Život.

Filip IV. se narodil 14. října 1542 ve Weilburgu do rodiny Filipa III. a jeho třetí manželky "Amalie von Isenburg-Büdingen" jako druhorozený syn. Měl dvě sestry, Otýlii a Annu Amálii, a staršího bratra Albrechta. Spolu s bratrem byli na zámku Neuweilburg vychováváni a vzděláváni k protestantské víře. Jejich učitelem byl Kasper Goltwurm. Filip byl později studentem i na Jenské univerzitě a krátce tam byl rektorem.

Hrabata Nasavsko-weilburská.

Dne 4. října 1559 Filipův otec zemřel. Bratři Albrecht a Filip tak zdědili hrabství Nasavsko-weilburské. Protože ale Filipovi bylo teprve šestnáct let, regentem za ně oba byl jejich strýc Jan († 1574), člen Walramské linie. Bratři zpočátku vládli společně, ale velký dluh, který po sobě zanechal jejich otec, jim neumožňoval příliš jednat. Přesto se jim povedlo finanční situaci hrabství zlepšit. Dne 15. května 1561 si bratři rozdělili území. Albrecht získal okres Weilburg a místní zámek, Filip zase okres Neuweilnau i se zámkem, na kterém byli vychováváni. Největší část území a dluhy ale zůstali jako společný majetek. Filip se tedy přestěhoval na zámek Neuweilnau, který sloužil jako rezidence i jeho otci. V letech 1564 a 1566 zámek rekonstruoval.  Dne 9. dubna 1563 se Filip oženil s "Erikou von Manderscheid-Blankenheim". Měli spolu pouze dceru Amálii, která se později provdala za hraběte Jiřího Nasavsko-Dillenburského.  V letech 1567 a 1568 Filip několikrát navštívil Viléma I. Oranžského a podílel se i na přípravě nizozemské revoluce, vedené proti Fernandu Álvarezovi de Toledo. Nicméně, akce se nezdařila a skončila potlačením španělskými armádami.  Roku 1570 napsal Jan III., bývalý regent za oba bratry, poslední vůli. V té jmenoval Albrechta a Filipa svými nástupci. Jan totiž neměl mužského potomka a chtěl zajistit, aby hrabství zůstalo v rukou Walramské linie. Již roku 1571 Filip převzal část Janových pozemků a přesunul svoji rezidenci do Saarbrückenu. Ještě toho roku si Albrecht s Filipem rozdělili část weilburského hrabství, které bylo společným majetkem. Společně také uzavřeli několik smluv s hesenskými lankrabaty. Roku 1572 se Filipovi podařilo sekularizovat opatství svaté Marie v Rosenthalu. S tímto opatstvím měl celý rod blízký vztah, jelikož tam byl pohřbený Adolf Nasavský, který se stal římskoněmeckým králem. Roku 1572 Filip zboural starý hrad Wanborn a místo něj postavil lovecký zámeček "Philippsborn". Nicméně, během třicetileté války byl zámek zničen. Pozůstatky dnes tvoří střed přírodní rezervace.

Dědictví po Janu III..

Když Jan III. roku 1574 zemřel, mohli si bratři rozdělit zbytek dědictví. Filip získal Saarbrüchen, Saarwerden a Stauf, Albrecht zase Ottweiler, okresy Homburg a Kirchheim a několik menších území v Černém lese. Janova poslední vůle byla napadána ze všech stran, například Karlem III. Lotrinským, který si hrabství Saarwerden nárokoval pro sebe jako léno. Nicméně, území zůstalo Albrechtovi, kterému se podařilo nárok podpořit i před nejvyšším odvolacím soudem. Spor ale trval nadále a hrozilo také, že se bude řešit armádami. Fridrich III. Falcký si též nárokoval některá území a skončilo to smlouvami s přesnou definicí hranic mezi Nasavskem a Falcí.

Reformace a pozdější život.

K 1. lednu 1575 se Filip rozhodl podpořit ve svých hrabstvích protestantství a po vzoru Hesenska zavedl reformace. Katoličtí knězi byli nuceni konvertovat k nové víře nebo ztratili svoji pozici a církevní majetek byl zkonfiskován. Byly založeny nové školy. Přechod hrabství k protestantství byl trnem v oku lotrinkům, jejichž území byla stále přísně katolická.  Když roku 1581 Filipova manželka Erika zemřela, rozhodl se Filip znovu oženit. 3. října 1583 si vzal Alžbětu Nasavsko-Dillenburskou, dceru Jana VI. Nasavsko-Dillenburského. Manželství bylo bezdětné a po Filipově smrti se Alžběta znovu vdala.  Filip IV. Nasavsko-Weilburský zemřel 12. března 1602 v Saarbrückenu. Byl pohřben v kryptě Nasavsko-saarbrückenských. Jelikož neměl žádné potomky, jeho území zdědil synovec Ludvík (syn Filipova bratra Albrechta).

Filip IV. Nasavsko-Weilburský známý též jako Filip III. Nasavsko-Saarbrückenský (14. října 1542, Weilburg – 12. března 1602, Saarbrücken) byl od roku 1559 až do své smrti hrabě Nasavsko-weilburský a od roku 1574 také hrabě Nasavsko-saarbrückenský. V dynastii Nassau-Weilburg má jakožto Filip pořadové číslo IV., avšak mezi Nassau-Saarbrücken je teprve číslo III., jelikož jeho otec Filip nikdy hrabství Nasavsko-saarbrückenskému nevládl. Byl dvakrát ženatý, avšak ani z jednoho manželství nevzešly žádné děti a obě jeho hrabství zdědil synovec Ludvík II., syn Filipova bratra Albrechta.


Život a přínos.

Jesús Huerta de Soto Ballester (Madrid, 1956) je jeden z největších představitelů moderní rakouské ekonomické školy a španělský politický filozof. V současné době působí jako profesor politické ekonomie na madridské universitě Universidad Rey Juan Carlos. Má dva doktoráty – z práva (1984) a z ekonomie (1992) – oba z univerzity Universidad Complutense v Madridu. Díky stipendiu od Španělské centrální banky studoval de Soto na Stanfordově univerzitě a získal zde titul MBA. V roce 1979 se stal profesorem politické ekonomie na Právnické fakultě madridské Universidad Complutense. Od roku 2000 působí jako profesor politické ekonomie na Fakultě práva a společenských věd na Universidad Rey Juan Carlos. Snaží se šířit rakouské paradigma nejen v Evropě, ale po celém světě. Od října 2007 učí v jediném oficiálním magisterském programu, zaměřeném na rakouskou ekonomii, který byl akreditován a je tudíž platný v celé Evropské Unii. V květnu 2004 se stal zakládajícím editorem akademického časopisu "Procesos de Mercado: revista europea de economía política" [Tržní procesy: Evropský žurnál politické ekonomie], kde působí dodnes. Časopis publikuje dvakrát do roka články zabývající se rakouskou školou, a to v oficiálních jazycích Evropské unie. Mezi hlavní vědecké příspěvky Huerta de Sota patří jeho kniha "Planes de pensiones privados" [Soukromé důchodové plány], za kterou dostal od krále Juana Carlose v roce 1983 mezinárodní cenu "Premio Internacional de Economía".  Huerta de Soto je členem "Ludwig von Mises Institute", patronem "Fundación Instituto Madrileño de Estudios Avanzados (IMDEA) Ciencias Sociales" [Madridského institutu pokročilých studií, společenských věd] a v letech 2000–2004 byl viceprezidentem Montpelerinské společnosti. Je členem ediční rady "Quarterly Journal of Austrian Economics", "Journal of Markets and Morality", a časopisu "New Perspectives on Political Economy". Byl spoluzakladatelem "Sociedad para el Estudio de la Acción Humana" [Společnosti pro studium lidského jednání]. Intenzivně spolupracuje s madridským Juan de Mariana Institute. V roce 2009 udělila Francisco Marroquin University Huertu de Sotovi jeho první čestný doktorát. Následovaly další z rumunské Universitatea Alexandru Ioan Cuza v Iaşi (2010) a z moskevské Financial University under the Government of the Russian Federation (2011), instituce založené v roce 1919 V. I. Leninem. Z dalších mezinárodních cen obdržel od bruselského CNE "Adam Smith Award" (2005), dále "Franz Cuhel Memorial Prize for Excellence in Economic Education" na Vysoké škole ekonomické v Praze (2006), "Gary G. Schlarbaum Prize for Liberty "v Salamance (2009) a v Barceloně medaili" Foment del Treball Nacional" (2009). Konečně 21. června 2013 byl oceněn zlatou medailí "Gold Hayek Medal" na německé univerzitě v Göttingenu.  Mezi de Sotovy nejvýznamnější intelektuální příspěvky patří jeho studie o podnikání a nemožnosti socialismu, kterou představil ve své knize "Socialism, Economic Calculation, and Entrepreneurship" (2010), rozpracování rakouské teorie hospodářského cyklu v jeho knize "Money, Bank Credit, and Economic Cycles" a teorie dynamické efektivnosti, která se objevila v jeho knize "The Theory of Dynamic Efficiency". Huerta de Soto je přesvědčen, že k analýze společenské reality je zapotřebí vhodně kombinovat tři přístupy: teoretický (von Misesův), historicko-evoluční (Hayekův) a etický (Rothbardův). Práce Jesúse Huerta de Soto byly přeloženy do 21 jazyků včetně ruštiny, čínštiny, japonštiny a arabštiny. Z ideologického hlediska zastává profesor Huerta de Soto názor, že anarchokapitalismus je teoreticky nadřazen klasickému liberalismu. Je rovněž obhájcem potřeby kompletní ekonomické liberalizace a naprosté, klíčové změny současného finančního systému: návratu ke zlatému standardu a požadavku stoprocentního krytí rezerv v bankovnictví. Spolu s ostatními mysliteli jako je Murray Rothbard sdílí názor, že Salamancká škola v době španělského zlatého věku byla filozofickým, právním a ekonomickým předchůdcem rakouské školy jako takové, především pak ekonomické liberalizace. Že šlo o kolébku toho, čemu dnes říkáme „ekonomická věda“. Na poli aplikované ekonomie je všeobecně známá Huerto de Sotova obhajoba eura, které podle něj funguje jako analogie zlatého standardu a které dokáže disciplinovat politiky, úředníky a zájmové skupiny.  Huerta de Soto vytvořil významnou skupinu mladých akademiků a vlastních následovníků, která vedle velké řady dalších vědců zahrnuje i Philippa Baguse, Miguela Ángela Alonsa Neira, Davida Howdena, Gabriela Calzada, Javiera Aranzadi del Cerro, Óscara Vara Crespo, Adriána Raviera, Juana Ramóna Rallo, Miguela Anxo Bastose Boubeta a María Blanco. Od roku 2011 je Huerta de Soto členem "Partido de la Libertad Individual" (P-Lib) [Strany pro individuální svobodu].

