Označení a administrativní začlenění.

Samosprávně v současnosti celý Josefov spadá do městské části Praha 1. Do roku 1850 se Josefov nazýval Židovské město (něm. "Judenstadt"). Roku 1850 pak byl Josefov na základě nového prozatímního obecního zákoníku přičleněn k Praze jako její pátá část a získal současný název. Je pojmenován po Josefu II., synu Marie Terezie, který v rámci svého osvíceneckého způsobu židovské obyvatelstvo zrovnoprávnil s ostatními. Předtím se Židovskému městu říkalo „Židovské ghetto“.  V dobových předasanačních vzpomínkách i v pozdější literatuře je Josefov označován nejen jako „Židovská čtvrť“, „v Židech“ (v obou případech šlo o narážku na původní obyvatelstvo Josefova), ale také jako „Pátá čtvrť“. Římskými čísly byla označována původní města, později i jiné obce připojené k Praze, zpočátku jim zůstala vlastní samospráva. Od roku 1923 měly centrální pražské čtvrti Praha I – VII společnou samosprávu, jejich původní číslování se však oficiálně používalo až do roku 1949 a na mnoha tabulkách nebo například v památkářské literatuře ve spojení s popisnými čísly se používá dodnes. Jako evidenční část obce a jako katastrální území existuje Josefov i nadále a svou rozlohou je nejmenší z pražských částí, hustotu zalidnění má naopak ze všech částí největší.

Historie.

Josefov je jako židovská čtvrť poprvé zmiňován v roce 1096, kdy byla čtvrť založena po poničení ostatních židovských osídlení během pogromu v témže roce. Od roku 1215, kdy čtvrtý lateránský koncil mj. nařídil segregaci židů od křesťanského obyvatelstva, začala mít čtvrť charakter ghetta.  V roce 1357 udělil Karel IV. pražským Židům právo užívat vlastní zástavu a znak. Červený prapor nesoucí žlutou Davidovu hvězdu ("Magen David"), která je podle Hájkovy kroniky první použití tohoto symbolu reprezentujícího židovskou komunitu. Prapor se žlutou Davidovou hvězdou v červeném poli je v současnosti symbolem židovské komunity a staré židovské čtvrti – Josefova.  V roce 1389 byl na Velikonoce rozpoután velký protižidovský pogrom, zvaný Krvavé Velikonoce, při kterém byla zabita velká část obyvatel ghetta.  I v 15. a 16. století se uskutečnilo několik pogromů, opakovaně byli Židé také vykázáni ze země. Velký rozvoj ghetta nastal za vlády Rudolfa II., který často využíval služeb dvorského Žida Mordechaje Maisela, který financoval mnohé nové stavby v židovském ghettu (Židovská radnice, Vysoká synagoga, Maiselova synagoga). V ghettu také působili mnozí známí učenci, např. Jehuda ben Becalel, Josef ben Šlomo Delmedigo.  V roce 1648 udělil císař Ferdinand III. židovské obci válečnou zástavu pro pomoc v boji proti Švédům během třicetileté války. Po skončení třicetileté války byla zrušena omezení osidlování mimo ghetto. Za panování Karla VI. se však situace opět změnila, když v roce 1726 císař vydal translokační reskript, který nařizoval opětovné uzavření Židů do ghett, a familiantský zákon, stanovující "numerus clausus" (maximální počet židovských rodin v zemi).  V roce 1689 postihl Židovské město velký tzv. francouzský požár Prahy, přičítaný francouzským agentům, kteří jej měli způsobit v rámci taktiky spálené země, kterou Ludvík XIV. systematicky uplatňoval v této fázi Devítileté války. Požár nakonec nejvíce postihl Židy. Ti si poté vymohli obnovení židovského města v původní podobě.  V roce 1744 byli Židé výnosem Marie Terezie, kvůli údajné spolupráci s protivníkem za války proti Prusku a pruské okupace Prahy, vypovězeni z Čech a tedy i z Prahy a ghetta. Město však po odchodu Židů zaznamenalo obrovský hospodářský pokles, a tak bylo od dalšího vyhánění upuštěno, návrat byl Židům oficiálně povolen roku 1748 za tzv. toleranční daň.  K zásadní změně došlo za vlády Josefa II., jenž židovské obyvatelstvo začal zrovnoprávňovat s ostatními, Židé se tedy mohli začít usazovat i mimo ghetto. Bohatší židovské rodiny se tak začaly stěhovat mimo ghetto, kde zůstávala chudina a stěhovala se sem i chudina nežidovská. Definitivně bylo ghetto zrušeno v roce 1848, v roce 1850 pak přejmenováno na Josefov a přičleněno k Praze.

Asanace.

Původní Židovské ghetto bylo koncem 80. let 19. století coby chudinská čtvrť odsouzeno k „asanaci“. Zda byly pravým důvodem neřešitelné hygienické podmínky „středověké zástavby“, jak se tehdy tvrdilo, či šlo špíše o snahu podnítit nový stavební rozvoj oblasti a získat lukrativní pozemky v centru města, o to dosud historikové vedou spory. Město toužilo spíše po širokých bulvárech vídeňského či pařížského formátu, než po křivolakých středověkých uličkách.  Veřejnou soutěž v roce 1885 nakonec vyhrál projekt „"Finis Ghetto"“ od autorů Alfréda Hurtiga, Matěje Strunce a Jana Hejdy a zrealizován byl v omezené podobě (plánovalo se vybourání skoro celého Starého města). V souvislosti s touto asanací došlo rovněž k menší výměně některých parcel mezi katastry Josefova a Starého Města. Asanace byla dokončena v roce 1913, počet obyvatel se snížil asi o dvě třetiny. K podobným „asanacím“ došlo i v jiných evropských městech (např. ve Vídni).  Součástí plánu asanace bylo zbourání všech domů, několika synagog a přebudování systému ulic (jejich srovnání a rozšíření). Zůstalo pouze šest níže zmíněných synagog, Židovská radnice a Starý židovský hřbitov. Ze zmizelých synagog můžeme uvést např. Velkodvorskou, Cikánovu či Novou. Součástí jiného plánu bylo i vedení dnešní Pařížské ulice z Václavského náměstí skrz Letenskou pláň až k nejvyššímu sněmu. Tento plán nedostal ale podporu od místního obyvatelstva, a tak je dnešní Pařížská ulice vedena ze Staroměstského náměstí na Čechův most. Tento plán měl napodobit Avenue des Champs-Élysées v Paříži. Na Čechově mostě můžeme pozorovat dvouprocentní stoupání k Letné, což byla příprava na proražení ulice skrze letenskou pláň.  Původní, předasanační podoba Josefova je patrně nejdůkladněji zachycena na známém Langweilově modelu Prahy z 19. století.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války a nacistické okupace byli Židé deportováni do koncentračních táborů. Z opuštěného Josefova se stalo skladiště konfiskovaného majetku. Po ukončení války zůstalo mnoho pozůstalosti v rukách Židovského muzea, protože jeho původní majitelé byli zavražděni v koncentračních táborech a židovské muzeum se tak stalo druhým největším židovským muzeem na světě.

Po druhé světové válce.

Do 60. let 20. století se počet obyvatel začal opět zvyšovat, předválečné úrovně však nedosáhl. Od 60. let opět začal počet obyvatel klesat, když začalo stoupat kancelářské a obchodní využití čtvrti, zvláště v souvislosti s velkým rozvojem turistického ruchu. Tento trend zesílil po sametové revoluci. Ke konci roku 2013 tak na Josefově bydlelo méně než 1 400 obyvatel, tedy téměř o 90 % méně než před asanací.

Památky.

Z původního ghetta se zachovaly jen radnice, hřbitov a šest synagog:  V době asanace byla u hřbitova postavena novorománská budova pohřebního bratrstva, dnes také součást expozice Židovského muzea.  Z nové zástavby je nejvýznamnější výstavní Pařížská třída, jejíž eklektickou architekturu kombinující motivy různých historických slohů hodnotil Emanuel Poche jako bezcennou a úpadkovou. K Josefovu patří i novorenesanční budova Uměleckoprůmyslového muzea u starého hřbitova.  V Pařížské ulici před Staronovou synagogou se nachází socha Mojžíše od Františka Bílka a před Španělskou synagogou socha Franze Kafky od Jaroslava Róny.

V kultuře.

K pražskému ghettu se váže řada pověstí, z nichž nejznámější je pověst o rabbi Löwovi a jeho Golemovi. Do prostředí mizejícího starého Josefova také spisovatel Gustav Meyrink situoval svůj román "Golem".  Prostředím asanovaných částí Prahy (Josefova a čtvrti Na Františku) se zčásti inspiroval spisovatel Jaroslav Foglar při psaní svých příběhů o tajemných Stínadlech. Předobrazem Vontů mu byly především klukovské party z oblasti Na Františku, známé svou výbojností a uzavřeností. Téma asanace Stínadel mělo být i námětem Foglarova čtvrtého a nikdy nerealizovaného stínadelského příběhu "Budou se Stínadla bourat?"  Spisovatel František R. Kraus ve svých románech a črtech velmi často popisoval specifický genius loci Josefova na přelomu 19. a 20. století a jeho pestrobarevný polosvět figurek, podivínů a různých, dnes již vesměs zaniklých povolání.

Josefov (něm. "Josefstadt") je městská čtvrť Prahy v ohybu Vltavy obklopená Starým Městem. Od středověku zde bývalo Židovské město (ghetto), které se po svém zrušení proměnilo v 19. století v chudinskou čtvrť. Ta byla v rámci Pražské asanace zbourána a nahrazena novou zástavbou. Zachovány zůstaly jen nejvýznamnější židovské památky, Staronová a některé další synagogy, starý hřbitov a radnice.


Život.

Mládí.

Narodil v Polisene, nedaleko Parmy v severní Itálii, jako jediné dítě místního sýraře. Zpíval v kostele a záhy se začal objevovat v dětských operních rolích v divadle sousedního města Busetta. Školu opustil ve svých jedenácti letech a začal pracovat v sýrárně v Parmě, kde pracoval i jeho otec. V šestnácti letech se dostal na parmskou konzervatoř a studoval zpěv u maestra Ettore Campogalliani, tehdy jako baryton.  Během druhé světové války se Bergonzi zapojil do odbojové činnosti a v roce 1943 byl internován v německém zajateckém táboře. O dva roky později byl tábor osvobozen sovětskou armádou a Carlo se vydal na 106 km dlouhou cestu, aby se dostal do amerického tábora. Cestou však onemocněl tyfem, ze kterého se zotavoval téměř rok. Když se po válce se vrátil do konzervatoře v Parmě vážil jen něco málo přes 36 kg.

Operní kariéra.

Debutoval v roce 1948, ještě jako baryton, v roli Figara v Rossiniho opeře "Lazebník sevillský", kterou provedl s organizací bývalých válečných zajatců. Nicméně honorář za toto vystoupení nepokryl ani jeho cestovní náklady. Jako baryton odzpíval celou řadu rolí, nicméně postupně si uvědomoval, že jeho hlasu lépe odpovídá tenorová poloha a po přeškolení debutoval jako tenor v roce 1951 v titulní roli opery "Andrea Chénier" skladatele Umberta Giordana v divadle Teatro Petruzzelli v Bari. V témže roce vystoupil v římském Koloseu na koncertě věnovaném padesátému výročí smrti Giuseppe Verdiho a italský rozhlas jej angažoval k nahrávce méně známých Verdiho oper. Realizovány byly opery "I due Foscari", "Giovanna d'Arco" a "Simon Boccanegra".  Na nejslavnější italské scéně, v milánské opeře La Scala, debutoval v titulní roli opery Jacopo Napoliho "Masaniello", která je založena na příběhu italského rybáře 17. století, který se stane revolucionářem. V Metropolitní opeře v New Yorku poprvé vystoupil v roce 1956 v roli Radama ve Verdiho opeře "Aida". V Metropolitní opeře pak zpíval po 30 let. Jeho poslední rolí byl Rodolfo v opeře "Luisa Millerová" jeho nejoblíbenějšího skladatele Verdiho v roce 1988.  V 80. letech se jeho pěvecké výkony s postupujícím věkem zhoršovaly a Bergonzi se tak více věnoval činnosti koncertní a pedagogické.

Osobní život.

V roce 1950 se oženil s Adele Aimi, se kterou měl dva syny. První z nich se narodil v den, kdy Carlo absolvoval svůj tenorový debut. Vlastnil dům v Miláně a restauraci a hotel v Bussetu. Hotel nazval "I Due Foscari" podle Verdiho opery.  Zemřel v pátek 25. července 2014 v nemocnici "Auxologico Institution" v Miláně, kde byl hospitalizován. Je pochován na hřbitově "Vidalenzo" v rodném Polesine.

Carlo Bergonzi (13. července 1924, Polisene, Itálie – 25. července 2014, Milán) byl italský operní tenorista. I když se představil v řadě veristických rolí, či klasických rolích bel cantových, je především spojen s operami Giuseppe Verdiho, včetně řady skladatelových méně známých děl, které pomáhal oživit.


Proces.

Výrobní proces tepelného tváření obsahuje následující fáze:

Ohřev materiálu.

Plastová deska je zahřívána pomocí sestavy topných těles na teplotu, při které se materiál stává plastickým. Po dobu ohřevu je třeba hlídat průhyb desky, a popřípadě pomocí tlakového vzduchu udržovat desku v rovině tak, aby nedošlo ke kontaktu se spodními ohřívacími tělesy.

Formování výrobku.

Zde se rozlišuje formování do pozitivní, nebo negativní formy. Při formování do pozitivní formy nejprve vytvoříme pomocí tlakového vzduchu dodaného pod nahřátou desku tzv. bublinu. Do této bubliny je mechanicky vysunuta předehřátá tvarovací forma. Následně je odsát veškerý vzduch, který uvízl mezi formou a plastovou deskou. Takto plastový materiál “obalí” tvarovou formu a dosáhne požadovaného tvaru. Při lisování do negativní formy odpadá fáze vytvoření bubliny, vakuum vtáhne nahřátý materiál přímo dovnitř nahřáté formy.

Chlazení výrobku.

