beniamin minor"), "De gratia contemplationis" (neboli "Beniamin maior") či "Liber de Verbo incarnato". Všechna tato tři díla jsou založena na biblických textech.

Beniamin minor.

"Beniamin minor" je volnou exegezí Jákoba, jeho dvou žen a synů (Gn 29,16–30,24; 35,16–20). Richarda historické pozadí příběhu nezajímá. Jeho alegorie vykládá Leu a Ráchel jako Jákobovy afektivitu a rozum, které mu zplodily syny znázorňující různé vlastnosti jako strach, naději, lásku apod. Jedná se stále o totéž schéma: autor vysvětluje nějakou pravdu víry (alegorie) nebo pravdu duchovního či morálního života (tropologie) a tento duchovní (tj. alegorický či tropologický) význam je hlavním smyslem traktátu. Autor využívá biblického textu jen jako základu pro výklad, často bez ohledu na jeho původní, historický význam.

Beniamin maior.

Totéž můžeme říci o díle "Beniamin maior", které je volnou exegezí archy úmluvy (Ex 37,1–9). Stavba archy popsaná v těchto verších Exodu je pro Richarda obrazem postupu člověka na duchovní cestě. Jako byla archa nejprve vyrobena ze dřeva, poté pozlacena, opatřena korunou, slitovnicí a cheruby, stejně tak prochází člověk pěti stádii duchovního života. Nemá význam zde dopodrobna rozebírat obsah traktátu, neboť spadá do teologie duchovního života, nikoli do exegeze (chápané v dnešním slova smyslu).

De Verbo incarnato.

V případě spisu "De Verbo incarnato" se věci mají trochu odlišně. Zde Richard věnuje větší pozornost všem třem smyslům Písma včetně smyslu historického. Dílo je exegezí Izaiášových veršů 21,11–12. Na rozdíl od jiných spisů se zde Richard pozastavuje déle i nad historickým významem slov a využívá ho jako základu k alegorii. Například samotné jméno Seír, oblast totožná s Edómem (tuto skutečnost ví od Jeronýma), země, z níž pocházejí Idumejci (všechno spadá do ryze historického smyslu), je interpretována jako nežidovské národy očekávající Krista. Kromě tohoto alegorického výkladu staví na etymologii tohoto slova dokonce i tropologické vývody: „seír“ znamená hebrejsky „chlupatý“. Když to Richard zmiňuje, zamýšlí se nad tělesnými touhami člověka, které – jako chlup – často přesahují lidskou potřebu, je třeba je proto zkracovat, ale jejich úplné vytržení je příliš bolestivé. Nositelem významu textu nemusí proto být jen biblické postavy a události, ale i samotná slova jako taková a jejich etymologický význam. Ve většině pasáží však Richard pokračuje ve své obvyklé exegezi a na základě textu rozvíjí hluboké teologické otázky, například otázku Kristova zadostiučinění, očekávání Kristova příchodu v nežidovských národech, příchod Krista (den) i Antikrista (noc) či tropologické přirovnání světla a temnoty k spravedlnosti a nespravedlnosti. Jak zdůrazňuje Lenka Karfíková, mezi různými významy textu u Richarda (historickým, alegorickým a tropologickým) neexistuje jednosměrná závislost, kde by smysl historický přecházel v alegorický a ten pak zase v tropologický. Je přesnější hovořit spíše o „perichorezi“ jednotlivých významů, o jejich vzájemném prolínání.

Richardův styl a teologie.