Knihy Huerta de Sota (online).

Peníze, banky a hospodářské krize. Liberální institut a Wolters Kluwer Czech Republic, 2009

Jesús Huerta de Soto Ballester (* 23. prosince 1956 Madrid) je španělský ekonom a politický filosof patřící k předním evropským autorům píšícím v tradici moderní Rakouské ekonomické školy. V současnosti působí jako profesor politické ekonomie na Universidad Rey Juan Carlos v Madridu.


Sbírka.

Malířství.

Sbírka maleb nabízí přehled nizozemského malířství od 15. století přibližně do roku 1900. Důraz je kladen především na holandské mistry 17. století. Muzeum vlastní také malou sbírku vlámských a italských mistrů.

Sochařství a užité umění.

Sbírka sochařství a užitého umění se skládá ze soch, nábytku a dřevěných obkladů, zlatnictví, keramiky, skla, textilu, kovových předmětů a mnoha dalších. I tato sbírka má mezinárodní charakter, zaměřuje se však na nizozemské umění.

Asijské umění.

Sbírka asijského umění nabízí přehled vývoje především čínského, japonského, indického a indonéského umění z asijského úhlu pohledu. Do sbírky patří i čínský a japonský exportní porcelán, koloniální nábytek a stříbro.

Národní grafická sbírka.

Národní grafická sbírka spravuje národní sbírku umělecké kresby, grafiky a národní sbírku fotografií.

Oddělení historie.

Historická sbírka obsahuje malby, modely lodí, zbraně, vlajky, zlaté a stříbrné předměty, kostýmy, dokumenty, kuriozity a významné předměty různého charakteru, které se pojí s politickou a válečnou historií Nizozemska. Předměty pochází ze sbírek místodržitelů, admiralit, komor nizozemské Východoindické a Západoindické společnosti a ze soukromých sbírek. Důraz je kladen na sbírku 17. a 18. století.

Síň slávy.

Muzeum má několik mistrovských děl, která jsou prezentována ve velké síni slávy, jenž tvoří značnou část muzea. Na konci tohoto sálu se nachází nejznámější dílo celé sbírky, Noční hlídka holandského malíře Rembrandta.

Historie.

Základ sbírky Rijksmusea tvoří sbírka umění, kterou nashromáždila dynastie místodržitele v průběhu staletí. Poté, co poslední místodržitel v roce 1795 uprchl ze země, byla zbývající umělecká sbírka zabavena Batávskou republikou. Její velká část byla Francouzi poslána do Paříže. 19. listopadu 1798 bylo z iniciativy tehdejšího ministra financí Alexandera Gogela rozhodnuto zbývající sbírku sestávající z italského umění, portrétů Oranžských a národních rarit, zařadit do národního muzea podle francouzského vzoru. Toto muzeum pod názvem Národní umělecká galerie se poprvé otevřelo roku 1800 v paláci Huis ten Bosch v Haagu. Jeho první ředitel, amsterdamský obchodník s uměním Cornelis Sebille Roos (1754 – 1820), byl zodpovědný za první nákupy uměleckých děl, včetně obrazu Ohrožená labuť Jana Asselijna. Když v roce 1806 na trůn usedl Ludvík Bonaparte jako král holandský, bylo muzeum přejmenováno na Královské muzeum.  V roce 1808 bylo na pokyn Ludvíka Bonaparta muzeum přestěhováno do Amsterdamu a společně se sbírkou města Amsterdamu, včetně Noční hlídky, o rok později přemístěno do Královského paláce na Damu. Nový ředitel Cornelis Apostool byl pověřen sestavením katalogu objektů. Roku 1817 byla sbírka Říšského muzea, jak bylo po korunovaci Viléma I. nazýváno, přemístěna do budovy Trippenhuis ze 17. století. Po pádu Napoleona v roce 1815 byla z Paříže navrácena významná část uměleckých děl. Byla sem přemístěna také sbírka grafik z Haagu, zatímco kolekce historických předmětů byla přestěhována do Sbírky rarit, která byla zřízena v roce 1820 v Haagu. Pod vedením nového ředitele muzea Cornelia Apostoola (1808 – 1844) bylo uskutečněno minimum významných nákupů uměleckých děl.  V průběhu let byla sbírka muzea rozšiřována také díky odkazu významných osobností a veřejné sbírce. Značným přínosem pro muzeum bylo odkázání sbírky 224 obrazů amsterdamského bankéře Adriaana van der Hoopa, kterou v roce 1854 přenechal městu Amsterdam. Přestože nikdo ve význam 224 obrazů, které měly do města přilákat nové návštěvníky, nevěřil, museli majetní občané sbírku podpořit, jinak by obrazy zmizely v zahraničí. V roce 1885 byla dokončena stavba současné budovy muzea podle návrhu architekta P. J. H. Cuyperse. Tato budova mimo sbírky Rijksmusea nabízela místo i pro díla žijících mistrů, která se od roku 1838 nacházela v Muzeu žijících mistrů v Haarlemu, a sbírky Nizozemského muzea dějin a umění v Haagu, která vytvořila základ sbírky Nizozemské dějiny.  V předvečer druhé světové války byla část sbírky umístěna do bezpečí a její místo nahradily expozice současného umění. Velká část muzejní sbírky byla v dubnu 1942 ukryta ve speciálním trezoru vybudovaném za tímto účelem v podzemních chodbách vršku Sint Pietersberg u města Maastricht. Tímto se uvolnilo místo ve východním křídle muzea k výstavě sbírky Nizozemského železničního muzea. Ve válečném období uspořádalo Rijksmuseum několik proněmeckých výstav jako Současné umění Vestfálska a Dolního Porýní (srpen 1941), Ženské práce v Německu, Německé ženy pracují pro svůj národ (říjen 1941), Německá kniha dneška (únor 1942) a Umění fronty (leden 1943).