Po vakuaci a vytvarování výrobku je třeba materiál (plast) zchladit na teplotu, která je nižší nežli bod jeho tání. Jde o to aby si plastový materiál udržel svůj nový tvar i po vyjmutí tvarovací formy. Chlazení probíhá pomocí přívodu chladicího vzduchu na plochu nově vytvarovaného výrobku a to buď pomocí sestavy ventilátorů instalované na horním rámu stroje nad tvarovací zónou, nebo systémem hrdel napojených na centrální ventilátor, přivádějící co možná nejchladnější vzduch pro chlazení výrobku. Dále se dá proces chlazení urychlit rozprášením destilované vody do proudu přiváděného vzduchu.

Odformování výrobku.

Poté co je výrobek zchlazen na teplotu, při které si udrží svůj tvar i bez podpory tvarovací formy, dojde k procesu odformování. Stůl, na kterém je upevněna forma sjede zpět dolů do stroje a tím dojde k vysunutí formy z výlisku. U sofistikovaných zařízení je možno použít dělených forem s ovládáním přímo z řídícího panelu a lisovat takto i velmi složité tvary, které by bez této funkce nebylo možno odformovat.  Celý tento proces může být doplněn také o automatické vkládání plastových desek do stroje a automatické vykládání výlisků po výrobním procesu. Takto je strojní linka téměř automatická a potřebuje minimální zásahy ze strany obsluhy.

Využití.

Pomocí technologie thermoforming se vyrábějí zejména výrobky pro automobilový průmysl, jako jsou různé části karosérií, palubních desek, interiérové panely atd. Dále se lze setkat s tepelně tvářenými výlisky na zahradních sekačkách, bílé elektronice (ledničky), domácí elektronika (plastové kryty všech typů), sanitární předměty (vany, sprchové vaničky), blastry, obaly, potravinářské obaly a spousta dalších výrobků.

Tepelné tváření () je výrobní proces, při kterém se plast zahřívá na tvarovací teplotu, formuje se do určitého tvaru ve formě a následně se ořezává, čímž vznikne použitelný produkt.


Biografie.

Kaley Cuoco se narodila v Camarillu rodičům Gary Carmine Cuoco a Layne Ann Wingate. Její otec má italské předky a její matka anglické a německé. S modelingem začala již v šesti letech. Jako dítě soutěžila v amatérském tenisu. Přestala hrát v 16 letech.  Její mladší sestra Briana soutěžila v páté sérii americké soutěže "The Voice".

Kariéra.

Svou hereckou kariéru začala s filmem "" (1992), kde hrála Connie Reinhardt. Dále se Kaley objevila například ve filmech "Perfektní záskok" (1997), "Growing Up Brady" (2000), "Can't Be Heaven" (2000), "Lucky 13" (2001) nebo "Sedmé nebe" (2001).  V roce 2002 získala roli Bridget Hennessy, nejstarší dcery, v americkém sitcomu "8 jednoduchých pravidel". V roce 2004 přišla další role - dcera guvernérky Amanda Williams v katastrofickém filmu "10,5". V tom samém roce si zahrála Maralee Rodgers v "Debating Robert Lee". V roce 2005 získala roli Billie Jenkins, mladé čarodějky, která se dostane k sestrám Halliwellovým, v populárním seriálu "Čarodějky".  V roce 2007 získala roli naivní blondýnky Penny v seriálu stanice CBS Teorie velkého třesku. V tom samém roce získala roli ve filmu stanice Lifetime "Tlustá jako já", který měl premiéru 8. ledna 2007. Zahrála si ve dvou epizodách seriálu "Útěk z vězení". O rok později si zahrála v hororovém filmu "Killer Movie". V roce 2010 se objevila ve filmu "Penthouse." V roce 2011 moderovala předávání cen Teen Choice Awards a v roce 2012 a 2013 moderovala předávání cen People's Choice Awards.  V roce 2015 se objevila ve filmech "Dokonalý svědek, s. r. o., Všechny cesty vedou do hrobu" a svůj hlas propůjčila filmu "."

Osobní život.

Při práci na seriálu "Teorie velkého třesku" chodila po dva roky s hercem Johnnym Galeckim, představitelem Leonarda Hofstadtera. V říjnu 2011 se zasnoubila s Joshem Resnikem, zásnuby však odvolali v březnu 2012. Následně začala chodit s tenistou Ryanem Sweetingem a v září 2013 se zasnoubili. Vzali se 31. prosince 2013 v Santa Susaně v Kalifonii. Během manželství používala jméno ve tvaru Kaley Cuoco-Sweeting. 25. září 2015 pár oznámil rozvod. Dvojice byla rozvedena v květnu 2016. Od března 2016 chodí s Karlem Cookem a od listopadu 2017 byli zasnoubeni. V červnu roku 2018 proběhla jejich svatba.

Kaley Christina Cuoco (* 30. listopadu 1985, Camarillo, Kalifornie) je americká herečka a modelka. Její nejznámější role jsou Bridget Hennessy v sitcomu "8 jednoduchých pravidel", Billie Jenkins v seriálu "Čarodějky" a Penny v sitcomu "Teorie velkého třesku". Za roli Penny získala ceny People's Choice Award a Critics' Choice Television Award.


Reprezentace.

V roce 1985 si zachytal na mistrovství Evropy do 18 let, tehdy ještě za Sovětský svaz. Z turnaje si odvezl stříbrnou medaili a cenu pro nejlepšího brankáře. V dresu dospělé sovětské reprezentace debutoval 7.2.1989 v Göteborgu proti domácímu Švédsku (4:3). Startoval na světových šampionátech v letech 1989 a 1990. Obě mistrovství Sověti vyhráli a Irbe byl nejlepším gólmanem šampionátu 1990.  Po rozpadu SSSR se stal reprezentantem samostatného Lotyšska. V dresu svého národního mužstva pomohl na turnaji B-skupiny mistrovství světa 1996 vybojovat postup mezi elitu. Hlavního šampionátu se pak zúčastnil v letech 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2003, 2004 a 2005. V letech 2002 a 2006 byl součástí mužstva na olympijských hrách. Při turínské olympiádě 2006 navíc dostal čest být vlajkonošem lotyšské výpravy.  V roce 2010 byl zařazen do síně slávy mezinárodní hokejové federace.  Statistika na velkých turnajích

Kariéra.

Mezi muži začínal ve třetí nejvyšší soutěži v SSSR, než posílil jako devatenáctiletý v průběhu sezony 1986/87 prvoligové mužstvo Dinamo Riga. V ročníku 1987/88 si získal pozici jedničky týmu a zároveň byl vyhlášen nejlepším nováčkem soutěže. Za Dinamo chytal do roku 1991.  Přestože jej v roce 1989 draftoval klub Minnesota North Stars, vstoupil v roce 1991 do organizace jiného celku NHL – San Jose Sharks. Tento klub právě téhož roku NHL rozšířil. V první sezoně odchytal za Sharks pouze 13 utkání, ale ve farmářské IHL pomohl záložnímu celku Kansas City Blades k mistrovskému titulu, navíc byl zařazen do All star týmu soutěže a obdržel s týmovým kolegou Wadem Flahertym cenu pro brankáře nejméně inkasujícího týmu (James Norris Memorial Trophy). V sezoně 1992/93 chytal za Sharks stabilněji. Zlomovým byl ročník 1993/94, kdy se stal týmovou jedničkou. V téže sezoně si zachytal utkání hvězd. Kalifornský celek opustil v roce 1996, svými výkony se zařadil do klubové síně slávy, oficiálně byl přijat v roce 2010.  Sezonu 1996/97 strávil v Dallas Stars a následující ve Vancouver Canucks. V letech 1998–2004 "zakotvil" v Carolina Hurricanes, se kterými mimo jiné došel v ročníku 2001/02 do finále Stanley Cupu či si o tři roky dříve vysloužil svojí druhou nominaci do utkání hvězd. V létě 2004 jej Carolina vyměnila do Columbus Blue Jackets, ovšem za klub v NHL nikdy nenastoupil, protože ročník 2004/05 byl zrušen pro stávku hráčů. Irbe v této sezoně hájil barvy HK Riga 2000, ve kterém zůstal i po výluce. Tým byl sice lotyšský, ale hrál běloruskou ligu. V závěru sezony 2005/06 si zachytal Irbe ještě rakouskou nejvyšší soutěž za EC Red Bull Salzburg. Poslední sezonou kariéry brankářské legendy byla 2006/07. Tu zahájil v lotyšské lize, kde odchytal čtyři utkání za SK Rīga 20, v průběhu sezony přestoupil do HK Ardo Nitra. V klubu slovenské nejvyšší soutěže však nebyli s jeho výkony spokojeni, takže byl po šesti startech propuštěn.  Po aktivní kariéře se věnoval trénování brankářu lotyšské reprezentace či klubu Washington Capitals, kde se ujal pozice trenéra brankářů v roce 2009, po vypršení dvouletého kontraktu se rozhodl práci zde ukončit z rodinných důvodů. Momentálně pracuje jako trenér brankářů u klubu Buffalo Sabres, kde jej v sezoně 2014/15 potkala kuriózní situace, kdy kvůli zranění Michala Neuvirtha a sněhové závějí znemožňující přicestování jiného brankáře odseděl ve výstroji dvě třetiny na lavičce Sabres jako náhradní brankář.

Ocenění.

Mezinárodní  NHL  IHL  SSSR

Artūrs Irbe (* 2. února 1967 v Rize, SSSR) je bývalý lotyšský hokejový brankář, který odchytal 568 utkání v NHL.


Životopis.

Brasse měl smíšený rakousko-polský původ. Narodil se jako vnuk Alberta Charlese Brasse z Alsaska, který pracoval jako zahradník pivovaru v Żywcu, který byl v majetku rodu Habsburků. Jeho matka byla Polka a jeho otec vášnivý patriot, účastník války s bolševiky v roce 1920. Profesi fotografa se učil od roku 1935 v ateliéru „Foto-Korekt“ v Katovicích v ulici 3. května, patřící jeho tetě, kde pořizoval portréty, podobenky a svatební fotografie.  Po vypuknutí druhé světové války, německé invazi do Polska v roce 1939 a okupaci jeho rodného města Brasse Żywiec v jižním Polsku byl vyslýchán Schutzstaffelem (SS). Odmítl přísahat věrnost Hitlerovi a byl uvězněn na tři měsíce. Po propuštění stále odmítal kapitulovat, nechtěl podepsat Volkslist ani nucené členství v německé armádě. Brzy poté odešel do Krynice, kde nějakou dobu pracoval ve fotolaboratoři.  Přes oblast Bieszczady se chtěl dostat do Maďarska, ale dne 31. srpna 1940 byl na hranicích spolu s několika dalšími mladými muži zatčen, na čtyři měsíce uvězněn a deportován do německého koncentračního tábora Osvětim jako vězeň číslo 3444. Bylo to krátce poté, co byl tábor otevřen. Během transportu do tábora v Tarnów mu Němci znovu nabídli podepsat Volkslist, ale Brasse znovu odmítl. Nejprve byl nasměrován na komando kopající základy nových budov a stavění silnic z krematoria na stanici, kde byl brzy povýšen na vrchního tlumočníka. Poté pracoval v komandu pro překládku uhlí a koksu a poté v obchodě s bramborami.  Když se Němci dozvěděli o jeho řemeslných schopnostech z ateliéru i laboratoře, stal se hlavním fotografem tábora. V únoru 1941, poté, co byl povolán do kanceláře Rudolfa Hösse, velitele Osvětimi, spolu se čtyřmi dalšími fotografy, a vyzkoušen z „fotografických dovedností“, byl vybrán konkrétně díky svým „laboratorním dovednostmi“ a „technické schopnosti práce s fotoaparátem“ a za jeho schopnost mluvit německy. Poté dostal rozkaz dokumentovat nacistické vězně v táboře v „Erkennungsdienst, fotografické identifikační jednotce“, což bylo zvláštní zpravodajské komando politického oddělení (Gestapo), které vedl Bernhard Walter. Od 5. února 1941 Brasse fotografoval „práci vězňů, vězeňské lékařské pokusy a portréty vězňů do spisů“. Pořizoval portréty nově příchozích vězňů určených pro záznam tábora. Brasse na Mengeleho žádost pořídil pro každého vězně sérii tří fotografií: z profilu, zepředu hledící do objektivu a šikmo pod úhlem v jeho pokrývce hlavy. Stávalo se, že jich přes noc musel vyrobil tisíc nebo i více, protože ráno měl dorazit další transport. Kromě toho fotografoval vše, od práce vězňů až po soukromá setkání Němců s rodinami i lékařské snímky. Podle svého odhadu udělal od roku 1940 do roku 1945 pořídil 40 000 až 50 000 identifikačních fotografií, než byl přestěhován do jiného koncentračního tábora v Rakousku, kde byl americkými silami v květnu 1945 osvobozen. Němci, kteří v osvětimském táboře pracovali, ho respektovali, protože chtěli svým rodinám poslat pěkné fotografie. Potkal také Josefa Mengeleho – slavného „Anděla smrti“, kterého si pamatoval jako dobrého muže. Mengele měl jeho fotografie rád a chtěl, aby vyfotografoval také některá dvojčata a lidi s vrozenými poruchami. Brasse měl tak možnost pracovat na ošetřovně, ve které Mengele „experimentoval“.  Poté, co Sověti vstoupili do Polska, během Viselsko-oderské operace, od 12. ledna do 2. února 1945, byl Brasse spolu s tisíci dalšími osvětimskými vězni násilně přemístěn do koncentračního tábora v Ebensee, rakouském podvýboru koncentračního tábora Mauthausen (v poslední oblasti stále ovládané nacisty), kde zůstal vězněn, dokud ho americké ozbrojené síly neosvobodily na začátku května 1945. Během evakuace tábora ignoroval rozkaz spálit všechny fotografie a uchránil více než 40 000 fotografií, které později sloužily jako důkazy v nacistických soudech. Po osvobození Američany obdržel potřetí návrh na změnu svého občanství – „Zůstaň tady. Tam už jsou bolševici. Pokud budete chtít, budeš Němec, Angličan nebo Američan“. Opět návrh odmítl a vrátil se do Żywiec.  Chtěl se vrátit k profesi fotografa, ale po několika pokusech to vzdal – když se podíval na někoho skrz objektiv fotoaparátu, vždy viděl vězně z Osvětimi. Kvůli vracejícím se nočním můrám už nikdy nechtěl vzít fotoaparát do rukou, už nikdy nepořídil žádnou další fotografii. Opustil fotografii a založil „středně prosperující“ obchod s uzeninami. O své funkci táborového dokumentárního fotografa se přes šedesát let nikomu nezmínil. Stal se živnostníkem a nikdo dlouho neznal jeho minulost.  Wilhelm Brasse zemřel v Żywcu 23. října 2012 ve věku 94 let. Byl ženatý, měl dvě děti a pět vnoučat a žil se svou ženou až do své smrti. Jeho smrt byla oznámena historikem Státního muzea v Osvětimi.