Symptomatická pro tento způsob exegeze je skutečnost, že Richard ze Svatého Viktora je známý spíš svým dílem "De quattuor gradibus violentae caritatis" jako teolog duchovního života nebo jako dogmatický teolog pro jeho výklad nezbytnosti Kristova vtělení, než jako exegeta. Stejně tak můžeme říct o Hugonovi, že kdyby nebylo jeho Didascalica, byl by též známý výhradně jako autor obsáhlého systematického spisu "De sacramentis christianae fidei", a ne jako exegeta.  V jednom aspektu však lpění na biblickém textu zanechalo na svatoviktorských kanovnících stopu. Ve srovnání s pozdější scholastikou a rodící se systematickou teologií si zachovali smysl pro dějinný charakter zjevení. Uchovávají si cit pro dějiny a často hovoří o různých stádiích ekonomie spásy. Richard psal i souvislé komentáře na biblické knihy. Zástupci tohoto druhu jsou jeho komentáře na Ezechiela, Píseň písní a knihu Zjevení sv. Jana. Janovo Zjevení rozděluje na sedm vidění a každé z nich vykládá. Jedná se o souvislý a plynulý výklad starého typu, silně vázaný na biblický text. Richard se zde ve formě ani v obsahu neodlišuje od předcházející tradice a zvlášť jeho výklad knihy Zjevení staví hodně na patristických pramenech a na Bedovi Ctihodném. Komentář na tuto knihu je asi nejblíže tomu, co bychom dnes nazvali exegezí. Richard uvádí vždy krátký úryvek komentované knihy, který následně objasňuje. Výklad je silně alegorizující ve smyslu, že přikládá význam téměř každému jednotlivému slovu. Sice nevykládá jednolitě celou knihu, nicméně vytváří větší významově ucelené bloky, a v tom se liší od výše zmíněných výkladů. Zatímco když pracuje s jinými texty Písma, využívá jich k vyložení vlastní věroučné či duchovní nauky a neváhá přitom použít každé slovo ve zcela jiném, samostatném smyslu, zde je jeho primární snahou a cílem objasnit samotný biblický text.

Trinitární nauka Richarda od Svatého Viktora.

Originalita Richarda od sv. Viktora spočívá v uchopení tajemství Trojice coby vnitřního života Boha jako lásky (1 Jan 4,8.16). Richard - jinak než Anselm z Canterbury - nechápe Boha jako skutečnost, nad níž není možné si myslet nic většího, ale jako nejvyšší dobro, nad které není možné usilovat o nic lepšího - "summum bonum, qui nihil melius intendi potest" (trin. I,11.20)ːV,3). Bůh musí být v nejvyšší míře jednotou touhy a schopnosti touhu přijmout, mezí milovat a být milován.Božská láska se dialogicky naplňuje jen ve vztahu JÁ a TY. Plnosti však dosahuje jen tehdy, když se otevře novému vztahu k někomu třetímu, v němž si prokazují svou lásku, Ten třetí je Condilextus milujících se, trinitárně řečeno, Duch svatý, v němž se setkává a naplňuje láska Otce a Syna. Je odlišný od Otce a Syna, a přesto náleží k Bohu, a má proto vlastní božskou hypostázii. Otec je čistá, darující se láska, Syn je přijímající a darující se láska a Duch svatý je čistě přijímající láska, jíž se milují Otec a Syn. Tyto "proprietates" nelze zaměňovat s apropriacemi (přivlastňováním), tedy s případnými spojeními božských atributů s jednotlivými osobami(jako je moc s Otcem, moudrost se Synem, dobrota se Svatým Duchem).

Literatura.

M<unk>ller, G.L., Dogmatika pro studium i pastorací. Z něm. přel. Jan Frei. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2010. 888 s. Část II. Víra v Trojici v biblickém svědectví. Kapitola 8. Trinitární nauka Richarda od Svatého Viktora, str. 452 - 453.

Kanovník Richard ze Svatého Viktora byl žákem Hugonovým. Zažil v klášteře velmi rušná a kritická léta vlády opata Ernisia, posledních deset let byl převorem, i když jeho funkce byla opatem značně omezena. Zemřel dva roky po napravení situace, v roce 1173.


Prohlášení v souvislosti se Summitem G8.

"„Nemůžeme mluvit o energetické bezpečnosti, pokud nebylo dosaženo žádného pokroku pokud jde o klimatické změny. Lidstvo tančí na okraji jícnu vulkánu,“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Navrhuji zemím, které mají ve světě stále větší váhu, aby se k velké osmičce připojily. Nemůžeme jednat o velkých světových problémech v úzkém kruhu“" — Jacques Chirac, prezident Francie  "„Nesmíme dovolit extremistům, aby utopili Blízký východ v chaosu a aby vyvolali rozšíření konfliktu.“" — Vladimir Putin, prezident Ruska

Program summitu.

Izraelsko-Libanonská krize.

Tento problém se stal hlavním bodem summitu. Státy skupiny G8 vydaly prohlášení v němž apelují na zastavení vojenských operací Izraele v Libanonu a projevily podporu Libanonské vládě. Na konci summitu vyzval k ukončení nepokojů také ruský prezident Vladimir Putin. Italský premiér Romano Prodi navrhl jako řešení vyslat 10 000 mezinárodních vojáků, kteří by zajistily prostor konfliktu. Jako možnost uvedl také účast vojáků Izraele a Libanonu.

Energetická bezpečnost.