Budova muzea.

V roce 1885 se muzeum přestěhovalo do současné budovy v centru města. Muzeum bylo otevřeno v pondělí 13. července tehdejším ministrem vnitra Janem Heemskerkem. Muzeum se nachází v budově, kterou speciálně pro tento účel navrhl nizozemský architekt P. J. H. Cuypers. Cuypers kombinoval gotické a renesanční prvky ve stylu neogotiky. Budova má bohaté zdobení odkazující na národní (středověkou) historii. Stavba měla pomoci k dosažení jednotného architektonického stylu, o který se v 19. století usilovalo. Cuypers chtěl vytvořit národní stylistický výraz, styl, který by symbolizoval Nizozemsko. Na tvorbu ornamentů a dekorací byla vypsána soutěž. Vítězi ve tvorbě obrazů se stali Bart van Hove a J.F. Vermeylen, nástěnné malby vytvořil Georg Sturm a autorem vitrážových oken je W. F. Dixon.

Zahrada a přilehlé budovy.

Kolem muzea se nachází zahrada navržená Cuypersem vybudovaná v letech 1884 až 1916, kterou uzavírá kovaný železný plot. V jihozápadní části zahrady se nachází fragmenty monumentů z různých oblastí Nizozemska. Nachází se zde i Fragmentengebouw, kde jsou fragmenty rovněž zakomponované. Vzorem takovéto muzejní zahrady se sochami a fragmenty monumentů byly mimo jiné Muzeum Cluny v Paříži a Germánské národní muzeum v Norimberku.  Ke komplexu muzea patří také bývalá ředitelská vila (1883) a umělecká škola (1891), rovněž navržené Cuypersem. Ředitelská vila byla do roku 1945 užívána jako služební bydliště ředitele, poté začala být využívána jako budova správy muzea. Pro lepší spojení mezi centrem a jižní částí města, která v té době byla ještě ve výstavbě, byl uprostřed budovy postaven průchod Museumstraat, původně otevřený pro veškerou dopravu a od roku 1931 pouze pro cyklisty. Mnoho ředitelů muzea poté usilovalo o uzavření tohoto průchodu, který se podle nich měl stát součástí muzea. Zpočátku byl z průchodu výhled na dva dvory, které byly v padesátých letech zastavěny a využity jako další výstavní prostor. Během velké renovace mezi lety 2003 až 2013 se velmi diskutovalo o tom, zda by průchod měl být znovuotevřen i pro cyklisty či nikoliv. 13. května 2013 byl průchod nakonec otevřen i pro cyklisty.

Obnovené Rijksmuseum.

V průběhu let bylo muzeum několikrát přestavováno, čímž interiér ztratil velkou část svého původního charakteru. Částečně z důvodu stále se zvyšující návštěvnosti nebylo muzeum schopné splňovat požadavky předního mezinárodního muzea. V roce 2003 proto začala velká přestavba, kterou nikdy předtím žádné národní muzeum neuskutečnilo. Během rekonstrukce bylo navráceno mnoho původních prvků, díky kterým budova opět získala svou původní slávu.  Přestavba jižního křídla muzea byla dokončena v roce 1996. Původní přístavba Drucker-uitbouw, navržená Josephem Cuypersem byla podle sponzora přejmenována na Philipsvleugel. Toto křídlo muzea bylo poté využíváno jako dočasný muzejní prostor během velké přestavby hlavní budovy (2003 – 2013). V roce 2013 byl ve dvoře muzea otevřen Asijský pavilon, navržený Cruzem y Ortizem. Od roku 2013 bylo křídlo Philipsvleugel zrekonstruováno na prostor pro krátkodobé výstavy a kavárnu s restaurací. 1. listopadu 2014 bylo toto křídlo otevřeno veřejnosti. 29. dubna 2003 bylo Rijksmuseum po usnesení inspekce práce na několik dnů uzavřeno pro veřejnost z důvodu zvýšeného množství azbestu ve vzduchu. Začátkem prosince 2003 byla kvůli přestavbě uzavřena velká část muzea, která měla trvat několik let, ale pro různá zpoždění trvala skoro deset let. Po devíti letech uzavření muzea byla hlavní budova 13. dubna 2013 znovu otevřena. Během té doby bylo pro veřejnost otevřeno Philipsvleugel.  Náklady celkové přestavby, renovace a modernizace Rijksmusea činily 375 milionů eur. Rijksmuseum přispělo částkou 45 milionů eur a dále bylo podpořeno sponzory Philips, ING a BankGiro Loterij. Noční hlídka byla během této doby k vidění v Philipsvleugel spolu s nejvýznamnějšími díly 17. století. Mezi lety 2003 až 2013 dosáhlo Philipsvleugel 8,5 milionu návštěvníků.  16. května 2015 získalo muzeum ocenění Evropské muzeum roku, cenu pro muzea, která byla v posledních dvou letech otevřena, zmodernizována nebo rozšířena. Porota ocenila nové členění Rijksmusea, zrestaurování nástěnných maleb, Asijský pavilon a vícejazyčné informace pro návštěvníky. Kromě titulu sestává cena také z ročního zapůjčení sochy Henryho Moorea The Egg.

Znovuotevření.

Od 18. března 2003 do 12. dubna 2013 bylo muzeum zcela uzavřeno pro veřejnost. Během přestavby byla nejvýznamnější díla 17. století od prosince 2003 do 17. března 2013 vystavena pro veřejnost v křídle Philipsvleugel. Zde se konaly také menší výstavy. Oficiální znovuotevření královnou Beatrix se konalo 13. dubna 2013 a od tohoto dne bylo Rijksmuseum otevřeno veřejnosti. Od znovuotevření se výrazně zvýšil počet návštěvníků: v roce 2013 to bylo 2 200 000 návštěvníků, přibližně 7 až 10 tisíc denně. Dvanáct měsíců po znovuotevření přišlo 2,7 milionu návštěvníků, z nich asi dvě třetiny z Nizozemska. Z přibližně jednoho milionu zahraničních návštěvníků byla většina Američanů a dále Němci. Tento počet je přibližně o 30% vyšší než před znovuotevřením.

Pobočka.

Rijksmuseum mělo pobočku v terminálu letiště Schiphol za pasovou kontrolou. Byla otevřena 9. prosince 2002 princem Vilémem Alexandrem a byla zcela sponzorována ING. Byla zde umístěna stálá výstava děl zlatého věku a ročně zde byly organizovány tři krátkodobé expozice. Letiště Schiphol bylo prvním letištěm na světě s takovým muzeem. V roce 2009 ho navštívilo na 100 000 návštěvníků. V říjnu 2014 byla pobočka muzea uzavřena z důvodu přestavby.

Rijksmuseum Amsterdam, zkráceně Rijksmuseum, je největší a nejvýznamnější muzeum Nizozemska. Nachází se na náměstí Museumplein v jižní části Amsterdamu a ve více než 200 sálech nabízí přehled nizozemského umění a historie. Sbírka mimo jiné obsahuje díla holandských mistrů 17. století jako Rembrandt, Vermeer a Hals. Rijksmuseum je ve vlastnictví státu a spadá pod vedení veřejné správy.


Život.

Mládí a výcvik.

Po základní a střední škole (Central High School, Murfreesboro) vystudovala v roce 1970 Kalifornskou univerzitu v Berkeley, obor fyziologie a doktorát medicíny obhájila na univerzitě v Tennessee (University of Tennessee, College of Medicine) v roce 1973. Pak byla zaměstnána v nemocnici v Memphisu. Odtud byla vybrána roku 1978 do NASA k oddílu připravujících se astronautů..

Lety do vesmíru.