„Portrétista“.

O několik let později se o jeho práci dozvěděli izraelští historici a od nich se o Brassovi dozvěděl dokumentarista Ireneusz Dobrowolski. Několik let tento režisér sbíral materiály pro dokumentární film "Portrétista" (polsky "Portrecista", Polsko, 2005), který vypráví o Brassovi a jeho práci v Osvětimi. „Zpověď“ Wilhelma Brasse před kamerou trvala 10 dní. Jeho délka je 52-minut v režii Ireka Dobrowolskiho a produkovaný Annou Dobrowolskou. Poprvé byl uveden na polské televizní stanici TVP1 1. ledna 2006 v pořadu "Hrdý na současnost". Premiéru ve West London Synagogue v Londýně měl film 19. března 2007 a byl tak populární že se na základě velké poptávky diváků uskutečnilo druhé promítání 22. dubna 2007. Ve filmu Brasse popisuje „příběh některých obrázků v archivu muzea Auschwitz, které si pamatuje.“  Jak synopse filmu zdůrazňuje, po pořízení desetitisíců fotografií z let 1940 až 1945, dokumentujících „krutost, která přesahuje všechna slova... pro budoucí generace“, Brasse již nemohl pokračovat ve své profesi.  Fergal Keane souhlasí, že „Brasse nám zanechal silný odkaz ve fotografiích. Díky nim můžeme vidět oběti holocaustu jako lidské, nikoli statistické... Fotografie jsou dílem muže, který bojoval, aby svou lidskost udržel naživu v místě nepředstavitelného zla.“

Czesława Kwoka.

Czesława Kwoka (15. srpna 1928 Wólka Złojecka – 12. března 1943 Osvětim) byla polská katolická dívka, která byla zavražděna ve svých čtrnácti letech v Osvětimi. Narodila v malé polské vesnici Wólka Złojecka katolické matce Katarzyně Kwoka. Spolu se svou matkou (číslo vězně 26946) byla Czesława Kwoka (číslo vězně 26947) deportována ze Zamośće do Osvětimi 13. prosince 1942. Dne 18. února 1943 byla zavražděna její matka. Dne 12. března 1943 Czesława Kwoka zemřela. Okolnosti její smrti nebyly zaznamenány. Bylo jí 14 let.  Při pohledu na její fotografii popsal své vlastní dojmy z fotografií dokumentarista Fergal Keane:  Fotograife Czesławy a další Brassovy fotografie kolorovala brazilská umělkyně Marina Amaral. V roce 2018 Amaral obarvila dvacet archivních fotografií vězňů z koncentračního tábora Osvětim pod názvem "Tváře Osvětimi". Projekt byl ve spolupráci s muzeem Osvětim-Birkenau.

Wilhelm Brasse (3. prosince 1917 Żywiec – 23. října 2012 Żywiec) byl polský portrétní fotograf. Během druhé světové války byl poslán do německého koncentračního tábora Osvětim jako vězeň č. 3444, kde jménem SS pořizoval tajnou fotografickou dokumentaci. Ta mimo jiné spočívala v portrétování věznů, kteří přijeli do tábora. Jeho život a práce byly předmětem polského televizního dokumentárního filmu "Portrétista" z roku 2005, který se poprvé představil v seriálu „Hrdý na současnost“ na polské televizní stanici TVP1 1. ledna 2006.


Historie.

První zmínky o tárogatu se objevují již v 15. století v maďarském písemnictví, ale není zcela vyloučeno, že je Maďaři přinesli do Evropy již v 9. století při svém prvním příchodu z Asie. Je však patrné, že se tento nástroj vyvinul z asijského dechového nástroje zurna, kterou sebou ve středověku přinesli do Evropy Turci - odtud maďarský název "töröksip" čili "turecká píšťala" používaný jako synonymum pro tárogató. Nabízí se rovněž domněnka, že se oba nástroje společně vyvíjely tak dlouho, až nakonec splynuly v jeden. Prapůvod tárogata lze vystopovat v Persii, odkud se dostalo do Maďarska během tureckých válek. Až do 18. století se tárogató nápadně podobalo šalmaji bez klapek opatřenému dvojitým plátkem.  Tárogató se díky své hlasitosti a pronikavému zvuku používalo v bitvách jako signální nástroj podobně jako polnice nebo dudy. Nástroj byl v Maďarsku spojován s vlasteneckým odbojem, který v letech 1703 až 1711 vyústil v Rákócziho povstání za nezávislost Uher, a proto po jeho porážce rakouská vrchnost usilovala o to, aby upadlo v zapomnění. Kromě toho se nástroj kvůli svému průraznému zvuku problematicky uplatňoval v orchestru, a tak se téměř vytratil z veřejného života.  Otcem nového konceptu tárogata se v osmdesátých letech 19. století stal nástrojař Vencel József Schunda (*1845 Dubeč u Prahy - †1923 Budapešť). Osadil nástroj hubicí s jednoduchým plátkem, zvolil dřevěný korpus s kónickým vrtáním a klapkový systém tak, že moderní tárogató silně připomíná dřevěný sopránsaxofon. V roce 1900 Schunda představil nové tárogató na Světové výstavě v Paříži a o čtyři roky později v bavorském Bayreuthu. K jeho výrobě se nejčastěji používá grenadilové dřevo podobně jako u klarinetu. Nástroj se vyráběl v několika verzích, ale v praxi se dnes používá prakticky jen sopránové tárogató laděné v B♭ o délce přibližně 74 cm. Svým zvukem, který zní jakoby truchlivě ve spodním rejstříku a ve vyšších polohách zas poněkud mečivě, připomíná něco mezi anglickým rohem a sopránovým saxofonem. Ostatní typy jsou velmi vzácné; maďarský nástrojař János Stowasser kdysi zhotovil celou sadu sedmi nástrojů, které vévodilo kontrabasové tárogató laděné v E♭. Jak již bylo řečeno, moderní nástroje prakticky v ničem nepřipomínají své historické předky, a proto si je prakticky nelze splést. Vzhledem k zásadním konstrukčním rozdílům mezi oběma nástroji by bylo jistě přesnější označovat moderní nástroj jako "schundafon"; v maďarském prostředí se však z vlasteneckých důvodů uchovalo původní označení tárogató, které se vžilo celosvětově.  Před 2. světovou válkou se tárogató stalo symbolem maďarské aristokracie a v mimořádné oblibě je choval maďarský regent Miklós Horthy. Po 2. světové válce se výroba tárogata v Maďarsku zastavila a pokračovalo v ní pouze Rumunsko, kde se dodnes těší obrovské oblibě. V předválečné době se tárogató vyrábělo také v českých Kraslicích. Na začátku 90. let začali někteří maďarští nástrojaři tárogató znovu vyrábět a o jeho znovuzrození se dá hovořit v celosvětovém měřítku - vyrábějí je dokonce někteří nástrojaři i v USA.

Moderní využití.

Moderní tárogató lze občas slyšet v 3. jednání opery Tristan a Isolda Richarda Wagnera; v některých operách již zdomácnělo - např. v londýnské Královské opeře, kde v 999. až 1149. taktu Wagnerovy opery nahradilo anglické rohy. Richard Wagner pro tuto závěrečnou pasáž neuvedl tárogató výslovně, navrhl pouze "nějaký speciálně postavený přirozený jednoplátkový nástroj". Ve dvacátých letech přinesl vojenský hudebník Luţă Ioviţă tárogató do rumunského Banátu, kde rychle zdomácnělo a stalo se nesmírně populárním nástrojem označovaným jako taragot.  Celosvětový věhlas tárogatu zajistil rumunský lidový hudebník Dumitru Fărcaş, rodák z historické oblasti Maramureş, který je dnes považován za nejvýznamnějšího taragotistu na světě.

Tárogató je jednoplátkový dřevěný hudební nástroj. Všechny současně používané názvy - ať se již jedná o tárogató (množné číslo "tárogatók") či "töröksíp" v maďarštině, "taragot" v rumunštině nebo "turecká píšťala" obecně - ve skutečnosti označují dva různé maďarské lidové nástroje. Moderní tárogató bylo sice sestrojeno ve snaze uvést znovu do života původní historický nástroj, se svým předchůdcem však toho má jen pramálo společného.


Životopis.

Hugues se narodil jako třetí syn průmyslníka Henryho Auffraye. Jeho bratr Jean-Paul Auffray je fyzik, sestra Pascale Audretová (1936-2000) byla herečka, stejně jako jeho neteř Julie Dreyfusová. Po rozvodu rodičů se rodina s matkou přestěhovala z Paříže do Soreze, do kraje svých předků, kde Hugues v letech 1941-45 chodil do školy. Po válce žil Hugues tři roky se svým otcem v Madridu, kde začal zpívat španělsky, později po návratu do Francie, začal interpretovat písně Félixe Leclerca, Georgese Brassense, Serge Gainsbourga a dalších francouzských šansoniérů. Poté co vyhrál soutěž "Les Numéros 1 de Demain" ("Budoucí hvězdy") si ho všimnul hudební nakladatel Eddie Barclay, který vydal jeho první desku v roce 1959.  Aufray je autorem nebo spoluautorem textu či hudby mnoha svých písní. Jeho repertoár čerpá ze španělského, anglosaského a latinoamerického folklóru, ale i z blues a rocku.  V roce 1964 byl čtvrtý v soutěži Eurovize s písní "Des que le printemps reviens" ("Až se jaro vrátí")  Jako první z francouzských zpěváků objevil Boba Dylana a adaptoval jeho písně. Jeho překlady anglických textů písní, zejména Dylanových, často zmírňují drsnost originálu. Jeho hudební aranže pro akustickou kytaru jsou ovlivněny americkou folkovou tvorbou.  V květnu 1966 zpíval ve Sportovním paláci v Paříži při příležitosti koncertu proti rasismu píseň pro Martina Luthera Kinga "Les Crayons de couleurs" ("Barevné tužky"). V červenci 1984 zpíval společně s Bobem Dylanem v Grenoblu "The Times They Are a-Changin ́".  V současné době stále ještě jezdí na turné po Francii a frankofonních zemích.

Soukromý život.

Aufray je ženatý s tanečnicí Helenou Faure, mají dvě dcery. Svůj život tráví mezi Paříží a svojí farmou v Ardeche. Je velkým milovníkem koní, vlastní například tři berberské koně, pořádá jezdecká představení, stáže jízdy na koni pro děti, mnohé jeho písně jsou o koních, nejznámější je "Stewball". Velmi se zajímá o plachtění na moři a část svého repertoáru věnoval moři a námořníkům. Kromě zpívání se Aufray věnuje malování a sochaření. Jeho bronzová socha "Hommage a Bob Dylan" ("Pocta Bobu Dylanovi") byla vystavena v Cité de la Musique v Paříži v létě 2012.

Veřejný život.

Veřejně se angažuje. Při prezidentských volbách 2002 podpořil Jacquese Chiraca. Několik mateřských školek a dva koncertní sály nesou jeho jméno.

Zajímavost.

V roce 1967 účinkoval v seriálu Československé televize "Píseň pro Rudolfa III." (konkrétně šlo o díl "Muž v redingotu").

Repertoár.

Trubadúr Aufray má široký záběr. Kromě vlastních skladeb Interpretuje francouzské adaptace písní Boba Dylana a jiných amerických písničkářů, severoamerickou i jihoamerickou folkovou tvorbu, ale i Yesterday od Beatles, šansony Georgese Brassense, Serge Gainsbourga a jiných.  Výběr z repertoáru:

Hugues Aufray, vlastním jménem Hugues Jean Marie Auffray (* 18. srpna 1929 Neuilly-sur-Seine) je francouzský zpěvák, písničkář, skladatel a kytarista.


Přehled.

Skoro všechny rostliny, řasy a některé bakterie (především sinice) patří mezi (foto)autotrofní organismy, které získávají uhlík z anorganických látek, zpravidla oxidu uhličitého (CO) a syntetizují si z něj, obvykle za použití vody (HO), organické sloučeniny (primárně sacharidy). K tomuto biochemickému procesu získávají potřebnou energii ze slunečního záření. Tato schopnost je základní výrobní složkou biosféry, je nezbytná pro životaschopnost všech neautotrofních organismů a nepostradatelnou součástí celosvětového ekosystému.<ref name="Campbell/Reece_176">Campbell/Reece 2006, str. 176</ref> Některé prokaryotické organismy, zejména sinice a archea pomáhají svému hostiteli fixovat dusík z oxidu dusičitého (NO). Tento proces probíhá enzymaticky, pomocí enzymu nitrogenázy a dodáním energie rozkladem ATP. U fotoautotrofů se využívá k tomuto procesu světlo, a proto se takový proces označuje jako fotofosforylace.<ref name="Campbell/Reece_180">Campbell/Reece 2006, str. 180</ref> Chemoautotrofní organismy využívají CO jako zdroj uhlíku a energii získávají oxidací nějaké anorganické látky, například sirovodíku (HS), amoniaku (NH) nebo dvojmocných iontů železa (Fe).  Organismy, které získávají potřebné organické látky konzumací jiných organismů nebo jejich produktů se nazývají heterotrofní. Patří sem živočichové, houby, prvoci a většina bakterií. Pro všechny heterotrofní organismy, které získávají potřebnou energii a organické látky potřebné pro biosyntézu z potravy, je důležité udržovat fyziologický stav v určitém rozmezí. Pokud není příjem a výdej energie v rovnováze, dochází k závažným problémům. Příkladem organické homeostáze je udržování acidobazické rovnováhy nebo tělesné teploty. Téměř všechny heterotrofní organismy, včetně člověka, jsou svou výživou závislé na fotoautotrofních organismech, které jsou pro ně zdrojem živin. Živiny jsou většinou chemické látky, které potřebují organismy, aby mohly žít a vyvíjet se, nebo látky, které získávají organismy z vnějšího prostředí a využívají je k látkové výměně. Poskytují organismům energii, podporují látkovou výměnu a slouží jako zásobní látky. U živočichů se tento biochemický proces, jehož cílem je získání živin z potravy, nazývá trávením.  Nepostradatelnou součástí výživy jak prokaryotických, tak i eukaryotických organismů je voda, protože tvoří prostředí pro důležité chemické reakce v buňce. U autotrofních organismů je voda součástí biochemických procesů, při kterých vznikají z jednoduchých anorganických látek organické sloučeniny. U heterotrofních organismů je voda rozpouštědlem, ve kterém se rozptýlí částice jiných látek, a také součástí mnoha látkových přeměn.