Hlavní problémem v této oblasti je jaderná energie a její obohacování. I když tento způsob získávání energie vytváří mnohem méně skleníkových plynů a jiných zplodin, což mnoho ekologických aktivistů vítá, stále jsou problémy s bezpečným uskladněním vyhořelého paliva a také s obohacovaním paliva nového, které by se mohlo stát zdrojem k výrobě jaderných zbraní. K řešení tohoto problému byla na summitu vytvořena koncepce mezinárodní centra ležícího v Rusku, které by produkovalo obohacené palivo pro jaderné elektrárny. Nad tím vším by měla mít dohled Mezinárodní agentura pro atomovou energii (MAAE). Lídři států G8 tento návrh podpořili schválením „prohlášení o globální energetické bezpečnosti“.

Infekční nemoci.

Státy se nedokázaly shodnout na jednoznačné politice boje proti infekčním nemocem a AIDS. Každá země navrhla určité řešení problému bez většího výsledku. Selhání ve slíbené pomoci rozvojovým států nejen v tomto bodě programu si vysloužilo kritiku např. zpěváka skupiny U2, Bona, který organizoval akci Live 8, právě na podporu chudých států Afriky.

Globální oteplování.

Státy vydaly prohlášení, kde uvádí potřebu snižovat emise skleníkových plynů, zlepšení životního prostředí a snížení životního prostředí. Toto prohlášení ale naráží na neochotu USA přistoupit na Kjótský protokol. K naplňování Kjótského protokolu zvlášť vyzval francouzský prezident Jacques Chirac, kvůli důležitosti ochrany naší planety.

Policejní zásahy.

Během týdne před summitem zaznamenala policie přibližně asi 200 aktivistů za lidská práva a politických aktivistů. Je očekáváno asi 1000 demonstrantů proti globalizaci, kteří budou protestovat během summitu.

Dějiště.

V Petrohradě byly očekávány problémy spojené s dopravou a zásobováním. Kvůli zákazu nošení zbraní v centru města odmítlo řada bank doplňovat peníze ve svých bankomatech. 20 milionů rublů bylo vyčleněno na zajištění pěkného počasí, o které se postará jedenáct letadel, které budou rozhánět mraky. V souvislosti s tím vyzvala gubernátorka Valentina Matvijenková občany města, aby chodili decentně oblečeni, protože o počasí nemusí mít obavy.

32. Summit skupiny států G8 (Spojené království, Spojené státy americké, Kanada, Francie, Itálie, Německo, Japonsko a Rusko) se konal v ruském Petrohradě ve dnech 15. — 17. července 2006. Oficiální zahájení proběhlo v neděli 16. července. Hlavními body byly energetika, vzdělání a infekční onemocnění. Dějištěm summitu byl Konstantinův palác, který se nachází ve Strelne, což je přibližně 15 km od Petrohradu. Státy G8 jednaly také s delegáty ze zemí Indie, Číny, Jihoafrické republiky, Mexika, Brazílie a dalších. Tyto státy by měly být podle slov Jacquese Chiraca zapojit i do následujících rozhovorů G8.


Historie.