Poprvé letěla na palubě raketoplánu Discovery s misí STS-51-D, společně s šesti dalšími astronauty, mezi nimiž byl i senátor Edwin Garn, dále Karol Bobko, Donald Williams, Stanley Griggs, Jeffrey Hoffman a technik firmy McDonnell Douglas Charles Walker. Startovali na Floridě z mysu Canaveral. Vypustili na orbitě družici Anik C-1 (známá pod názvem Telesat 9) a druhou Leasat 3. Druhá družice ovšem po vypuštění nezačala fungovat i přes řadu pokusů astronautů ji opravit. Každý takový nezdar ovlivnil finanční výtěžek letu, let tedy z tohoto pohledu nepatřil mezi úspěšné.  Druhá expedice byla s raketoplánem Columbia a zaměřena byla na biologické experimenty v laboratoři Spacelab, vezla sebou desítky krys, medúzek. Posádku mise STS-40 tvořila tato posádka: velitel Bryan O'Connor, pilot Sidney Gutierrez, letoví specialisté James Bagian, Tamara Jerniganová, Margaret Seddonová a vědečtí pracovníci dr. Millie Hughes-Fulfordová a dr. Francis Gaffney. Expedice byla úspěšná.  Svůj třetí let absolvovala v misi STS-58 na podzim roku 1993. Byla na palubě raketoplánu Columbia, jejíž posádku tvořili John Blaha, Richard Searfoss, Margaret Seddonová, William McArthur, David Wolf, Shannon Lucidová a Martin Fettman. Na palubě sebou vyvezli 48 pokusných hlodavců, celý program byl věnován biologickým zkoumáním lidí i krys při zátěži a pokusech ve vesmíru. I tato výprava přistála na základně Edwards s velkou kulisou přihlížejících diváků.  Během svých 3 letů strávila ve vesmíru 30 dní, je zaregistrována jako 163. kosmonaut Země a sedmá žena v kosmu.

Margaret Rhea Seddonová (* 8. listopadu 1947 v Murfreesboro, stát Tennessee, USA) je americká lékařka a astronautka z tří letů raketoplány.


Životopis.

Genthe se narodil v Berlíně v tehdejším Prusku matce Louise Zoberové a Hermannovi Genthovi, profesorovi latiny a řečtiny v klášteře Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster v Berlíně. Arnold Genthe následoval svého otce v jeho šlépějích, stal se z něj vystudovaný odborník, v roce 1894 získal doktorát z filologie na University of Jena, kde poznal umělce Adolfa Menzela, bratrance své matky.  Poté, co emigrovali do San Francisca v roce 1895, pracoval jako vychovatel a naučil se sám fotografovat. Zaujala jej čínská část města a fotografoval její obyvatele, od dětí až po narkomany. Vzhledem k možnému strachu z jeho fotoaparátu nebo jejich neochota se nechat fotografovat, Genthe někdy svůj fotoaparát skrýval. Někdy ze snímků odstraňoval důkazy o západní kultuře oříznutím nebo retuší. Dochovalo se asi 200 jeho fotografií čínské čtvrti - a tyto tvoří jediný známý fotografický záznam z tohoto místa před zemětřesením v roce 1906.  Poté, co několik místních časopisů otisklo některé jeho fotografie v pozdních devadesátých letech, otevřel si portrétní fotografické studio. Znal se s některými váznamnými a bohatými osobnostmi ve městě, a jak jeho pověst rostla, mezi jeho klientelu patřili například Nance O'Neil, Sarah Bernhardt, Nora May French nebo Jack London.  Zemětřesení v San Franciscu v roce 1906 a následný oheň zničil Genthův ateliér, které však znovu vybudoval. Jeho fotografie "Pohled na Sacramento Street, San Francisco, 18. dubna 1906", se po zemětřesení stala jeho nejslavnější fotografii.  Během krátké doby se Genthe připojil k umělecké kolonii v Carmel-by-the-Sea, kde byl schopný pokračovat v práci na rozvoji barevné fotografie. O svém novém bydlišti, napsal: "cypřiše a skály Point Lobos, vždy různé západy slunce a zajímavé stíny písečných dun nabízí bohaté pole pro barevné experimenty."  V roce 1911 se přestěhoval do New Yorku, kde zůstal až do své smrti. Věnoval se především portrétům, jeho klienti byli například Theodore Roosevelt, Woodrow Wilson a John D. Rockefeller. Jeho fotografiím Grety Garbo se připisují důvody zvýšení její kariéry. Také fotografoval tanečníky moderního tance, včetně Anny Pavlovou, Isadoru Duncanovou nebo Ruth St. Denisovou. Jeho fotografie byly otištěny roku 1916 v knize "The Book of the Dance" ("Kniha o tanci").  Před rokem 1918 u něho v newyorském ateliéru trénovala praxi pozdější významná fotografka Dorothea Langeová.  Genthe také často experimentoval s procesem autochrom - první barevnou fotografií.  Zemřel na srdeční infarkt v roce 1942.

Arnold Genthe (8. ledna 1869 – 9. srpna 1942) byl americký fotograf původem z Německa, nejznámější svými fotografiemi sanfranciské Čínské čtvrti, zemětřesení v San Franciscu 1906 a portréty známých osobností, od politiků, společenských prominentů, literárních postav a celebrit z oblasti zábavy.


Obsah románu.