Výživa živočichů.

Heterotrofní živočichové získávají energii, organické látky (většinou uhlíkaté sloučeniny) a základní živiny z potravy. Potravu dále zpracovávají v biochemickém procesu zvaném trávení, jehož cílem je získání živin a energie. Trávením se potrava rozkládá na jednodušší látky a rozmělňuje na části, které jsou dostatečně malé, aby mohly být absorbovány v těle a dále využity například v buněčném dýchání nebo při biosyntéze. Uhlíkaté sloučeniny jsou v těchto procesech zdrojem stavebních látek a ATP je zdrojem energie. Pokud není získaná energie okamžitě využita, je ukládána v podobě glykogenu v játrech a svalech a také v podobě podkožního tuku. Během trávení a vstřebávání probíhá řada energeticky náročných procesů, například peristaltika a exocytóza, při kterých se energie spotřebovává a podle druhu živočicha a potravy se tato spotřeba pohybuje od 3 do 30 %.<ref name="Campbell/Reece_866">Campbell/Reece 2006, str. 866</ref>  V potravě musí živočišný organismus přijímat především sacharidy, esenciální aminokyseliny, esenciální mastné kyseliny, v menším množství vitamíny a podle druhu živočicha v malých nebo větších dávkách minerální látky. Velmi důležitý je i příjem vody.

Příjem potravy.

Metabolismus glukózy.

Metabolismus glukózy je řízen hormonálně a je důležitý pro udržení homeostázy. V živočišných organismech je glukóza ukládána v podobě glykogenu v játrech a svalových buňkách a je důležitým energetickým zdrojem buňky. Pokud jsou zásobárny glykogenu naplněny a příjem energie stále převyšuje spotřebu, je nadbytek glukózy ukládán v podobě tuků. Jakmile jsou zásoby glykogenu a tuků vyčerpány, začne organismus trpět podvýživou. Naopak při dlouhodobém nadměrném příjmu energie začne organismus tuku skladovat příliš mnoho a vzniká obezita. Ukládání a využívání tuků řídí hormon leptin, který je produkován tukovými buňkami. Vysoká hladina leptinu vyvolává snížení chuti k jídlu a aktivuje mechanismy, které spotřebovávají energii a ubývání tělesného tuku. To pak vede ke snížení hladiny leptinu v krvi a vyvolává zvýšenou chuť k jídlu a přibírání na váze. Tyto mechanismy udržují tělesnou hmotnost kolem určité hodnoty. Některé podněty a jejich antagonisté se nyní zkoumají jako možné léky pro obezitu u lidí, u kterých způsobují tyto mechanismy větší kolísání hmotnosti.<ref name="Campbell/Reece_852">Campbell/Reece 2006, str. 852</ref>

Esenciální aminokyseliny.

Živočichové potřebují k syntéze bílkovin aminokyseliny a většina druhů si asi polovinu z nich dokáže vyrobit. U heterotrofních organismů jsou štěpeny v žaludku během trávení skupinou enzymů zvaných proteázy. Kombinací asi dvaceti základních proteinogenních aminokyselin jsou tvořeny všechny známé bílkoviny. Aminokyseliny jsou tedy základními stavebními jednotkami peptidů a bílkovin a z hlediska výživy jsou to také aminokyseliny, které jsou základní živinou. Z těchto aminokyselin zařazujeme osm mezi esenciální aminokyseliny a dvě mezi semiesenciální (vhodné jenom pro mladé organismy), které si tělo neumí syntetizovat a musí je přijímat v potravě. Jestliže potrava neobsahuje dostatek esenciálních aminokyselin, vzniká jejich nedostatek, který se projevuje fyzickými i mentálními poruchami. Esenciální aminokyseliny jsou přítomny v mase, vejcích, sýru a dalších potravinách živočišného původu, které zajišťují jejich přísun v potřebném poměru. Potraviny rostlinného původu je třeba kombinovat, protože bílkoviny některých rostlinných produktů mohou jednu, či více esenciálních aminokyselin postrádat a při jednostranné výživě může docházet k různým poruchám; například kukuřice neobsahuje lysin, ale obsahuje methionin a fazole zase neobsahují methionin, ale obsahují lysin apod. Živočišný organismus neumí příliš dobře aminokyseliny ukládat a nedostatek třeba i jediné může vést ke zpomalení syntézy bílkovin a zároveň i k blokování a použití jiných.<ref name="Campbell/Reece_853">Campbell/Reece 2006, str. 853</ref>

Esenciální mastné kyseliny.

Většinu mastných kyselin si dovede živočišný organismus nasyntetizovat, ale esenciální mastné kyseliny si nasyntetizovat nedokáže a musí být obsaženy v potravě. Mastné a esenciální mastné kyseliny jsou součástí mnoha biologicky důležitých látek. Fosfolipidy mají například strukturní funkci v buněčné membráně a glykolipidy fungují jako transmembránové receptory v lipidové dvouvrstvě a jako látky, které pomáhající zakotvit neurony do nervové tkáně. Nejvydatnějším zdrojem energie, který se podílí na stavbě mnoha struktur jsou lipidy (obecně nazývané tuky). Hromadí se zejména v tukové tkáni a patří spolu s bílkovinami a sacharidy k základním živinám.  Podle skupenství rozlišujeme pevné tuky, u nichž převažují nasycené mastné kyseliny, a oleje, které obsahují větší množství nenasycených mastných kyselin. Termíny nasycený a nenasycený tuk se v souvislosti s výživou používají velmi často, protože dieta bohatá na nasycené tuky je jedním z několika faktorů, které mohou přispívat ke kardiovaskulárnímu onemocnění, známému jako ateroskleróza. Ve společnosti začaly mít tuky negativní význam také proto, že stav, při kterém přirozená energetická rezerva uložená v tukové tkáni stoupne nad obvyklou úroveň může i poškozovat zdraví (otylost). Živočichové uskladňují své dlouhodobé zásoby potravy do tukových buněk, které bobtnají a scvrkávají se společně s tím, jak je tuk ukládán a uvolňován ze zásob pod pokožkou. Tato podkožní vrstva tepelně izoluje tělo a je charakteristicky tlustá například u velryb, tuleňů a většiny dalších vodních savců.<ref name="Campbell/Reece_70">Campbell/Reece 2006, str. 70</ref>

Vitamíny.

Vitamíny, až na některé výjimky, si heterotrofní organismy nedokážou samy vyrobit, a proto je musí získávat prostřednictvím stravy. Některé vitamíny může organismus získat metabolickou přeměnou provitamínů; například schopnost organismu získat vitamín A z provitamínu A. Vitamíny jsou bezpodmínečně nutné pro růst a životaschopnost všech heterotrofních organismů. V lidském organismu mají především funkci katalyzátorů biochemických reakcí.  Podle rozpustnosti dělíme vitamíny na rozpustné v tucích a rozpustné ve vodě. Mezi vitamíny rozpustné ve vodě patří například skupina B-komplex, které slouží často jako koenzymy v důležitých metabolických procesech. Dalším známým vitamínem z této skupiny je vitamín C, který je potřebný k tvorbě pojivových tkání, podporuje vstřebávání železa, stimuluje tvorbu bílých krvinek, vývoj kostí, zubů a chrupavek a celkově podporuje růst. Většina živočichů a rostlin si tento vitamín dokáže vyrobit sama a nepotřebuje žádné jeho přídavky. Lidský organismus je v tomto smyslu velmi "zvláštní", protože si nedokáže přirozenou cestou vitamín C vyrobit.  Nadbytek vitamínů rozpustných ve vodě není ve většině případů škodlivý, protože je vylučujeme v moči. U vitamínů rozpustných v tucích (A, D a K) to však nefunguje a jejich přebytek může způsobovat otravu organismu. Zvláštním vitamínem je vitamín F, který se někdy zařazuje mezi esenciální mastné kyseliny. Funkce vitamínu E není přesně známa, ale spolu s vitamínem C pravděpodobně chrání fosfolipidy v buněčných membránách proti oxidaci. Vitamínové preparáty, nazývané antioxidanty, často také vitamín E obsahují.  Při nedostatku vitamínů, tzv. hypovitaminóze, se mohou objevovat poruchy funkcí organismu, nebo i velmi vážná onemocnění. Doporučené dávky vitamínů jsou až doposud sporné. Podle jedněch odborníků na výživu jsou dávky stanovené RDA dostatečné, existuje však i názor, že tyto dávky jsou příliš nízké a někteří se dokonce domnívají, že velké dávky vitamínů posílí jejich positivní účinky. Výzkum stále pokračuje a hledá se hlavně vhodné dávkování vitamínů C a E.<ref name="Campbell/Reece_855">Campbell/Reece 2006, str. 855</ref>

Minerální látky.

Minerální (anorganické) látky potřebné pro výživu živočichů jsou v podstatě chemické prvky, které přijímají heterotrofní organismy ve stravě. Do této skupiny nepatří chemické prvky obsažené v organických látkách; uhlík, vodík, dusík a kyslík.  Chemické prvky potřebují živočichové pro svoji výživu ve větším (hmotnostní prvky) nebo v malém množství (stopové prvky) a v živočišných organismech plní různé funkce; například vápník (Ca), fosfor (P) a fluor (F) jsou důležitou součástí zubů a kostí, draslík (K), chlór (Cl) a sodík (Na) udržují acidobazickou rovnováhu a hospodaření s vodou, zinek (Zn), měď (Cu), mangan (Mn) a molybden (Mo) jsou součástí enzymů, kobalt (Co) a selen (Se) jsou součástí vitamínů, jód (I) je důležitou součástí hormonu štítné žlázy, síra (S) je součástí některých aminokyselin, železo (Fe) je součástí hemoglobinu, hořčík (Mg) je důležitý při uvolňování energie z glukózy, chrom (Cr) je důležitý pro správný metabolismus cukrů a tuků, apod.

Zpracování potravy.

Organické látky, přijímané v podobě bílkovin, tuků nebo sacharidů nedovede živočich využít v podobě makromolekul a proto dochází ke štěpení (trávení) těchto vysokomolekulárních látek na jednodušší, které využívá organismus buď pro syntézu vlastních stavebních látek nebo k energetické výměně uvnitř buňky (ATP). Při příjmu a zpracování živin dochází ke komplexním změnám organických molekul, které tvoří metabolické dráhy. Jako celek se metabolismus zabývá hospodařením s materiálem a energetickými zdroji buňky. Některé metabolické cesty uvolňují energii tím, že rozloží složité molekuly na jednoduché sloučeniny. Tyto degradační procesy jsou označovány jako katabolické (rozkladné) dráhy. Hlavní katabolickou dráhou je buněčné dýchání, při kterém jsou glukóza a další sloučeniny přeměněny na CO a HO. Skladné anabolické dráhy naopak energii spotřebovávají ke stavbě složitých molekul s jednodušších. Příkladem anabolismu je syntéza proteinů z aminokyselin.<ref name="Campbell/Reece_88">Campbell/Reece 2006, str. 88</ref>  Aby mohly živiny přejít z trávicí soustavy do těla, jsou vstřebávány, převážně v tenkém střevě, kde střevní šťávy, žluč a enzymy ze slinivky břišní dokončují rozklad makromolekul a vzniklé jednoduché látky jsou pak přes střevní stěnu vstřebávány do krve. V lumenu tenkého střeva je dokončeno trávení sacharidů, bílkovin, nukleových kyselin a tuků. Další dva oddíly tenkého střeva: lačník a kyčelník slouží hlavně k vstřebávání vody. Vstřebávání vody dokončuje tlusté střevo, kde je zpětně získáno asi 90 % vody z trávicí soustavy. Nestrávené zbytky se v tlustém střevě zahušťují a jsou konečníkem vylučovány.<ref name="Campbell/Reece_863">Campbell/Reece 2006, str. 863-866</ref>

Lidská výživa.

Výživa lidí je závislá na konzumaci potravin v nezměněném nebo upraveném stavu. Mohou být rostlinného, živočišného nebo jiného původu. Zvláštní kategorie tvoří potraviny pro zvláštní výživu, doplňky stravy nebo potravními doplňky. Jejich kvalita může být vylepšována přídatnými látkami jako jsou barviva, konzervanty, emulgátory nebo sladidla, nebo i jinak obohacovány například vitamíny nebo stopovými prvky. Energetická hodnota potravin se obvykle vyjadřuje v kilokaloriích nebo joulech.

Zdravá výživa.

Zdravá výživa udržuje organismus v rovnováze čili v homeostázi. Aby se zabránilo chronickým chorobám, jako jsou například obezita, srdeční choroby, cukrovka nebo rakovina, je podle dat uvedených ve sborníku Světové zdravotnické organizace nutné, aby konzumované potraviny obsahovaly vyvážené množství živin, dostatečné množství vody, ale především ovoce a zeleninu. Zdravá výživa vyžaduje vyvážený příjem základních živin (bílkoviny, sacharidy a tuky), doplňkových živin (vitamíny, stopové prvky a vlákniny) a dostatečné množství vody, aby nenastala intoxikace organismu nadměrnou spotřebou určité látky. Množství výživy však záleží na individuálních předpokladech. Nízkovýživová strava je pak spojena s vyšší pravděpodobností rakoviny.