Počátky automobilky sahají do roku 1916, kdy byl carem založen podnik AMO (Avtomobilnoje Moskovskoje Obšestvo, česky: Moskevská automobilová společnost). V době právě probíhající první světové války měl vyrábět nákladní automobily pro potřeby ruské armády. Pro tento účel měl posloužit licenčně vyráběný italský nákladní automobil Fiat F-15. Velká říjnová revoluce a následná občanská válka zpozdily začátek jeho výroby do roku 1924. AMO F-15, jak se nově vůz nazýval, se stal vůbec prvním sovětským masově vyráběným nákladním automobilem. Po rekonstrukci továrny v letech 1930 až 1931 bylo navázáno na výrobu nákladních vozů, ovšem již bez italské licence. Po znovuotevření továrny byl podnik přejmenován na ZIS (Zavod imeni Stalina) a tuto značku nesly nově všechny vozy. Poté, co ZIS v roce 1936 nakrátko převzal výrobu luxusního vozu L-1 vyráběného do té doby v Leningradě, bylo rozhodnuto o výrobě vlastního reprezentativního modelu. Díky spolupráci mezi automobilkou ZIS a americkou značkou Buick, díky níž vznikl vůz L-1, se začal v roce 1936 vyrábět první z řady reprezentativních limuzín značky ZIS, potažmo ZIL, model 101. ZIS 101, podobající se tehdejším vozům Packard, zůstal ve výrobě do roku 1941. Po konci druhé světové války se v roce 1945 začal vyrábět model ZIS 110, který setrval ve výrobním programu do roku 1958. Vůz, jež se dodával jako sedan nebo čtyřdveřový kabriolet, byl silně inspirován vozem Packard Super Eight, který Josefu Vissarionoviči Stalinovi věnoval během války americký prezident Franklin Delano Roosevelt. Kabriolet využíval k státnickým povinnostem např. i československý prezident Antonín Novotný.  V roce 1956 byly na XX. sjezdu KSSS odsouzeny Nikitou Chruščovem Stalinovy zločiny a kult osobnosti a bylo přistoupeno ke změně názvu automobilky. V témže roce zemřel Ivan Alexejevič Lichačev, ředitel automobilky od roku 1927, jehož jméno bylo včleněno do nového názvu. Podnik pokračoval v malovýrobě luxusních limuzín pro vysoké vládní a stranické funkcionáře, nákladních automobilů a těžké techniky a autobusů. Vzhled i použitá technika osobních vozů se s postupem let zlepšovaly, kulaté tvary s množstvím chromového dekoru (např. ZIL 111) 50. let byly v 60. letech nahrazovány střídmějšími rovnými plochami a celkově jednodušším designem, po technické stránce se jednalo o plně sovětské automobily. V tomto duchu se představil v roce 1967 i ZIL 114, který snesl srovnání se soudobými vozy Lincoln (zjm. model Continental). Až přes šest metrů dlouhé, tři tuny těžké vozy ZIL byly používány špičkami států tzv. východního bloku, u nás např. prezidentem Gustávem Husákem (ZIL 114) nebo premiérem Lubomírem Štrougalem (ZIL 117) či v NDR Erichem Honeckerem (ZIL 115). Poslední luxusní limuzínou byl model 115, později přejmenovaná na ZIL-4104, který používal motor V8 vlastní konstrukce s rozvodem OHC a jenž se vyráběl i po rozpadu Sovětského svazu.  Kromě produkce nákladních automobilů a reprezentativních osobních vozů vyráběla automobilka ZIL řadu vedlejších produktů. Zajímavostí je produkce sportovních a závodních vozů, které se v tehdejším SSSR podílely na tvorbě mnoha rekordů. V průběhu let ZIL participoval i na vojenských zakázkách. Již jako AMO na počátku 20. letech vyráběl licenční lehké tanky podle vzoru Renault, za války vznikaly mimo jiné v továrně ZIL unikátní bojové motorové saně a po jejím konci různá vojenská nákladní vozidla, transportéry nebo obojživelná vozidla. Pro potřeby překonávání extrémních podmínek ruské Sibiře vznikaly i masivní off-roadová vozidla (př. ZIL E-167) nebo terénní třínápravové obojživelné vozidlo ZIL 49061. Během své dlouhé historie vyráběla moskevská továrna ZIL i ledničky a jízdní kola.

Současnost.

Dnes již soukromá firma AMO ZIL pokračuje ve výrobě nákladních vozů, které se staly jejím hlavním zaměřením. Po propadu výroby z počátku 90. let zapříčiněných rozpadem SSSR a ztrátou některých tradičních trhů se v současnosti výroba stabilizovala. V nabídce firmy figurují jak běžná nákladní vozidla, tak vozy záchranné služby nebo hasičská auta. Výroba autobusů si dnes vede v porovnání s minulostí o mnoho hůře, v nabídce zůstává pouze jeden menší autobus, přestavovaný na objednávku z nákladního vozu ZIL 5301.  Podobně si vede i výroba luxusních limuzín, která se od roku 1991 pohybovala v řádech jednotek kusů vyráběných na objednávku. Jediným modelem v nabídce zůstal model 4104, který se v nezměněné podobě vyrábí dodnes, i když pouze v extrémně malých počtech např. pro výroční přehlídkové události. Vozy ZIL patřily v éře Sovětského svazu k základu vozového parku vysokých státních a diplomatických úřadů, po jeho rozpadu začala byla pro podobné potřeby používána vozidla zahraniční výroby, zjm. vozy Mercedes-Benz, a původní vozu ruské výroby zůstaly již pouze v garážích vysoce postavených politiků. Změnu může přinést projekt organizovaný ruskou vládou z roku 2010, který má za cíl obnovit výrobu větších počtů tradičních luxusních limuzín ZIL s moderní technikou i vzhledem, přičemž má být plně ruského původu. V roce 2012 se představila nová limuzína ZIL 4112 R.