Příběh, který však zcela postrádá tajemnou hrůznou atmosféru původního díla, je vyprávěn americkým cestovatelem Jeorlinkem, který se v srpnu roku 1839 na Kerguelenových ostrovech nalodí na loď "Halbrane" kapitána Lena Guye. Cestou na Falklandy zjistí, že kapitán Guy je přesvědčen o tom, že Poeův román je založen na pravdivých skutečnostech, a že loď je na výpravě do Antarktidy, aby zachránila zbytek posádky goelety "Jana", na které se Pym plavil, a jejíž kapitán William Guy je bratrem kapitána Lena Guye. Jeorlink se nakonec k záchranné výpravě přidá.  Potvrzením o tom, že Poeovo vyprávění je pravdivé, bylo objevení "Janina průlivu" (pojmenovaného podle goelety "Jana"), který protíná Antarktidu v oblasti jižního pólu od Weddellova moře až k Sabrininu pobřeží (část Wilkesovy země). V průlivu pak našli i "Bennetův ostrov", rovněž popsaný v Poeově knize. Na ostrůvku, majícím v obvodu asi čtyři kilometry, našli cestovatelé pozůstatky goelety "Jana", na níž se Pym plavil.  Kromě "Bennetova ostrova" nachází cestovatelé v "Janině průlivu" také ostrov "Tsalal". I tento ostrov byl poprvé podrobně popsán v Poeově knize, podle které jej posádka goelety "Jana" objevila v roce 1828. Ostrov se nachází na 83 stupni jižní šířky a 43 stupni západní délky. Podle Poeova líčení žili na "Tsalalu" černoši projevující chorobnou bázeň před bílou barvou. Tito domorodci pomocí závalu zavraždili posádku "Jany" a samotná goeleta byla zničena výbuchem při domorodém rabování. Poe dále popisuje ostrovy jako velmi podivné místo, na kterém z podivných skal vyrůstaly neznámé stromy a v potocích tekla zvláštní neprůhledná hmota. V prosinci roku 1839 poskytl ostrov plavcům z "Halbrane" jiný obraz. Byl to zemětřesením zničený neobydlený skalnatý útvar s černou spálenou půdou. Zde se také členové výpravy dozvědí, že jeden z nich je bývalý Pymův druh Dirk Peters, se kterým Pym prchl v malém člunu z ostrova. Poe končí svůj román tím, že člun je stržen podivným proudem a před trosečníky se náhle "„vztyčí lidská postava zahalená v mlhu, daleko ohromnější, než by mohl být tvor lidský... A její pleť je bílá jako padlý sníh.“". Dirk Peters však vyprávění upřesnil tím, že byl při srážce s ledovcem sražen z člunu a Pym i se člunem zmizel. On sám se vyškrábal na ledovec, který byl zanesen zpět k "Tsalalu". Ten byl ale úplně opuštěný. Peters zde našel zapomenutý domorodý člun, podařilo se mu proplout "Janiným průplavem" a byl zachráněn velrybářskou lodí. Podle Pymova deníku, který měl u sebe, napsal pak Edgar Allan Poe svůj román.  Len Guy se rozhodl pokračovat po Pymových stopách dál na jih. Při této plavbě se však "Halbrane" srazila s ohromnou ledovou krou a byla vymrštěna na plošinu ledovce. Při snaze dostat ji zpět na moře pak byla loď zcela zničena. Ledovec nakonec doplul po moři k antarktické pevnině, kde se větší část posádky vzbouřila a zrádně prchla na jediném záchranném člunu, který zůstal nezničen. Kapitán Len Guy se zde však šťastně setkal se svým bratrem, který ještě s několika námořníky zázrakem přežil vyvraždění posádky lodi "Jana". William Guy vysvětlil, proč domorodci opustili "Tsalal". Na "Janě" se s Pymem plavil také jeho pes, který dostal záchvat vztekliny a pokousal mnoho domorodců, kteří zemřeli. Ostatní měli ze psa panickou hrůzu, protože měl bílou srst a prchli z ostrova, kde "„bílé zvíře šířilo hrůzu a smrt“". Když zemětřesení ostrov zničilo, usmálo se na zbylé trosečníky po jedenácti letech trochu štěstí, protože byl k ostrovu byl zahnán domorodý člun z nějakého souostroví na jihozápadě. Trosečníci ostrov, na kterém již nemohli dále přebývat, v tomto člunu opustili a byli proudem zahnáni k té samé pevnině, kam byla zahnána kra s posádkou z "Halbrane".  Zbytek posádek z obou lodí čítal nyní třináct lidí. Všichni se do člunu, který byl pojmenován podle ryby žijící v těchto končinách "Paracuta", nalodili a vypluli v něm na moře, aby se pokusili proplout na širý oceán. Rychlost člunu se však začala zrychlovat a najednou posádka člunu zahlédla zvláštní útvar. Byl to skalní masiv vysoký asi sto metrů a čtyři až šest set metrů široký, vytvořený z horniny silně bohaté na železo, který k sobě přitahoval veškeré železné předměty neodolatelnou magnetickou silou (nebyl to však magnetický pól Země). Pro svůj zvláštní tvar jej posádka "Paracuty" pojmenovala "Ledová sfinga". Magnetická síla sfingy zachytila i člun "Paracuta". Byl sice sestaven bez použití jediného kusu železa (domorodci z ostrova "Tsalal" a jeho okolí železo neznali), avšak trosečníci do něj naložili i některé železné předměty. Magnetická síla je zachytila a přitahovala celý člun plných deset hodin. Když přitáhla člun na vzdálenost čtyř set padesáti metrů, železný hák uvázaný na přídi se vymrštil, vyletěl kupředu a napnul lano, jímž byl zajištěn, k prasknutí. Lodníci zachránili "Paracutu" tím, že lano přeřízli, avšak magnet přitáhl i všechny ostatní železné předměty, včetně kamen. Posádka "Paracuty" nalezla i zbytky záchranného člunu z "Halbrane", z něhož sfinga magneticky vytáhla všechny hřeby, svorníky, výztuže a kormidelní závěsy a jehož posádka zřejmě celá zahynula. Na skalní stěně pak nalezli mrtvolu Arthura Gordona Pyma, přichycenou v dvoumetrové výši magnetickou silou za pušku, již měl nešťastník pověšenou na zádech. Při objevení Pymových pozůstatků zemřel vinou silného pohnutí Dirk Peters.  Protože člun neobsahoval již žádné železné předměty, mohli v něm trosečníci od sfingy odplout. Bylo to posledních dvanáct mužů ze sedmdesáti, kteří původně tvořili posádky obou lodí. Šťastně se dostali do Tichého oceánu a byli zachráněni americkým trojstěžníkem.  Kromě dobrodružného příběhu obsahuje kniha celou řadu informací o antarktické oblasti a přilehlých ostrovech. Verne se v románu také prostřednictvím vypravěče Jeorlinka pokusil vysvětlit příčinu zvláštní magnetické síly sfingy. Jeorlink se domníval, že základem jevu je elektrická energie nahromaděná v mracích přitahovaných do těchto končin. Trvalé elektrické proudy se nestačí vybít a "„mění v magnet každý kus železa, přičemž přitažlivost odpovídá síle proudu, počtu jeho výbojů a čtverci průměru železného zmagnetovaného masivu“", přičemž hmotu sfingy lze odhadnout na tisíce kubických metrů. Někde pod zemí se mnohonásobně vinul přirozený vodič spojený se základnou sfingy. Zřejmě měl spojení s magnetickou osou, takže vytvářel "„obrovský kondenzátor, z něhož se vybíjely nashromážděné proudy jako z nevyčerpatelného akumulátoru“".

Ilustrace.

Knihu "Ledová sfinga" ilustroval George Roux.

Ledová sfinga "(1897, Le sphinx des glaces)" je dobrodružný vědeckofantastický román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Kniha je pokračováním románu "Příběhy Arthura Gordona Pyma (1838, The Narrative of Arthur Gordon Pym)" amerického básníka Edgara Allana Poea (1809–1849), který patřil k Vernovým oblíbeným autorům.


Hráčská kariéra.

Jako dorostenec hrál nejprve za Wayzata Senior High School v rodném Plymouthu a po roce se přemístil do Breck School v nedalekém Golden Valley. Hrál zde i jako junior a v sezoně 2003-04 vyhrál bodování ve státě Minnesota se 45 góly a 55 asistencemi, celkově tedy 100 bodů. S týmem vyhrál Class A State Hockey Championship, ve finále vstřelil hattrick.  Další sezonu hrál juniorskou United States Hockey League za Green Bay Gamblers. V další sezoně odehrál 39 zápasů za University of Minnesota v NCAA, v jejímž dresu si po boku pozdějšího spoluhráče z Boston Bruins Phila Kessela připsal 23 bodů. Je známý pro svou vysokou rychlost a ohoromnou postavu a také schopnost pracovat s pukem ve velkých rychlostech.  V roce 2007 hrál za University of Minnesota ve finále divize WCHA. Zde si připsal hattrick v zápase proti University of Wisconsin-Madison a vítězný gól ve vítězném zápase proti University of North Dakota. Gól odvysílala i sportovní stanice ESPN a hodně lidem připomínal vítězný gól finále NCAA v roce 1979, který vstřelil Neal Broten také proti University of North Dakota. Nakonec byl Wheeler vyhlášen nejužitečnějším hráčem turnaje o vítězství ve WCHA.  V sezoně 2007-08 díky zraněním Ryana Stoy a Mika Howa byl jmenován alternativním kapitánem University of Minnesota a ve 44 zápasech zaznamenal 35 bodů. Na konci sezony, 4 roky poté, co byl draftován týmem Phoenix Coyotes ještě neměl podepsanou smlouvu v NHL. I přes nabídku maximálního možného nováčkovského kontraktu se rozhodl, že s Coyotes nepodepíše a stane se neomezeně volným hráčem.

Boston Bruins.

1. července 2008 podepsal nováčkovský kontrakt s Boston Bruins. 7. října téhož roku byla oznámena startovní soupiska Bruins pro sezonu 2008-09 a nechyběl na ni ani Wheeler. 9. října, při svém debutu v NHL vstřelil také svůj první gól, do sítě brankáře Petera Budaje z Colorado Avalanche. 6. listopadu téhož roku už vstřelil svůj první hattrick v NHL a to do sítě Toronto Maple Leafs. Na Utkání mladých hvězd NHL v roce 2009 vstřelil 4 góly a byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem zápasu.  Poté co ho do oka trefil puk na jednom z tréninků před sezonou 2009-10 si na helmu přidal ochranný štítek jako to míval v juniorských letech.  18. února 2011 byl vyměněn s Markem Stuartem z Bostonu Bruins do Atlanty Thrashers za Borise Valábika a Riche Peverleyho.

Blake James Wheeler je americký profesionální hokejový pravý křídelník momentálně hrající kanadsko-americkou NHL za Winnipeg Jets. V roce 2004 si ho v draftu NHL vybrali hned v prvním kole, celkově jako pátého, Phoenix Coyotes.


Životopis.