Zvláštní výživa.

Zvláštní výživa je nutná například při onemocnění, kdy je třeba zvýšit účinky léčby a pomoci léčebně ovlivnit stav těla a jeho tělesné procesy. Podobně jako může být nedostatečná výživa důvodem progrese nemoci, může být cílená nutriční intervence významným preventivním i léčebným faktorem. Energie získaná v potravě je využita k udržení homeostázy, a ta která není okamžitě využita, je ukládána v podobě glykogenu v játrech a ve svalech a také v podobě tuku. Pokud je strava energeticky chudá, trpí živočichové, včetně člověka podvýživou.<ref name="Campbell/Reece_869">Campbell/Reece 2006, str. 869</ref>

Výživa rostlin.

Většina rostlin jsou (foto)autotrofní organismy, které se udržují při životě příjmem oxidu uhličitého ze vzduchu a vody a výživných látek z půdy. Z těchto látek dokáží rostliny vyrábět fotosyntetickou asimilací organické látky. Důležitým předpokladem pro tento proces je světlo (většinou sluneční záření) a zelené barvivo (chlorofyl), které pohlcuje světlo a přeměňuje v chloroplastech světelnou energii na chemickou.<ref name="Campbell/Reece_195">Campbell/Reece 2006, str. 195</ref> Přežití všech rostlinných organismů závisí na vyváženém příjmu a výdeji vody buňkou. Rostlinné a jiné buňky, které mají pružné buněčné stěny, regulují přebytek vody zpětným tlakem (turgor) a při nedostatku vody se plazmatická membrána od buněčné stěny odtahuje, což se navenek projevuje sesycháním až odumřením (plazmolýza).<ref name="Campbell/Reece_153">Campbell/Reece 2006, str. 153</ref>

Výživné látky.

Rostliny potřebují k růstu devět makrobiogenních a minimálně osm mikrobiogenních prvků. Toto bylo zjištěno na základě rozboru chemického složení sušiny. Asi 95 % hmotnosti sušiny rostlin tvoří organické látky a jenom 5 % je tvořen látkami anorganickými. Většinu organické hmoty tvoří uhlovodíky, které rostlina přijímá v různých formách: Mezi osm základních mikroelementů patří: Mikroelementy fungují především jako katalyzátory a rostliny je vyžadují jenom ve velmi malém množství. Přesto může jejich nedostatek způsobit v porostech rostlin velké škody, například nedostatek hořčíku nebo železa způsobuje žloutnutí listů, což může rostlinu natolik oslabit, že přestane i růst a zahyne.

Úloha půdy.

Struktura a chemické složení půdy jsou vedle biogeografické polohy a podnebí nejhlavnějšími faktory, které určují, jestli se rostliny v daných podmínkách adaptují na minerálové složení a půdní typ, ať už se jedná o přírodní ekosystém či zemědělskou oblast. Na rozhraní půda-rostlina se odehrávají biochemické procesy, které podmiňují zachování mnoha ekosystémů na Zemi. V půdě se nachází částice různých velikostí, které vznikly rozdrobňováním matečné horniny a spolu s těmito částečkami tvoří půdní humus. Humus zabraňuje slepování jílovitých částic a je zodpovědný za drolivou strukturu půdy, díky které je v půdě zadržována voda a zároveň mají kořeny rostlin v porézní půdě k dispozici kyslík. Humus je rovněž rezervoárem minerálních látek, které postupně pronikají do půdy, zatímco mikroorganismy rozkládají organickou hmotu.

Kationtová výměna.

Mnoho půdních minerálů, zejména ty s pozitivním nábojem (kationty), jako např. draslík (K), vápník (Ca) a hořčík (Mg) jsou pomocí elektrostatických sil poutány k negativně nabitým částicím půdy. Avšak k tomu, aby kořeny rostlin mohly absorbovat výživné látky, musí dojít k jejímu uvolnění z vazby na částice, aby se staly pro rostlinu lépe dostupné. Kationty se stávají pro rostliny dostupnými v okamžiku, kdy jsou ve vazbě na jílové částice nahrazeny půdními vodíkovými ionty (H). Tato kationtová výměna je stimulována kořenovými vlásky, které vylučují H do půdního roztoku. Právě z tohoto důvodu je péče o půdní strukturu velmi důležitá. Záporně nabité anorganické látky (anionty), jako např. dusičnany (NO), fosforečnany (PO) a sírany (SO) mají tendenci k odplavování, protože se neváží na částice půdy příliš pevně a rostliny pak trpí jejich nedostatkem.<ref name="Campbell/Reece_770">Campbell/Reece 2006, str. 770-772</ref>

Symbióza a parazitismus.

Kořeny rostlin jsou součástí rozsáhlých podzemních společenstev, jako jsou například určité druhy hub a bakterií. Během dlouhého evolučního vývoje vznikl mezi kořeny rostlin a těmito organismy úzký symbiotický vztah jehož výsledkem je usnadnění získávání živin, z něhož těží obě strany. Dvěma nejdůležitějšími příklady symbiózy mezi rostlinami a jinými organismy jsou biologická fixace dusíku bakteriemi v hlízkách rostlin z čeledi bobovitých a symbiotické seskupení hub a rostlinných kořínků (mykorhiza).  Adaptační mechanismy pro zlepšení výživy rostlin jsou ale i takové, které mohou případnému hostiteli i škodit. Nazýváme je rostlinným parazitismem nebo rostlinným predátorstvím. Parazitické rostliny získávají živiny napojením na hostitelova vodivá pletiva, nebo nepřímo přes houbová vlákna mykorhizy a masožravé rostliny doplňují svou potřebu na minerální výživu vstřebáváním těl živočichů. Existuje ale i mnoho přechodných forem, jako například jmelí, které je zelené, a tedy schopné fotosyntézy, ale roste převážně na dubech a odčerpává mízu hostitelského stromu pomocí střebadel a doplňuje tím svoji výživu.<ref name="Campbell/Reece_775">Campbell/Reece 2006, str. 775-781</ref>

Výživa hub.

Houby jsou heterotrofní organismy, které přijímají živiny absorpcí. Svou potravu tráví prostřednictvím hydrolytických enzymů, které jsou vylučovány do potravy. Tyto enzymy se nazývají exoenzymy a jejich úkolem je rozkládat složité molekuly na jednodušší sloučeniny, které může houba vstřebat a dále využít. Schopnost vstřebávat živiny je bezprostředně spojená s funkcí, kterou mají houby v přírodě. Je to funkce saprofytů, parazitů a symbiontů. Houby a bakterie patří v přírodě mezi nejdůležitější dekompozitory, kteří zásobují ekosystémy anorganickými látkami. Tyto látky využívají rostliny i živočichové pro svoji výživu a bez jejich přítomnosti by živočichové i rostliny odumřeli, protože by se prvky, jako například uhlík a dusík nevracely zpět do svého koloběhu. Existují dokonce i přesvědčivá svědectví, že houby a živočichové se vyvinuli ze společného předka - prvoka a rozbory ribozomální RNA a proteinů ukazují, že houby jsou dokonce více příbuzné živočichům než rostlinám.<ref name="Campbell/Reece_631">Campbell/Reece 2006, str. 631</ref>

Mycelium.

Kromě kvasinek, které jsou jednobuněčné, jsou těla hub složena z drobných vláken, hyf, které vytvářejí mycelium. Mycelium (podhoubí) je shluk vzájemně propletených vláken, které slouží zejména houbám a některým bakteriím jako vyživující síť. Vlákna mohou být rozdělena septy (přepážkami) na jednotlivé buňky, nebo tato septa chybějí a celé mycelium je tvořeno jednou buňkou. Mycelium pronikající půdou se nazývá mycelium vegetativní a část nad půdou je mycelium vzdušné nebo reproduktivní. Symbiotické seskupení kořínků rostlin a houbových hyfů se nazývá mykorhiza. Rostlina poskytuje houbě vhodné prostředí pro život a zásobuje ji například sacharidy. Houbové hyfy zase zvyšují povrch kořenového systému rostliny, čímž se zvyšuje možnost absorpce vody.<ref name="Campbell/Reece_617">Campbell/Reece 2006, str. 617-628</ref>

Výživa prvoků.

V rámci protist neboli prvoků existuje mnoho rozmanitých způsobů výživy, než je tomu kdekoliv jinde u eukaryotických organismů. Většina protist má aerobní metabolismus a využívá mitochondrií k buněčnému dýchání. Někteří z nich obsahují chloroplasty a jsou fotoautotrofní a jiní zase absorbují organické látky nebo tráví potravu a jsou tedy heterotrofní. Patří sem i mixotrofní organismy, které kombinují fotosyntézu s heterotrofní výživou. Vedle kategorie protista patří do této říše i řasy a protista s absorpčním způsobem výživy podobné houbám. Většina protist žije ve vodním prostředí a je nepostradatelnou složkou mořských i sladkovodních potravních sítí. Nejznámější je fytoplankton, který je zodpovědný za produkci neméně poloviny celé fotosyntetické produkce organického materiálu a neuvěřitelnou hojnost a rozmanitost heterotrofních protist, prokaryot a živočichů. Zatímco u rostlin a živočichů jsou jednotlivé funkce rozděleny mezi celou řadu specializovaných buněk, každý jednobuněčný prvok je organismem stejně kompletním jako například jednotlivá rostlina nebo živočich. K protistům však řadíme nejen jednobuněčné a mikroskopické organismy, ale i některé vcelku jednoduché mnohobuněčné formy nebo obrovské organismy se složitou strukturou, jako například mořské řasy.<ref name="Campbell/Reece_548">Campbell/Reece 2006, str. 547-548</ref>

Nitrobuněčné trávení.

Na rozdíl od živočichů, kde obvykle probíhá většina trávicích procesů mimo buňky, tráví prvoci veškerou potravu uvnitř svých buněk (nitrobuněčně). Trávicím orgánem je potravní vakuola, kde je potrava pohlcována fagocytózou nebo pinocytózou. Potravní vakuola se sloučí s lyzozomem, který obsahuje hydrolytické enzymy a trávení pak probíhá v organele obalené membránou.  Celá řada rozmanitých druhů protist využívá k pohybu a získávání potravy panožky, například měňavky. Většina těchto organismů jsou heterotrofové, kteří se živí převážně bakteriemi, jinými protisty nebo odumřelou organickou hmotou. Patří sem i druhy symbiotické a parazitické. Většina měňavek žije volně a například měňavka úplavičná vyvolává u člověka amébní úplavici. Tyto organismy se šíří kontaminovanou pitnou vodou, potravinami nebo trávicím ústrojím.

Výživa prokaryot.

Způsob výživy prokaryot záleží na tom, jak jejich organismus získává z vnějšího prostředí energii a uhlík. Druhy, které získávají energii ze světla se označují jako fototrofní a druhy, které získávají energii z chemických látek jsou chemotrofní. Potřebuje-li prokaryotní organismus k životu pouze anorganickou sloučeninu CO označujeme jej jako autotrofní a heterotrofní prokaryota vyžadují pro výrobu organických látek nejméně jednu organickou živinu, například glukózu. Zkombinujeme-li tyto čtyři skupiny, dostaneme čtyři možné vztahy prokaryotních organismů k výživě: fotoautotrofní, chemoautotrofní, fotoheterotrofní a chemoheterotrofní.

Metabolismus dusíku.

Metabolismus dusíku (N) je u prokaryot příkladem rozmanitosti ve výživě. Dusík, který je nezbytnou složkou bílkovin a nukleových kyselin, dokáží prokaryota použít k látkové výměně z většiny dusíkatých látek. Některé chemoautotrofní bakterie v půdě, jako je například "Nitrosomonas" přeměňují amoniak (NH) na nitrity (NO) v oxidačním procesu nitrifikace. Tento proces probíhá ve dvou fázích; v první fázi se přeměňuje amoniak na dusitany (nitritace) a ve druhé fázi na dusičnany (nitratace):  Jiné druhy bakterií, "Pseudomonas" denitrifikují půdní nitrity (NO)nebo nitráty (NO) a navrací tím do atmosféry vzdušný dusík (N). Některé druhy nitrogenních bakterií žijí v symbiotickém vztahu s kořeny hospodářsky významných rostlin z čeledi bobovitých, jako jsou hrách, fazol, sója, podzemnice olejná, vojtěška nebo jetel. Na kořenech těchto rostlin se vyskytují hlízky složené z rostlinných buněk obsahujících bakterie rodu "Rhizobium". Symbiotický vztah mezi rostlinou a bakterií je vzájemně prospěšný. Bakterie dodávají rostlině dusík a rostlina zásobuje bakterie uhlovodíky. Z většiny amonných iontů vzniklých fixaci dusíku jsou přímo v hlízkách syntetizovány aminokyseliny, které jsou prostřednictvím xylému transportovány do stonků a listů.<ref name="Campbell/Reece_776">Campbell/Reece 2006, str. 776</ref>  Schopnost fixovat vzdušný dusík je zase jedinečnou vlastností některých sinic. Dochází při něm k přeměně vzdušného dusíku (N) na amoniak (NH). Tato jedinečná schopnost sinic umožňuje začlenit dusík do organických sloučenin a ve smyslu výživy jsou tak sinice nejsoběstačnějšími organismy ze všech. Příkladem metabolických schopností sinic je "Anabaena", která má buňky specializované na fixaci dusíku ze vzduchu, které se nazývají heterocysty. Jinou jedinečnou schopností prokaryot je využití vzdušného kyslíku k buněčnému dýchání, jak v aerobním tak i anaerobním prostředí.

Vnější prostředí a ekosystém.

Organismus je časově a prostorově ohraničený otevřený systém, který komunikuje s vnějším prostředím, na kterém je závislý; jak na neživých faktorech jako je například podnebí, teplota nebo světlo, tak i na vztazích mezi živými organismy navzájem jako například symbióza, parazitismus nebo predátorství. Uvnitř těchto systémů proudí živiny od primárních producentů (autotrofní organismy) přes primární konzumenty (býložravci) až k sekundárním konzumentům (masožravci) a tak cirkulují uvnitř celého ekosystému.