ZIL (ЗиЛ), zkratka názvu Zavod imeni Lichačeva ("Завод имени Лихачёва"), je ruská automobilka sídlící v hlavním městě Moskvě. V současnosti se zaměřuje především na výrobu nákladních automobilů, z dob Sovětského svazu přetrvává výroba luxusních limuzín pro státnické a diplomatické účely a výroba autobusů.


Výskyt.

Psi Darwinovi se vyskytují pouze ve dvou oblastech, a to na ostrově Chiloé a částečně i v pevninské Jižní Americe. Ostrov je vzdálený zhruba 30 km od pobřeží Chile, je zhruba 200 km dlouhý a 64 km široký a psi ho obývají téměř celý až na obydlené části na severu ostrova. Od roku 1970 jsou pozorováni také v NP Nahuelbuta na území Chile vzdáleném asi 600 km od populace na ostrově. K životu dávají přednost lesům. Na ostrově jsou lesy složeny z jehličnatých, stálezelených a ovocných stromů, zatímco v NP Nahuelbuta z blahočetů ("Araucaria") a buků. Psi se zde vyskytují v nadmořské výšce od 950 do 1462 m.

Popis.

Pes Darwinův měří 48 až 59 cm, hmotnost se pohybuje mezi 1,8−4 kg. Uši měří zhruba 6 až 7 cm, ocas je dlouhý cca 22 cm a mohutně osrstěný. Tělo je dlouhé, nohy naopak krátké. Srst má černošedé zbarvení, na bradě a podbřišku je bílá. U tohoto druhu není vyvinut zřetelný pohlavní dimorfismus, ale samci mají horní špičáky umístěny dál od sebe, což vytváří širší tlamu. Psi Darwinovi mají celkem 42 zubů. Celkový vzorec zubů je 3/3-1/1-4/4-2/3.

Chování.

Psi Darwinovi žijí většinou samotářsky a setkávají se pouze v období rozmnožování, nicméně jejich teritoria se mohou překrývat. Je běžné, že rodiče sdílí jedno teritorium se svými potomky. Nejsou známy žádné informace o komunikaci mezi jedinci stejného druhu, nicméně pravděpodobně používají různé čichové vjemy a hlasové projevy. Rozmnožování začíná v říjnu a po období gravidity se samici narodí 2−3 mláďata, která vyvede z doupěte zhruba v prosinci. V únoru jsou pak odstavena od mateřského mléka. Existují důkazy, že tento druh může být monogamní, nicméně zatím neexistuje příliš mnoho informací o reprodukci tohoto druhu. Psi se živí různorodou potravou, například malými savci, plazy nebo ptáky, ale také brouky a dalšími bezobratlými, nebo také ovocem a semeny. Složení potravy se mění v závislosti na ročním období. Na ostrově Chiloé psi loví také drůbež a vybírají skládky, při hledání potravy někdy vniknou i do domů.

Ohrožení.

Na světě žije méně než 2500 psů Darwinových, 90 % populace se nachází na ostrově Chiloé. Lidmi jsou loveni coby škodlivá zvířata zabíjející jim například drůbež nebo pro kožešinu. Nebezpečí pro psy Darwinovy představují také psi domácí, kteří je napadají či na ně přenášejí choroby. Některé populace jsou ohroženy ztrátou přirozeného prostředí. Potenciální stavba mostu mající spojovat ostrov s pevninou, by pak mohla způsobit introdukci nových predátorů na ostrov.  Dle mezinárodního svazu ochrany přírody je druh ohrožený a jeho populace klesá. Je zapsán na seznam CITES II a od roku 1929 chráněn chilskými zákony. Vyskytuje se v národním parku Nahuelbuta a v národním parku Chiloé, jediné známé exempláře v zajetí jsou chování ve Fauna Andina blízko Villarricy.

Pes Darwinův ("Lycalopex fulvipes") je psovitá šelma z rodu "Lycalopex", který tvoří s dalšími 5 druhy. Jako první psa odchytil Charles Darwin v roce 1834 na jihovýchodní části ostrova Chiloé, v roce 1943 ho chytil Wilfred Hudson Osgood v ústí řeky Inio. Druh popsal William Charles Linnaeus Martin roku 1837 a je pojmenován po Darwinovi. Vyskytuje se pouze v Chile a na ostrově Chiloé, dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je od roku 2016 ohrožený (do té doby byl veden jako kriticky ohrožený). Ve volné přírodě žije méně než 2500 jedinců.