Alfred Naujocks se narodil jako syn Richarda Naujockse a jeho manželky Therese, rozené Pahlke. V Kielu navštěvoval od roku 1917 reálnou školu. V roce 1925 školu opustil a začal se vzdělávat v jemné mechanice. Od 1. srpna 1931 byl členem NSDAP. V roce 1933 vstoupil do SS a od roku 1934 byl přidělen k tajné službě Sicherheitsdienst (SD) pod vedením Reinharda Heydricha. Zde nejprve pracoval jako řidič a běžný pracovník, ale brzy mu začaly být přidělovány speciální úkoly. V roce 1935 vycestoval s Wernerem Göttschem do Československa, kde zavraždili inženýra Rudolfa Formise, pracovníka organizace Schwarze Front, který z Československa vysílal protinacistickou propagandu na území Třetí říše. V roce 1937 Naujocks přešel do zahraničního oddělení "SD-Auslandsnachrichtendienst".  Podílel se na zorganizování fingovaného přepadu vysílače v Gliwicích (Gleiwitz), který byl zamýšlen jako záminka pro útok na Polsko a byl fakticky začátkem druhé světové války. V září 1939 se zúčastnil incidentu ve Venlo, kdy se nacistům podařilo unést dva agenty britské tajné služby v nizozemském pohraničním městě Venlo. Akce zmařila činnost britské špionážní sítě v západní a střední Evropě. V důsledku tohoto neúspěchu odstoupil šéf nizozemské tajné služby. Hitler použil tento incident v květnu 1940 jako záminku k okupaci Nizozemska.  V letech 1939 až 1941 byl Naujocks vedoucím oddělení zprostředkování zpráv a zpravodajskotechnického nasazení v zahraničí "Amt VI J" (od začátku roku 1940 pod jménem "Amt VI B".) Mezi jiným spočívala jeho role v obstarávání falešných pasů, průkazů a bankovek pro zahraniční agenty SD. Podílel se na operaci Bernhard, v níž nacisté ve velkém padělali převážně britské libry, později i dolary, se záměrem takto poškodit ekonomiku Británie.  V roce 1941 byl převelen od SD k Waffen-SS kvůli obvinění z korupce. Sloužil na východní frontě až do roku 1943, kdy byl v důsledku zhoršení zdravotního stavu přesunut na západ. Sloužil dále v ekonomickém oddělení SS v Belgii. Zde se podílel na bojích proti odbojovému hnutí. Po povýšení na Obersturmführera SS (nadporučíka) se od prosince 1943 do podzimu 1944 zapojil do boje proti dánskému hnutí odporu jako člen skupiny "Petergruppe" vedené Otto Schwerdtem.  V listopadu 1944 se dobrovolně vzdal do rukou amerických jednotek. Po válce vypovídal jako svědek na Norimberském procesu. Potvrdil, že útok na vysílač v Gliwicích byl zorganizován Heydrichem a Heinrichem Müllerem, velitelem gestapa.  Po válce žil a pracoval jako podnikatel v Hamburku. Podle některých zdrojů byl ve spojení s Otto Skorzenym a podporoval organizaci ODESSA.  Naujocks zemřel na infarkt v Hamburku 4. dubna 1966.

Odkazy.

Literatura.

Altenhöner, Florian: Muž, který začal druhou světovou válku. Praha: Academia, 2019.

Alfred Helmut Naujocks (20. září 1911, Kiel – 4. dubna 1966, Hamburk) alias "Hans Müller", "Alfred Bonsen", "Rudolf Möbert" byl německý důstojník SS. Účastnil se několika tajných a speciálních operací, např. přepadení vysílačky v Gliwicích, které posloužilo jako záminka k německému útoku na Polsko.


Životopis.

Narodil se v Londýně v Anglii. Jeho matka Patricia vlastní firmu umožňující stěhování a jeho otec Richard Redmayne je londýnský podnikatel.  Navštěvoval Eton College a absolvoval v roce 2000. Poté pokračoval studiem dějin umění na Trinity College v Cambridge, kde získal titul a absolvoval v roce 2003.

Kariéra.

Divadlo.

Jeho profesionální jevištní debut přišel v roce 2002 v divadle Shakespeare's Globe ve hře "Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete". Za svůj výkon ve hře "The Goat, or Who Is Sylvia?" získal v roce 2004 cenu pro nejlepšího nového herce na 50. ročníku předávání cen "Evening Standard Theatre Awards" a v roce 2005 cenu pro nejlepšího nováčka na "Critics' Circle Theatre Awards". Mezi pozdější představení, ve kterém se objevil, patří "Now or Later" od Christophera Shinna, jež se uvádělo od 3. září do 18. října 2008 v Royal Court Theatre. V roce 2009 se objevil v nové hře Johna Logana "Red" a za svůj výkon v představení získal v roce 2010 cenu Laurence Oliviera pro nejlepšího herce ve vedlejší roli. Roli v "Red" si zopakoval i v divadle John Golden Theatre na Broadwayi, a to od 11. března do 27. června 2010, a vyhrál cenu Tony v kategorii nejlepší herec v divadelní hře. Ztvárnil též titulní roli v dramatu "Richard II.", kde vystupoval od 6. prosince 2011 do 4. února 2012.

Televize.

Mezi jeho televizní kredity patří minisérie BBC "Tess z rodu D'Urbervillů", minisérie "Pilíře Země" a dvoudílná minisérie "Birdsong", adaptace novely od Sebastiana Faulkse.

Filmy.

Mezi filmy, ve kterých se objevil, patří "Kauza CIA", "Powder Blue", "Divoká krása", "Králova přízeň", "Hick", "Zlomový rok 39", "Černá smrt", "The Yellow Handkerchief" a "Dánská dívka".  V roce 2011 hrál roli filmaře Colina Clarka, jednu z hlavních rolí, v dramatickém filmu "Můj týden s Marylin". V roce 2012 získal roli Mariuse Pontmercyho v muzikálovém filmu "Bídníci". V roce 2014 se jako Stephen Hawking objevil ve filmu "Teorie všeho a z"a roli v následujícím roce získal Zlatý glóbus, Oscara a Filmovou cenu Britské akademie. 6. února proběhla ve Spojených státech premiéra filmu "Jupiter vychází."  Také si zahrál Mloka Scamandra ve volném pokračování na slavnou filmovou sérii o Harrym Potterovi, "Fantastická zvířata a kde je najít" (2016) a (2018).

Modeling.

V roce 2008 a 2012 byl modelem pro britskou značku Burberry.  V září 2012 se objevil ve vydání časopisu "Vanity Fair", kde byl zahrnut v seznamu mezinárodně nejlépe oblékaných lidí.

Osobní život.

Dne 31. května 2014 oznámil zasnoubení se svojí dlouholetou přítelkyní Hannah Bagshawe. Pár měl svatbu v Babington House v Somersetu 15. prosince 2014. V roce 2016 se jim narodila dcera a v roce 2018 syn.

Edward John David „Eddie“ Redmayne (* 6. leden 1982, Londýn) je britský herec, zpěvák a model. Profesionální kariéru zahájil v divadelních produkcích a v televizních seriálech. První filmová role přišla v roce 2006 s filmem "Like Minds."


Geografie.

Geomorfologický celek se rozkládá mezi Valašským Meziříčím a Jablunkovem, převážně v okrese Frýdek-Místek. V laickém pojetí se do Beskyd často počítá i hornatina kolem Vsetína, což zhruba odpovídá rozsahu nadřazené jednotky Západní Beskydy.  Západní Beskydy jsou součástí tzv. Vnějších Západních Karpat, které jsou součástí složitého systému pohoří, zasahujících např. přes slovenské Tatry až do Rumunska. Od Slezských Beskyd je pohoří odděleno Jablunkovským průsmykem a Jablunkovskou brázdou. Kompletní geomorfologické členění české části hor uvádí následující tabulka:

Vrcholy.

Nejvyšším vrcholem je Lysá hora, jejíž výška činí 1323 m n. m. Dalšími vysokými nebo známými horami jsou Smrk, Kněhyně, Travný, Radhošť a Javorový. Celkem je v Beskydech 32 tisícovek.  Hlavní hřebeny Moravskoslezských Beskyd jsou odděleny velmi hlubokými údolími a díky tomu má řada hor velmi vysokou prominenci (převýšení od sedla). Hned 4 vrcholy mají prominenci kolem 500 m a víc (Lysá hora, Smrk, Travný a Kněhyně) a dalších 18 vrcholů má prominenci nad 100 m (tisícovky Ropice, Velký Polom, Slavíč, Ostrý, Malý Polom a Radhošť, z netisícovek např. Velký Javorník nebo Kozubová).  Podrobný seznam 32 nejvyšších a 18 nejprominentnějších beskydských hor obsahuje Seznam vrcholů v Moravskoslezských Beskydech. Následující tabulka zobrazuje všechny beskydské tisícovky:

Podnebí.

Beskydy leží na pomezí oceánského a kontinentálního klimatu. Díky oceánským vzdušným masám jsou zde mírné zimy a chladnější léta.

Srážky.