Biogeochemické cykly.

Po zániku organismu dochází činností dekompozitorů k navrácení atomů těchto prvků do atmosféry, vody a půdy a tím dojde k doplnění zdrojů anorganických látek, které rostliny a ostatní autotrofní organismy použijí k vytvoření nové organické hmoty. Tyto procesy, které probíhají mezi biotickými (živými) a abiotickými (neživými) složkami biotopu tvoří biogeochemické cykly. Většina živin je soustředěna ve čtyřech základních zdrojích, které dále posuzujeme zda jsou dostupné nebo nedostupné:  Obecný popis biogeochemických cyklů, které probíhají mezi těmito čtyřmi zdroji je znázorněn na obrázku vpravo, kde jsou šipkami znázorněny biologické a geologické procesy, díky nimž dochází k pohybu látek mezi jednotlivými zdroji. Rychlost s jakou jednotlivé prvky cirkulují v ekosystémech je závislá na rychlosti rozkladných procesů. Faktory, které tyto dekompoziční procesy ovlivňují jsou: teplota, přítomnost vody, přítomnost kyslíku (O), chemické složení půdy a v neposlední řadě i vliv člověka na ekosystémy a biosféru.<ref name="Campbell/Reece_1209">Campbell/Reece 2006, str. 1209</ref

Výživa je soubor biochemických procesů, kterými organismy přijímají organické a anorganické látky nezbytné pro svůj život z vnějšího prostředí. V širším slova smyslu se jako výživa označuje nauka o některých stránkách látkové výměny, zejména o příjmu živin, jejich účelu, přeměnách a využití.


Charakteristika.

V mírném pásu je čeleď známa především podle rodu violka, který je ale svým bylinným vzrůstem a morfologií květů v rámci čeledi výjimkou. Většina zástupců čeledi roste v tropech a jedná se o dřeviny, z nichž řada druhů ani nemá dvoustranně souměrné květy a violku ani vzdáleně nepřipomíná.

Popis.

Zástupci violkovitých jsou převážně keře, polokeře a stromy, v menší míře i liány (např. "Achietea") nebo byliny (violky, některé druhy rodu "Hybanthus"). Dřevo stromovitých zástupců je spíše měkké a světlé, kůra bývá hladká a bez prasklin. Listy jsou jednoduché, střídavé nebo vstřícné, řapíkaté nebo řidčeji téměř přisedlé, s nápadnými, vytrvalými nebo opadavými palisty. Čepel listů je celistvá nebo výjimečně zpeřeně členěná, celokrajná, pilovitá nebo vroubkovaná, se zpeřenou nebo výjimečně dlanitou žilnatinou.  Květy jsou oboupohlavné, pravidelné až silně dvoustranně souměrné, jednotlivé nebo v úžlabních, vrcholových nebo i kauliflorních (rod "Leonia") květenstvích různých typů, případně jednotlivé. Kalich je složený z 5 volných lístků, za plodu vytrvalý. Koruna je pětičetná. Korunní lístky jsou stejné nebo nestejné, volné nebo na bázi srostlé. U některých rodů s dvoustranně souměrnými květy včetně violek jsou květy otočené o 180° (resupinátní), s nejspodnějším korunním lístkem vakovitě vydutým nebo přeměněným v ostruhu. Tyčinek je 5 (výjimečně jen 3), nitky mohou být volné nebo srostlé do trubičky. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 (2 až 5) plodolistů, s jedinou komůrkou s paritální placentací a jednou čnělkou. V každém plodolistu je jedno nebo několik vajíček. Plodem je tenkostěnná nebo častěji kožovitá až dřevnatá tobolka pukající 3 (2 až 6) chlopněmi, řidčeji bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 1100 druhů ve 29 rodech. Je rozšířena po celém světě. Největším rodem je violka ("Viola"), kosmopolitní rod zahrnující přes 400 druhů, rozšířených v mírném pásu i v horských polohách tropů. Zbývající rody jsou až na výjimky (některé subtropické druhy "Hybanthus") tropické. Další velké rody jsou "Rinorea" (160 druhů) a "Hybanthus" (100 druhů). Tyto 3 největší rody zahrnují v klasickém pojetí asi 93 % všech druhů čeledi. V tropických deštných lesích rostou violkovité jako keře a menší stromy, zpravidla nedosahující korunního patra pralesa. Vyskytují se i v horských a mlžných lesích. Rod violka dosahuje největší druhové diverzity v jihoamerických Andách, kde některé druhy dosahují nadmořských výšek až okolo 6000 metrů a blíží se hranici věčného sněhu.  V Evropě je čeleď zastoupena pouze rodem violka. V květeně České republiky se celkově vyskytuje asi 23 druhů violek ("Viola"), některé další druhy jsou pěstovány jako zahradní rostliny a občas zplaňují.

Obsahové látky.

Violkovité nejsou z hlediska obsahových látek příliš prozkoumány a platí to zejména pro dřevnaté zástupce. U druhu "Hybanthus enneaspermus" byly zjištěny alkaloidy a saponiny. Violky obsahují různé prchavé sloučeniny, triterpeny aj. U některých violkovitých byla zjištěna akumulace různých kovů, zejména hliníku ("Allexis", "Amphirrhox"), niklu ("Hybanthus", "Rinorea", "Agatea deplanchei") a zinku (některé violky).

Ekologické interakce.

Květy většiny zástupců čeledi jsou opylovány hmyzem, zejména motýly, včelami a čmeláky. Některé violky z vysokých poloh And jsou opylovány drobnými mouchami. Jihoamerická popínavá violka "Viola arguta" má červené květy a je opylována pravděpodobně kolibříky. Část druhů tvoří v květech nektar, u některých však nektar chybí a opylovačům poskytují pouze pyl. U mnohých druhů violek se vyvíjejí mimo normálních květů i tzv. kleistogamické květy, které jsou drobnější a méně nápadné než normální květy, ani v největším rozkvětu se plně neotevírají a dochází v nich k samoopylení.  Tobolky řady druhů se otevírají explozivně a vystřelují semena až do vzdálenosti 2 metrů. Semena některých druhů violek a dalších zástupců čeledi (např. "Rinorea") jsou šířena mravenci, kteří je vyhledávají pro dužnatý výrůstek, nazývaný masíčko neboli karunkula. Semena jihoamerického druhu "Paypayrola grandiflora" jsou uzavřena v zářivě oranžovém míšku a jsou roznášena ptáky. Ptáci rozšiřují také semena tropických druhů s bobulemi. Semena některých violkovitých jsou šířena také vzduchem a vodou. Některé druhy rodu "Rinorea" mají na listech domatia, obývaná symbiotickými roztoči.

Taxonomie.

V klasických taxonomických systémech byla čeleď violkovité řazena do řádu violkotvaré ("Violales"), obsahujícího větší počet čeledí, z nichž některé byly v systému APG přesunuty spolu s čeledí violkovité do obsažného řádu malpígiotvaré ("Malpighiales").  Podle výsledků fylogenetických studií je nejblíže příbuznou skupinou čeleď mučenkovité ("Passifloraceae"), zahrnující v novém pojetí i čeledi "Malesherbiaceae" a "Turneraceae". Za bazální větev čeledi "Violaceae" je považován rod "Fusispermum". Rody "Rinorea" a "Hybanthus" jsou v současném pojetí parafyletické a čeká je taxonomická revize.  V současné taxonomii je čeleď "Violaceae" členěna do 3 podčeledí.

Význam.

Violkovité nemají velký ekonomický význam. Různé druhy a kultivary violek jsou oblíbenými zahradními rostlinami. Violka vonná je občas sbírána jako léčivá rostlina. Oddenky a kořeny "Hybanthus ipecacuanha" byly využívány jako náhražka hlavěnky dávivé ("Psychotria ipecacuanha"), používané v minulosti jako emetikum. Dávivý účinek mají i kořeny některých jiných rodů ("Anchietea", "Calyptrion"). Plody jihoamerického druhu "Leonia glycycarpa" jsou jedlé.

Seznam rodů.

"Afrohybanthus", "Agatea", "Allexis", "Amphirrhox", "Anchietea", "Calyptrion", "Cubelium", "Decorsella", "Fusispermum", "Gloeospermum", "Hekkingia", "Hybanthopsis", "Hybanthus", "Isodendrion", "Ixchelia", "Leonia", "Mayanaea", "Melicytus", "Noisettia", "Orthion", "Paypayrola", "Phyllanoa", "Pigea", "Pombalia", "Rinorea", "Rinoreocarpus", "Schweiggeria", "Scyphellandra", "Viola"

Violkovité ("Violaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to dřeviny i byliny s jednoduchými, střídavými nebo vstřícnými listy. Květy mohou být dvoustranně souměrné nebo pravidelné, uspořádané v květenstvích různých typů. Plodem je nejčastěji tobolka. Čeleď zahrnuje asi 1100 druhů ve 29 rodech. Je rozšířena po celém světě, s největším zastoupením v tropech. V České republice se stejně jako v celé Evropě vyskytuje pouze rod violka.


Život.

O životě svaté Rozálie toho není mnoho známo. Narodila se kolem roku 1130 na Sicílii do normanské šlechtické rodiny Sinibaldi. Rozálie pravděpodobně nejprve vstoupila do kláštera, ale klášterní život se jí údajně zdál být příliš pohodlný, proto se rozhodla odejít a žít jako poustevnice. Usadila se v jeskyni na Monte Pellegrino poblíž Palerma, kde také zemřela a byla pohřbena křesťany, kteří ji údajně uctívali už za jejího života.  V roce 1624 vypukla v Palermu morová epidemie. Podle legendy epidemie ustala poté, co byly ostatky svaté Rozálie přeneseny a pohřbeny v palermském dómu.

Kult.

Svatá Rozálie je patronkou Palerma a ochránkyní proti moru. Její svátek připadá na 15. červenec, kdy byla pohřbena. Dalším památným dnem Rozálie je 4. září, kdy údajně zemřela.  Rozáliin kult byl velmi rozšířen především v 17. a 18. století v Itálii a to hlavně na Sicílii, kdy se rozšířil prostřednictvím jezuitského řádu. Nesčetní poutníci vyhledávali poutní místo na Monte Pellegrinu (dodnes jedno z nejnavštěvovanějších poutních míst v celé Itálii). Také hrob v palermském dómě je dodnes navštěvován nesčetnými věřícími.  Rozáliin kult se dostal i do Čech a na Moravu. Je jí zasvěceno několik kapliček: hřbitovní kaple sv. Rozálie v Radnicích v Plzeňském kraji, další kaple se nachází v Roudnici nad Labem v Ústeckém kraji, v okrese České Budějovice je poutní kaple sv. Rozálie v Chlumci, v okrese Písek je poutní kaple zasvěcená svaté Rozálii v Bernarticích, barokní kostelík je také v Tuchoměřicích ve Středočeském kraji a kapličky sv. Rozálie v Uhřicích a Vážanech na Vyškovsku v Jihomoravském kraji. Kostel svaté Rozálie se nachází v Horních Věstonicích na Břeclavsku. Ve vsi Radostíně na Vysočině se začátkem září koná pouť sv. Rozálie u kapličky jí zasvěcené.

Zobrazování.

Rozálie je zobrazována jako poustevnice s nepokrytými vlasy, většinou v hnědém oděvu. Na hlavě má věnec bílých růží, v rukou často kříž a umrlčí lebku. Protože byla vzývána jako ochránkyně proti moru, často je znázorňována ve společnosti dalších morových patronů – Rocha, Šebestiána atd.

Svatá Rozálie (1130 – 4. září 1166) je křesťanská světice uctívaná zejména jako ochránkyně proti nakažlivým nemocem. Podle tradice se narodila na Sicílii do vysoce postavené rodiny. Žila klášterním, později asketickým životem v osamění. Když byly v roce 1624 nalezeny její ostatky, byly převezeny do Palerma, kde poté skončila morová epidemie.


Historie.

Do roku 1960 se jednalo jen o obyčejný les. V tomto roce ale spisovatel Seicho Matsumoto vydal román, v němž popisuje, jak lidé na toto místo odcházejí zemřít. To nastartovalo vlnu sebevražedných pokusů na tomto místě, kterým se japonské úřady snažily zabránit, nicméně odlehlý les o rozloze přibližně 35 km2 nebyly schopny policejní složky účinně hlídat. Proto jim na přístupových cestách pomáhají speciální hlídky a všude v lese visí cedule povzbuzující k životu a telefonní čísla na psychology.  Les se kvůli těmto skutečnostem celosvětově proslavil, jeho věhlas ještě prohloubil geolog Azusa Hayano, který o něm natočil krátký film. Jmenuje se příznačně: "Aokigahara - les sebevrahů".

Sebevraždy.

Les Aokigahara je po mostě Golden Gate druhým nejoblíbenějším cílem sebevrahů. Statistiky se liší, ale do roku 1988 zde bylo ročně zaznamenáno kolem třiceti sebevražd.  V roce 2003 zde bylo nalezeno 105 těl a byl tak překonán rekord sedmdesáti osmi těl za rok v roce 2002. V roce 2010 bylo odhadnuto, že se zde pokusilo o sebevraždu 200 lidí, z čehož 50 lidí sebevraždu skutečně spáchalo.v roce 1990 zde bylo nalezeno 102 obětí. Sebevražd přibývá v březnu, v době daňových přiznání. Od roku 2011 je nejčastějším způsobem sebevraždy oběšení nebo spolykání prášků. V posledních letech místní úřady přestaly zveřejňovat statistiky a čísla, aby tak lesu snížily spojitost se sebevraždami.  Vysoká míra sebevražd vedla úřady k tomu, aby ke vstupu do lesa umístily ceduli, která lidi vyzývá, aby vyhledali odbornou pomoc.  Roční hledání těl jsou prováděna policií, dobrovolníky a novináři od roku 1970.  Říká se, že za popularitu les vděčí románu Kuroi Jukai (Black Sea of Trees) od spisovatele Seichō Matsumoto z roku 1960. Nicméně historie lesa Aokigahara předchází vydání románu a místo bylo se smrtí spojováno už dávno předtím.