Spadne zde velké množství srážek. Roční úhrn srážek se drží nad 750 mm. Lysá hora s ročním průměrem 1459,2 mm/rok (rekord 2254,7 mm) patří k nejdeštivějším místům v ČR.

Teplota.

Průměrná teplota je na Lysé hoře v červenci 11,8 °C (v údolích 18 °C) a v lednu -6,1 °C (v údolích -3 °C). Často se zde objevují zimní teplotní inverze, způsobené těžším chladným vzduchem v údolích a lehčím teplejším vzduchem na hřebenech. V údolí tak bývá často zataženo, zatímco na vrcholcích svítí Slunce.

Vítr.

Vítr je ve vyšších vrstvách atmosféry většinou západní, v dolnějších vrstvách je směr ovlivňován tvarem terénu.

Sněhové podmínky.

Podle údajů meteorologické stanice na Lysé hoře je průměrná výška maximální sněhové pokrývky 196 cm. Nejvíce sněhu bylo na Lysé hoře v zimě 1910/11, a to 491 cm. V masivu Moravskoslezských Beskyd jsou občas zaznamenány i laviny, např. 25.1.2006 se na severovýchodním svahu Smrku utrhla lavina, ve které dokonce zemřel lyžař.

Moravskoslezské Beskydy (slovensky "Moravsko-sliezske Beskydy"; polsky "Beskid Morawsko-Śląski"), v českém úzu běžně jen Beskydy, jsou geomorfologický celek a pohoří rozkládající se v téměř nejvýchodnější části České republiky u hranic se Slovenskem (malý přesah do okresu Čadca). Téměř celé jejich území pokrývá CHKO Beskydy o rozloze 1160 km2, která nicméně zasahuje i do Hostýnsko-vsetínské hornatiny a Javorníků.


Život.

Eleonora se narodila z manželství anglického krále Jana a jeho druhé ženy Isabely z Angoulême. Roku 1224 se stala dětskou nevěstou o mnoho let staršího Viléma Marshalla, hraběte z Pembroke. Postarší choť zemřel již roku 1231. Bezdětná Eleonora po manželově skonu složila před canteburským arcibibiskupem Edmundem Richem slib cudnosti.  7. ledna 1238 se znovu provdala za Šimona z Montfortu, pocházejícího z Francie, který v Anglii zdědil hrabství Leicester jako 6. hrabě z Leicesteru. K tajnému sňatku přivolil král Jindřich III., nevěstin bratr, v obavě před skandálem, který by mohl vzniknout prozrazením vzájemné náklonnosti obou provinilců. Anglická šlechta byla pohoršena sňatkem princezny s cizincem a Richard z Cornwallu požadoval od Šimona z Montfortu náhradu 6 tisíc marek, aby se „smířil“ s touto skutečností. Po sňatku musel Šimon dodatečně požádat o papežský dispenz.  Zpočátku vcelku dobré vztahy krále a hraběte z Leicesteru se zkalily poté, co Šimon působil ve funkci králova správce v Gaskoňsku na jihozápadě dnešní Francie. Musel se za své skutky zpovídat před královskou vyšetřovací komisí, ta však hraběte Šimona obvinění z přílišné tvrdosti a útlaku zprostila. Od roku 1254 se Šimon začal objevovat mezi šlechtici nesouhlasícími s královou vládou a jeho utrácením, až během let zcela přešel do opozice. Spor vygradoval v občanskou válku. Po bitvě u Eveshamu, v níž Šimon společně se synem Jindřichem zahynul a druhý syn Vít se dostal do zajetí, odešla ovdovělá Eleonora do francouzského exilu a uchýlila se do dominikánského kláštera Montargis, kde se stala jeptiškou. Zemřela roku 1275.

Eleonora Anglická ( "Eleanor Plantagenet", "Aliénor Plantagenêt" nebo "Aliénor de Leicester", 1215, Gloucester – 13. dubna 1275, Montargis) byla hraběnkou z Pembroke a z Leicesteru z dynastie Plantagenetů.


Geografická poloha.

Lokalita leží 57 km jižně od města Zabol v oblasti náhorní plošiny Íránské vysočiny, jižně od řeky Hilmand, v nadmořské výšce necelých 500 metrů. Šahr-i Suchte se nachází poblíž silnice Zahedán – Zabol, zhruba 18 kilometrů západně od afghánsko-íránské státní hranice.

Historie.

Existence sídla z doby bronzové souvisí s civilizacemi na území Íránu v prehistorickém období, které byly nezávislé na starověké Mezopotámii. Podle výzkumů sídlo na křižovatce obchodních cest bylo založeno v době kolem roku 3200 př. n. l. a zaniklo kolem roku 1800 př. n. l. Okolnosti vzniku a následného pádu města Šahr-i Suchte, které bylo zřejmě městským státem, zatím nebyly objasněny.  První archeologické výzkumy zde prováděl maďarsko–britský archeolog Aurel Stein, který tuto lokalitu objevil na začátku 20. století. V letech 1967–1978 zde prováděli rozsáhlé vykopávky pracovníků Íránského centra archeologických studií a italského archeologického ústavu Istituto italiano per l'Africa e l'Oriente (IsIAO). V dalších letech se výzkumem lokality zabývali také odborníci z Organizace národního kulturního dědictví, lidové tvorby a turizmu Íránu. Většina archeologických nálezů pochází z období let 2700–2300 př. n. l. Tyto nálezy mj. jsou dokladem, že přes Šahr-i Suchte procházely trasy starověkých cest, spojujících Mezopotámii s územím Íránu a dále s Indií a Čínou. Podle výzkumů město prošlo čtyřmi etapami rozvoje civilizace a bylo třikrát vypáleno.

Popis.

Tzv. "Spálené město" bylo popsáno jako nejrozsáhlejší íránská prehistorická lokalita. Centrální území, které je pod ochranou UNESCO, má rozlohu 275 ha a přilehlé ochranné pásmo činí 2 200 ha. Na tomto území se nachází také hřbitov s 20 000–40 000 hroby. V okruhu zhruba 12 km kolem města byly nalezeny pozůstatky 166 satelitních vesnic. V širším okruhu bylo identifikováno celkem 330 vesnic a íránští archeologové vyslovili domněnku, že v případě prozkoumání dalších pahorků na přilehlém území může být objeveno až 1500 podobných menších sídel.

Šahr-i Suchte, někdy též Šahr-i Suchta, persky شهر سوخته (v překladu doslova "Spálené město") je rozsáhlá archeologická lokalita v provincii Sístán a Balučístán v jihovýchodním Íránu. Pozůstatky městského osídlení pravděpodobně džafarské a hilmandské kultury z doby bronzové byly v roce 2014 zařazeny na seznam Světového dědictví UNESCO.


Dětství.

Matka zemřela brzy po Augustině narození a tak jí několik let vychovávala babička, Lady Holdernessová. Ta však zemřela, když byla dívka ještě malá a dítě bylo nějaký čas u příbuzných a přátel.

Manželství.

Augusta se později provdala za svého bratrance komandanta George Leigha (1771–1851), syna generála Charlese Leigha (1748–1815) a jeho manželky Frances Byronové, její tety. Manželé spolu měli sedm dětí. Richard Grenville, 1. vévoda z Buckinghamu a Chandosu, si o svatbě pohrdavě poznamenal do svého deníkuː "Ubohá Augusta se dnes vdává! Chudáček! Je mi líto, že se spojuje s takovou rodinou, takový blázen! Nemůže však vinit nikoho než sebe". Manželství se ukázalo jako nešťastné, protože manžel prohrál všechny své peníze. Nakonec svou ženu opustil a zanechal jí děti a dluhy.

Lord Byron.