Poloha.

"Les sebevrahů" najdeme v oblasti Minamitsuro na úpatí hory Fudži. Nejbližším orientačním bodem je jezero Šódži, jedno z pěti jezer v okolí hory. Nebezpečí lze spatřit v tom, že se les nachází nedaleko významných silnic směřujících do velkých měst Tokio a Jokohama.

V kultuře.

Les byl inspirací pro vznik několika filmů, včetně japonského dramatu "Aokigahara" (2012), amerického dramatu "The Sea of Trees" (2015) a amerického hororu "Les sebevrahů" (2016). Velšský hudebník a skladatel John Cale se lesem inspiroval k napsání písně „Nookie Wood“ ze svého alba "Shifty Adventures in Nookie Wood".

Aokigahara (japonsky 青木ヶ原) je les na severozápadním úpatí hory Fudži v Japonsku. Les má historickou spojitost s démony z japonské mytologie a je velmi oblíbeným cílem sebevrahů. Jen v roce 2002 bylo zaznamenáno 78 sebevražd, což les činí druhým místem s největším počtem sebevražd hned po Golden Gate Bridge v Kalifornii. Od roku 1970 pročesává každoročně les speciální jednotka hledající těla sebevrahů. Ty pak tito lidé z řad dobrovolníků pomohou i pohřbít.


Historie.

Počátky.

Území města bylo pravděpodobně osídleno již kmenem Nerviů a později Římany. Mělo výhodnou strategickou polohu blízko řeky Zenne. Název "Filfurdo" se poprvé objevuje v dokumentu z roku 779, kterým Pipin Prostřední postoupil toto území opatství Chèvremont blízko Lutychu. Název pravděpodobně znamenal „vila u brodu“.

Středověk.

Ve 12. století městečko začalo růst a stalo se předmětem mocenských zájmů brabantských vévodů a pánů z Grimbergenu. Již roku 1192 mu brabantský vévoda Jindřich I. udělil listinu práv, zejména proto, aby si zajistil podporu jeho obyvatel proti mocným Flandrům. Díky právu vybudovat hradby a vyvážet zboží město zaznamenalo výrazný ekonomický růst, založený zejména na výrobě lněných tkanin. Ve 14. století se Vilvoorde díky poloze na řece Zenne stalo důležitým vojenským centrem a mohlo soupeřit s Bruselem a Lovaní o pozici nejvýznamnějšího města v Brabantsku.

Od 15. století.

Od 15. do 19. století město prožívalo období úpadku, zejména kvůli konkurenci Bruselu, krizi textilního průmyslu, epidemiím a důsledkům politických a náboženských válek.  S nástupem průmyslové revoluce na konci 18. století začalo další období hospodářského růstu. Město těžilo z blízkosti Bruselu a z dobré dopravní infrastruktury – kolem roku 1830 byly prohloubeny kanály a roku 1835 město získalo železniční spojení. Středověké budovy začaly brzy ustupovat novým stavbám, např. městskou radnici z roku 1489 nahradila neoklasicistní budova.  Ve 20. letech 20. století byl znovu rozšířen a prohlouben kanál, lemovaný novými průmyslovými zónami, a byl vybudován přístav pro nákladní lodě. Vilvoorde se stalo (a dodnes je) jednou z největších průmyslových oblastí v okolí Bruselu a počet obyvatel města se za posledních 150 let zpětinásobil. V poslední době měly na město těžký dopad ekonomické krize, zejména v roce 1997, kdy zde automobilka Renault zavřela továrnu. Na začátku 21. století je hospodářství města založeno zejména na sektoru služeb.

Vilvoorde je belgické město v provincii Vlámský Brabant. Podle údajů z 1. ledna 2015 má Vilvoorde 41 097 obyvatel. Jeho rozloha činí 21,47 km2 a hustota zalidnění je 1913 obyvatel na km2. Součástí obce Vilvoorde je bývalá obec Peutie.


První skupina.

První skupina, kterou tvořily jednotky "Tátra", "Balaton", "Csepel", "Lika", "Triglav", "Orjen", byla postavena v loděnici Danubius & Ganz v letech 1912–1914. Z těchto lodí byly za války ztraceny plavidla "Triglav" a "Lika", které při nájezdu na Drač dne 29. prosince 1915, odkud se v té době evakuovaly poražené srbské jednotky, najely na minu. "Lika" se potopila okamžitě, zatímco "Triglav" se ostatní lodě pokusily odvléct a potopily ho až poté, co se na bojišti objevily mnohem silnější lodě Dohody.  Ostatní lodě musely být v roce 1920 předány Itálii. "Zenson" (ex "Balaton") a "Fassano" (ex "Tátra") byly vyřazeny v roce 1923, "Muggia" (ex "Csepel") v roce 1929 ztroskotala a "Pola" (ex "Orjen", od roku 1931 "Zenson") byla vyřazena v roce 1937.

Druhá skupina.

Na první šestici mělo navázat dalších šest jednotek druhé skupiny, ale jejich stavba byla na počátku světové války zrušena.

Třetí skupina.

Pod vlivem ztrát utrpěných za světové války bylo roku 1916 přikročeno k realizaci třetí skupiny, kterou tvořila čtveřice "Triglav II", "Lika II", "Dukla" a "Uzsok". Dvě z lodí nesly jména svých, mezitím ve válce ztracených, sesterských plavidel.  Po skončení války si i tato plavidla rozebraly země Dohody. "Dukla" připadla Francii, která loď pod názvem "Matelot Leblanc" používala do roku 1936. "Triglav II", "Lika II" a "Uzsok" po válce připadly Itálii, které byly používány až do konce 30. let. "Grado" (ex "Triglav II") byl vyřazen v roce 1937, zatímco Corttellazo (ex Lika II) a "Monfalcone" (ex "Uzsok") v roce 1939.

Konstrukce.

Plavidla poháněly dvě parní turbíny typu AEG-Curtis, roztáčející dva lodní šrouby. Páru jim dodávalo šest kotlů Yarrow (z nichž čtyři používaly jako palivo naftu a dva mohly vedle nafty topit i uhlím). Výzbroj tvořily dva kanóny Škoda 100 mm o délce hlavně 50 ráží (stejné nesly i křižníky třídy "Novara") rozmístěné po jednom na přídi a zádi, které doplňovalo šest 66 mm kanónů umístěných po jednom po stranách trupu a jeden 7,8 mm kulomet. Na zádi byly mezi komíny a zadním 100mm kanónem umístěny dva páry 450mm otočných torpédometů.

Třída Tátra byla nejmodernější třída torpédoborců Rakousko-uherského námořnictva z doby první světové války. Tvořilo ji celkem deset jednotek, postavených ve dvou skupinách (respektive třech, ale druhá skupina nebyla realizována), přičemž třetí skupina byla označená jako (tj. náhrada za "Triglav") a bývá někdy považována za samostatnou třídu.


Teorie.

Charakteristické vlastnosti.

Molekulové orbitaly.

Pearsonova teorie se doplňuje s teorií molekulových orbitalů, resp. HOMO/LUMO. Energetický rozdíl mezi HOMO/LUMO orbitalem je u komplexu složeného z SA a SB nižší, než u "tvrdých" analogů-

Důsledky na vlastnosti a aplikace.

Sulfanová srážecí metody kvalitativní analýzy kationtů.

Tradiční kvalitativní metoda analýzy kationtů je založena na rozpustnosti, resp. nerozpustnosti sulfidů kovů a jejich následných reakcích.  V prvním kroku (pro vysrážení kationtů I. třídy) se roztok sráží s roztokem kyseliny chlorovodíkové. Chloridový anion je tvrdší zásadou, než sulfidový anion (má menší poloměr) a vysráží proto tvrdší Lewisovy kyseliny (které by se srážely i se sulfanem; v prvním kroku je ale chceme oddělit, aby "nestínily" kationty II. třídy). Mezi tyto tvrdší kyseliny počítáme Ag, Pb Hg.  Sulfanová voda, s níž analyty následně reaguje, obsahuje sulfidový anion, který je měkkou zásadou (SB) a sráží proto kationty měkčí, než kationty I. třídy. Konkrétně jde o kationty Bi, Cd, Cu, Hg, As, As, Sb, Sb, Sn, Sn. Je zřejmé, že vyšší náboj znamená nižší tvrdost.  Od II. třídy tvrdost Lewisových kyselin stoupá, a to až k V. třídě kationtů, která zahrnuje Mg, Li, Na, K a NH. Zvláště kationty alkalických kovů platí za tvrdé kyseliny (HA), které jsou velmi dobře solvatovány vodou (hydratovány) a jejich soli jsou proto dobře rozpustné. Tyto ionty se rozlišují plamennými zkouškami.

Goldschmidtova geochemická klasifikace prvků.

Švýcarsko-norský geochemik Victor Goldschmidt (1888-1947) publikoval v roce 1937 klasifikaci prvků periodické tabulky, které rozdělil na litofilní, siderofilní, chalkofilní a atmofilní.  Litofilní prvky vykazují silnou afinitu ke kyslíku, vyskytují se v silikátových minerálech, případně jako halogenidy. Litofilní prvky tedy tvoří kationty, které považujeme za tvrdé Lewisovy kyseliny (HA). Ty se vážou s kyslíkem jakožto π-donorem.  Chalkofilní prvky mají silnou afinitu k síře; tvoří s ní sulfidy. Oproti litofilním prvkům jsou jejich kationty měkčími kyselinami.  Pomocí konceptu HSAB můžeme vysvětlit, proč se vápník vyskytuje v litosféře jako síran nebo uhličitan (HA-HB, neboť anionty kyslíkatých solí obsahují atomy kyslíku sloužící jako donoři π-elektronů), olovo jako sulfid a zlato jako tellurid anebo ryzí (elementární zlato je nejměkčí kyselinou, což je dáno velikostí, elektronovou strukturou i nulovým nábojem).

Rozpustnost ve vodě.

Voda rozpouští látky, které disponují alespoň jednou "tvrdou" částí. Například sulfid olovnatý není rozpustný ve vodě (sulfidový anion je měkčí zásadou než oxidový anion; olovnatý kation je měkkou Lewisovou kyselinou). Sulfid sodný ale rozpustný ve vodě je, protože sodný kation je tvrdou Lewisovou kyselinou, kterou voda dobře solvatuje.

Barevnost solí.

Absorpce záření je u komplexů způsobena vnitřními elektronovými přechody o konkrétní energetické hodnotě. Pokud absorbovaná energie odpovídá vlnové délce v oblasti viditelné části spektra (380 až 770 nm), jsou komplexy barevné.  Sůl tvořená SA-SB je tmavší než její "tvrdý" analog. Příkladem může být oxid olovnatý PbO (SA-HB), respektive sulfid olovnatý. (SA-SB). Zatímco PbO je žluto-oranžová látky, PbS je černý.

Katalytické jedy.

Jako katalyzátory se často užívají elementární kovy (platina, nikl ad.), tedy velmi měkké Lewisovy kyseliny (mají nulový náboj). Jako katalytické jedy proto fungují měkké Lewisovy zásady, např. sulfidy. Kovy s nimi zreagují.

Popis vazby mezi ligandy a centrální částicí v koordinační chemii.

Teorie HSAB dobře popisuje výběr ligandů k centrálním částicím v komplexních (koordinačních) sloučeninách. Obecně platí, že centrální částice (atom přechodného kovu, případně jeho kation) je Lewisovou kyselinou a ligandy pak zásadami. Stabilní jsou takové komplexy, v nichž se váže tvrdá Lewisovou kyselina s tvrdou Lewisovou zásadou (a měkká s měkkou).

Chemická tvrdost.

V roce 1983 Pearson společně s Robertem Parrem rozšířil dosud kvalitativně orientový koncept HSAB o kvantitativní aspekt prostřednictvím nové veličiny nazvané chemická tvrdost (η). Chemická tvrdost je úměrná druhé derivaci celkové energie systému.

HSAB je akronym pro "hard and soft (Lewis) acids and bases" (teorie tvrdých a měkkých, kyselin a zásad). Tato teorie bývá někdy nazývána Pearsonův koncept kyselin a zásad, fakticky ale jen rozšiřuje Lewisovu teorii kyselin a zásad. Teorie HSAB se hojně používá v chemii pro vysvětlení stability chemických sloučenin, rozpustnosti nebo reakčních mechanismů. Přívlastek "tvrdý" znamená, že daná částice je malá, má vysoký náboj (kritérium náboje se vztahuje zejména ke kyselinám, k zásadám jen v menší míře), a je slabě polarizovatelná. "Měkký" naopak znamená velký poloměr, malý náboj a velkou polarizaci.


Rozšíření.

Areál kadidlovníku pravého má dvě, mořem od sebe oddělené arely. Prvá je asijská, leží na jihu Arabského poloostrova v hraničním území sultanátu Omán (oblast Dafár) a republiky Jemen (oblast Mahra). Druhá africká, oddělená od prvé Adenským zálivem, leží na Africkém rohu v horách severovýchodního Somálska.

Ekologie.

Stanoviště těchto nevysokých stromů jsou řídké lesíky a křovinami porostlé, suché, kamenité svahy po okrajích vádí v polopouštích, které mnohde přecházející až v poušť. Oblasti jsou ovlivňovány letním monzunem, který sice nepřináší srážky, ale chladné vlhké vzdušné proudy; vznikající mlha kondenzuje a stromům nahrazuje chybějící vláhu nedodanou deštěm. Stromy rostoucí v oblastech s deštěm dávají pryskyřici horší jakosti.  Dřevina upřednostňuje skalnaté, dobře odvodněné, na vápno bohaté půdy. Roste až do nadmořské výšky 1200 m. Stromy ulpívají na kamenech pomoci rozšířené báze kmene, která mnohé balvany přímo objímá a strom se tak stabilizuje i na strmých skalách, jedinci rostoucí na rovné půdě toto rozšíření nemají. Ploidie druhu je 2n = 22.

Popis.

Nevysoký, poloopadavý strom vysoký 1,5 až 8 m se štíhlým, většinou až v horní části rozvětveným kmenem. Někdy má kmínků více a vytváří jen pár metrů vysoký keř. Jeho křivolaké větve vytvářejí u stromu plochou deštníkovitou korunu. Kůra kmene je světle hnědá a její svrchní vrstva je tenká, jako by papírová. Pod ní je červenohnědě zbarvená vrstva nasycená klejopryskyřicí.  Větve jsou na koncích střídavě porostlé tmavě zelenými, lichozpeřenými, krátce řapíkatými, v obryse obkopinatými, 10 až 25 cm dlouhými listy se šesti až devíti páry lístků. Lístky bývají eliptické či kopinaté, dlouhé 5 až 8 cm a široké 2 až 4 cm, u báze široce klínovité nebo uťaté, na vrcholu tupě špičaté a po obvodě zvlněné nebo vroubkované. Na lícní straně jsou olysalé a na rubové chlupaté, mnohem světlejší a mají vyniklou žilnatinu.  Květy jsou oboupohlavné, bílé, mají krátké stopky a jsou sestaveny do hroznů, které skládají laty dlouhé 6 až 26 cm s drobnými listeny. Pětičetné květy mají drobný kalich s lístky 3 mm dlouhými a korunu s krémově bílými lístky dlouhými 5 mm. V květu je 10 tyčinek s prašníky a ze tří plodolistů srostlý svrchní semeník s jednoduchou čnělkou, který je obklopený žlutým kruhovitým valem s nektarem.  Plod je trojboká, pukající, dvou až trojpouzdrá tobolka hruškovitého tvaru dlouhá asi 10 mm. V každém oddílu má jedno drobné, ploché, čtyřrohé semeno s křídlem. Stromy se samovolně rozmnožují semeny, uměle se s úspěchem zkouší vegetativní množení řízkováním.

Význam.

Kadidlovník pravý se pěstuje výhradně pro kadidlo, což je odedávna ceněný produkt, používalo se jako obětina bohům již ve Starověkém Egyptě i v antickém Římě. Pálením kadidla na rozžhaveném dřevěném uhlí vzniká vonný dým, který v chrámech a na posvátných místech navozuje slavnostní atmosféru. Tento rituál používaný ve starověku východními náboženstvími převzala později i západní náboženství a v křesťanských chrámech slouží kadidlo k vykuřování dodnes. Používá se stále také v aromaterapii, uklidňuje nervy, pomáhá při stavech úzkosti a při nervozitě, podporuje hojení ran, preventivně působí proti stárnutí pokožky atd.  Vytékající exsudát je chemicky oleo-gumová pryskyřice obsahující přibližně 27-35 % polysacharidu, 5-7 % vysoce aromatického esenciálního oleje a dalších 60-70 % jsou terpeny, které mu propůjčují specifickou vůni. Důležitou složkou jsou triterpenické kyseliny označované jako "boswellové", vyznačující se hlavně silným protizánětlivým účinkem, což vysvětluje jeho užívání v arabské lidové medicíně již od starověku a dávající pověst všeléku.

Sběr pryskyřice.

Každý strom je cenný majetek osoby, rodiny nebo nějakého společenstva a jen oni mají výhradní právo na sklizeň. Pro sběr pryskyřice se využívají stromy starší než tři či čtyři roky. Po naříznutí kmene a nebo větve a odstranění kousku kůry vytéká z rány mléčně bílá tekutina, která na vzduchu tuhne ve světle žluté kapkovité útvary. Asi po deseti dnech se polotuhá pryskyřice sbírá z kamenité země nebo seškrabává z kůry a nechává se dále ztuhnout; zacelená rána se přitom znovu otevře a pryskyřice vytéká. Toto zranění se obnovuje asi třikrát za sebou a v půlročních intervalech se vše opakuje. Polotuhá pryskyřice je křehká, lehce rozlomitelná prsty a při žvýkáni utvoří plastickou hmotu, chutná mírně nahořkle, ztuhlá pryskyřice se zařazuje do stupně kvality hlavně podle opacity. Strom vyprodukuje 2 až 3 kg pryskyřice ročně, nejvíce se jí vyváží ze Somálska.

Ohrožení.

Pro stromy je za snesitelné považováno asi 5 odběrních míst z kterých se pryskyřice získává. Pro co největší okamžitý zisk jsou některé stromy nařezávány i na 20 místech, takové už ani nekvetou, nemají žádné přírůstky a pomalu usychají. Listy stromů rostoucích na dostupném místě bývají také spásány dobytkem i velbloudy. Proto je podle IUCN považován kadidlovník pravý za téměř ohrožený druh.

Kadidlovník pravý ("Boswellia sacra") je poloopadavá, suchomilná dřevina rostoucí na Blízkém východě. Nařezáním kůry se získává pryskyřice, která po výtoku na vzduchu tuhne do podoby drobných hrudek, známých jako pravé kadidlo. Je jedním z asi 15 druhů rodu kadidlovník a je o něm známo, že produkuje kadidlo nejvyšší jakosti.


Životopis.

Philip Livingston narozený v Albany v New Yorku 15. ledna 1716 byl čtvrtý přeživší syn Philipa Livingstona (1686–1749), 2. lorda of the manor (titul vlastníka panství) a Catherine Van Brugh Livingston, dcery starosty Albany Pietera Van Brugha. Spolu se svým bratrem Williamem Livingstonem (1723–1790) vyrostl v Albany a rozdělil svůj čas mezi rodný Albany Townhouse a Manor House v Linlithgo u řeky Hudson.

Kariéra.

V roce 1737 Philip absolvoval na Yale a vrátil se do Albany pokračovat v kariéře obchodníka u svého otce. Vlivem svého otce získal také stáž v místní správě v Albany. Poté se usadil v New Yorku a pokračoval v obchodování, dovážel cukr ze Západní Indie. Během války krále Jiřího (1744–1748), Livingston velmi zbohatl. Spekuloval v oblasti nemovitostí a obchodu s otroky. Měl kamenný městský dům na Duke Street na Manhattanu a také čtyřicetiakrový statek na Brooklyn Heights. Jako obchodník pracoval do roku 1762.  Livingston pomohl založit Columbia College, nejstarší část Columbia University a v roce 1754 pomohl zorganizovat New York Public Library. V roce 1770 založil první obchodní komoru a v roce 1756 byl prezidentem a zakládajícím členem St. Andrew's Society, první dobročinné organizace v New Yorku. Byl také jedním z prvních ředitelů New York Hospital.

Livingston politik.

V roce 1754 byl delegátem na Albany Congress. Tam se připojil k delegátům dvanácti dalších kolonií, aby jednali s domorodými Američany a diskutovali o společných plánech pro řešení francouzsko-indiánské války (1754–1763). Livingston se stal aktivním propagátorem úsilí o získávání a financování vojáků pro válku. Vzhledem k svému majetku byl jedním z předních investorů kolonie.  Od roku 1763 do roku 1769 působil jako člen zemského sněmu zástupců a v roce 1768 jako jeho mluvčí. V říjnu 1765 se v New Yorku zúčastnil Stamp Act Congressu, známého také jako Continental Congress of 1765. Výsledkem setkání byl první formální protest k Briánii, což byla předehra americké revoluce. Připojil se k výboru Committee of Correspondence v New Yorku a pokračoval v komunikaci s představiteli dalších kolonií.  Když New York v roce 1775 založil New York Provincial Congress, stal se jeho prezidentem. Byl zvolen delegátem kontinentálního kongresu. Jeho bratr William, prominentní právník v New Jersey, byl delegátem kontinentálního kongresu od roku 1774 do června 1776. V červenci 1775 podepsal Philip Olive Branch Petition, který byl konečným pokusem dosáhnout porozumění s korunou. Stejně jako mnozí z prvních vlastenců, zpočátku neobhajoval úplné odloučení od Anglie, ale nakonec se přidal na stranu revoluce pro opatření, která Britové ukládali kolonistům. Když Britové okupovali New York, Philip a jeho rodina uprchli do Kingstonu v New Yorku, kde měli další sídlo.  Po bitvě na Long Islandu se Washington a jeho důstojníci setkali v Philipově rezidenci v Brooklynu a rozhodli se ostrov evakuovat. Britové následně použili dům Philipa Livingstona jako kasárna a jeho rezidence v Brooklynu jako nemocnice Royal Navy.  Po přijetí nové ústavy státu New York byl v roce 1777 jmenován do senátu státu New York, zatímco nadále pracoval v kontinentálním kongresu. Livingston trpěl vodnatelností a jeho zdraví se zhoršilo v 1778.

Smrt.

Livingston náhle zemřel při účasti na šestém zasedání Kongresu v Yorku v Pensylvánii a je zde pohřben na hřbitově Prospect Hill Cemetery. Livingston byl presbyterián a zednář. Když Livingston zemřel, jeho majetek nestačil ke splacení jeho dluhů a jeho vykonavatelé se vzdali správy panství.

Philip Livingston (15. ledna 1714, Albany – 12. června 1778, Pensylvánie) byl americký obchodník a státník z New Yorku. V říjnu roku 1774 zastupoval New York na prvním Kontinentálním kongresu, kde upřednostňoval uvalení ekonomických sankcí na Velkou Británii jako způsob nátlaku na britský parlament, aby zrušil zákon Intolerable Akt (trestní zákony schválené britským parlamentem v roce 1774 po „Boston Tea Party“ (Bostonské pití čaje). Byl také delegátem druhého kontinentálního kongresu v letech 1775–1778 a signatářem Deklarace nezávislosti.


Historie.

Masové vraždění polských velitelů, politiků, umělců, aristokratů, inteligence a lidí podezřelých z možné protinacistické aktivity bylo vnímáno jako preventivní opatření k rozptýlení polského odporu. Chtěli tak zabránit vzpouře Poláků během plánované německé invaze do Francie. Tato protipolská kampaň byla připravena Hansem Frankem, velitelem generálního gouvernementu, a byla také projednána se sovětskými úředníky během řady tajných konferencí gestapo-NKVD.  První odstranění polské inteligence proběhlo brzy po německé invazi do Polska, která trvala od podzimu 1939 do jara 1940. Operace Intelligenzaktion byl plán na odstranění polské inteligence a polské vedoucí třídy realizovaný Einsatzgruppen a Selbstschutz. Následkem této operace bylo zabito 60 000 polských šlechticů, učitelů, podnikatelů, sociálních pracovníků, duchovních, soudců a politických aktivistů v 10 regionálních akcích. Intelligenzaktion pokračovala německou AB-Aktion v Polsku. Lidé byli zatčeni v souladu s "říšským seznamem nepřátel" - Sonderfahndungsbuch Polen, který byl připravený před válkou členy německé menšiny žijící v Polsku ve spolupráci s německou výzvědnou službou.  Před akcí, na konci roku 1939 a na začátku roku 1940, většina polských profesorů, intelektuálů, spisovatelů, politiků, učitelů a dalších členů elity polské společnosti byla krátce zatčena gestapem. Frank konečně 16. května 1940 přijal a schválil "Ausserordentliche Befriedungsaktion". V následujících týdnech německá policie, gestapo, SD (Sicherheitsdienst) a jednotky wehrmachtu zatkli zhruba 30 000 Poláků ve velkých polských městech jako Varšava, Lodž, Lublin a Krakov. Internovaní byli drženi v řadě věznic včetně neslavného Pawiaku, kde byli předmětem brutálních výslechů nacistických úředníků. Po čase stráveném ve věznicích ve městech Varšava, Krakov, Radom, Kielce, Nowy Sącz, Tarnov, Lublin nebo Wiśnicz byli uvěznění Poláci převezeni do německých koncentračních táborů, především do nově otevřeného tábora v Osvětimi, Sachsenhausenu a Mauthausenu. Přibližně 3 500 členů polské inteligence bylo zavražděno v masových vraždách ve vesnici Palmiry nedaleko Varšavy, ve Firlej, Wincentynów nedaleko města Radom a v Bliżynském lese nedaleko města Skarżysko-Kamienna.  Mezi zavražděnými byli Maciej Rataj, Stefan Bryła, Tadeusz Tański, Mieczysław Niedziałkowski a Janusz Kusociński. Akce byly zahájeny v podobném rozsahu i na jiných polských územích připojených nacistickým Německem.. Podle mnohých historiků, včetně Normana Daviese, byla akce proti polským vůdcům koordinována orgány Sovětského svazu, které ve stejné době spáchaly masové vraždy 22 000 polských důstojníků v Katyńi i na dalších místech.  Aktivní pronásledování polských intelektuálů pokračovalo až do konce války. Přímým pokračováním AB-Aktion byla německá kampaň na východě, která začala po invazi Německa do SSSR. Mezi nejvýznačnější masové popravy polských profesorů patří masakr lwówských profesorů, ve kterém bylo zavražděno přibližně 45 profesorů z univerzity ve městě Lwów společně s jejich rodinami a hosty. Mezi zavražděnými byli Tadeusz Boy-Żeleński, bývalý polský premiér Kazimierz Bartel, Włodzimierz Stożek a Stanisław Ruziewicz. Tisíce dalších zahynuly při masakru v Ponarech, v německých koncentračních táborech a ghettech.

Následky.

Po válce bylo mnoho lidí zodpovědných za organizaci AB-Aktion postaveno před Norimberský soud. Nicméně většina odpovědných německých velitelů byla buď zabita nebo zmizela během války. Přesné počty obětí, data poprav a příčiny smrti polských představitelů inteligence v německém zajetí jsou často napadené jinými evropskými historiky, kteří odmítají podobnost s Katyňskými masakry.

AB-Aktion (Außerordentliche Befriedungsaktion) byla nacistická německá kampaň během druhé světové války zaměřená na odstranění intelektuálů a vyšších vrstev společnosti polské národnosti. Na jaře a v létě roku 1940 bylo v Německem okupovaném Polsku zatčeno nacistickými představiteli více než 30 000 Poláků. Kolem 7 000 velitelů, profesorů, učitelů a duchovních (označených jako pachatelé trestní činnosti) bylo následně povražděno na různých místech včetně lesa v Palmiry. Ostatní byli převezeni do německých koncentračních táborů.