Augustin nevlastní bratr, George Gordon Byron, se s ní nesetkal dokud nepřijel na Harrow School, a pak se vídali jen velmi zřídka. Od roku 1804 mu však pravidelně psala a stala se jeho důvěrnicí, zvláště v jeho hádkách s matkou. Jejich korespondence skončila dva roky poté, co Byron odešel do zahraničí, a nebyla obnovena, dokud mu neposlala dopis vyjadřující soucit se smrtí jeho matky Catherine v roce 1811.  Neboť spolu nevyrůstali, byli si vzájemně cizí. Nakonec si však rozuměli a zdálo se, že se do sebe zamilovali. Když se Byronovo manželství zhroutilo a on odplul z Anglie, aby se už nikdy nevrátil, objevily se zvěsti o incestu, což byl velmi vážný a skandální přestupek.  Existují určité důkazy na podporu obvinění z incestu. Augustina třetí dcera, narozena na jaře 1814, byla pokřtěna Elizabeth Medora Leighová. Několik dní po narození Byron navštívil svou sestru v jejím domě Swynford Paddocks v Cambridgeshire, aby dítě viděl, a napsal své důvěrnici, lady Melbournovéː "Oh! Aleto "stojí za to". Nemohu říci proč a není to "Opice", a pokud je, tak to musí být moje chyba; nicméně se polepším. Musíte však uznat, že je naprosto nemožné, že jsem někdy mohl být tak rád jinde. Celý život jsem se snažil, aby mě někdo miloval, a nikdy jsem neměl takový druh, jakému jsem dával přednost". Výrazem "Opice" se odvolává na strach, že se dítě narodí zdeformované.

Pozdější život.

Bylo pro ni osobní neštěstí, když jednu z jejích dcer, Georgianu, v letech 1829–30 (čtyři roky po svatbě) opustil manžel Henry Trevanion kvůli její mladší sestře Elizabeth Medoře (údajné dceři lorda Byrona). Medora žila s Trecanionem několik let ve Francii, než se nakonec rozešli. Opuštěná Georgiana, dvojnásobně zrazená, postrádala prostředky na žádost o parlamentní rozvod.

Odkazy v literatuře.

Augusta je také předmětem Byronových básní Epištola Augustě (1816) a Strofy Augustě.

Augusta Leighová ("rozená Augusta Maria Byronová;" 26. ledna 1783 – 12. října 1851) byla jediným dítětem Johna "Mad Jacka" Byrona, otce básníka George Gordona Byrona, a jeho první manželky Amelie Darcyové (Lady Conyersová a první manželka Francise Osborna, markýze z Carmarthenu).


Historie.

Svatyně Ka'ba stála na daném místě už v předislámské době. Muslimové věří, že ji zde na svém putování postavil sám Abraham, který byl pověřen Bohem, aby na své cestě vystavěl oltář. V roce 630 dobyl Mekku Muhammad a zničil pohanské modly v Ka'bě. Tím začala islámská vláda nad Ka'bou a stavění mešity okolo ní. Mešita se neustále rozšiřovala. První významnou rekonstrukci podstoupila v roce 692, další rekonstrukce proběhly např. v letech 1570, 1629, pod Saúdy v letech 1955-1973, 1982-1988 a 1988–2005.  V roce 1979 byla obsazena islámskými radikály a dva týdny byla obléhána, než se saúdským speciálním jednotkám podařilo radikály zlikvidovat.

Současnost.

Poslední velká rekonstrukce začala v roce 2007 a má trvat až do roku 2020. Král Abdulláh bin Abdul-Aziz plánuje zvýšit kapacitu mešity až na 4 miliony věřících a zároveň rozšířit prostranství k modlitbě ze současných 356 800 m na 400 000 m. Součástí projektu je i výstavba nového minaretu a vybavení vnitřních prostor mešity klimatizací.  11. září 2015 se na část přestavované mešity zřítil jeřáb. Nehoda si vyžádala 87 mrtvých a 184 zraněných.

Architektura a stavby.

Studna Zamzam.

Tato studna, umístěná 20 metrů od Ka'by, je muslimy považována za zázračný zdroj vody přímo od Boha.

Hateem.

Hateem je nízká stěna ve tvaru půlměsíce, která je součástí základů Ka'by. Ve skutečnosti však není považována za samostatnou stavbu.

Ibrahímův kámen.

Při stavění Velké Mešity stál na tomto místě sám Prorok Abraham. Kámen, na kterém jsou otisky nohou Proroka Abrahama, je vystaven v uzavřené místnosti.

Ka'ba.

Tato stavba, která se nachází uprostřed mešity, je považována za nejposvátnější místo islámu. Muslimové věří, že ji zde na svém putování postavil sám Abraham, který byl pověřen Bohem, aby na své cestě vystavěl oltář. Už v dobách, kdy na Arabském poloostrově panoval polyteismus, byla Ka‘ba významným poutním cílem. Jedním z pilířů dnešního moderního islámu je pouť do Mekky, při které věřící obcházejí sedmkrát tuto stavbu a doufají, že budou schopni dotknout se kamene, který je umístěn v jednom z jejích rohů.

Al-Masdžid al-Harám () též Velká mešita, je mešita v Mekce, na jejímž nádvoří se nachází svatyně Ka'ba. Jedná se o největší mešitu na světě a je považována za jedno z nejposvátnějších míst islámu. Při modlitbě se každý muslim obrací ke Ka'bě, která je umístěna uprostřed. Jedním z pěti pilířů islámu je Hadždž, neboli Velká pouť, kterou by měl každý muslim absolvovat alespoň jednou za život.


Rodina.

Narodil se ve Lvově, kde byl jeho otec tehdy místodržitelem. Byl druhorozeným synem generála a rakouského ministra zahraničí knížete Alexandra Dietrichstein-Mensdorff-Pouillyho a hraběnky Alexandry Dietrichsteinové (1824-1906). Jeho starší bratr Hugo byl dědicem knížecího titulu a statků na jižní Moravě v Mikulově. Na Moravě zůstala provdaná i sestra Marie Gabriela (1858-1889), manželka hraběte Hugo Kálnokyho, majitele Letovic. Manželem mladší sestry Klotyldy (1867-1942) byl významný uherský politik hrabě Albert Apponyi.

Diplomatická kariéra.

V roce 1884 vstoupil do diplomatických služeb, od roku 1886 působil jako attaché v Paříži. Od roku 1889 byl v Londýně, kde od roku 1896 zastával funkci velvyslaneckého rady. V letech 1904-1914 byl rakousko-uherským velvyslancem ve Velké Británii. Díky jeho příbuzenským vazbám na britskou královskou rodinu (byl bratrancem krále Eduarda VII.) byly i v době napjaté mezinárodní situace před první světovou válkou zachovány korektní diplomatické vztahy mezi Vídní a Londýnem.  Po začátku první světové války se vrátil do Vídně, později se zúčastnil mírových jednání a v roce 1918 byl jedním z kandidátů na funkci rakousko-uherského ministra zahraničí. Jako anglofila jej ale odmítl spojenecký Berlín. V roce 1917 byl jmenován doživotním členem rakouské panské sněmovny, z čestných dvorských hodností obdržel tituly c.k. tajného rady a komořího. I když byl po zániku monarchie penzionován, uplatnění našel i v Rakouské republice a v roce 1919 byl jedním z vyjednavačů u vzniku Společnosti národů.  Později žil převážně ve Vídni, několikrát ale ještě navštívil Velkou Británii. Nakonec zemřel ve skromných poměrech ve Vídni 15. června 1945 ve věku 83 let.

Albert hrabě Mensdorff-Pouilly-Dietrichstein ("Albert Viktor Julius Josef Michael Graf von Dietrichstein-Mensdorff-Pouilly") (5. září 1861 Lvov – 15. června 1945 Vídeň) byl rakousko-uherský diplomat původem z francouzského rodu Mensdorff-Pouilly, který vlastnil rozsáhlé majetky na Moravě a v Čechách.


Text písně.

Text písně (česky asi: "Ozbrojeného muže se má člověk bát; / všude bylo provoláno, / že se má každý vyzbrojit / železnou košilí.") pravděpodobně v době po pádu Konstantinopole (1453) lidem připomínal potřebu bojovat proti tureckému nebezpečí. Zdá se také, že píseň měla zvláštní význam pro Řád zlatého rouna. První mešní kompozici na uvedené téma složil nejspíše Guillaume Dufay, k dalším autorům mší "L'homme armé" patří Johannes Ockeghem, Josquin des Pres, Cristóbal de Morales či Giovanni Pierluigi da Palestrina.

Původ písně.

Původ a význam písně “Ozbrojený muž” není zcela jasný. Někteří hudební historici se domnívají, že 'ozbrojený muž' má symbolizovat archanděla Michaela. Skladatel Johannes Regis (asi 1425 – 1496) se pravděpodobně domníval, že zmínka v jeho "Dum sacrum mysterium/Missa l'homme armé" postavená na melodii písně obsahuje různé další dodatečné tropované texty a cantofirmální nápěvy na počest archanděla Michaela. Jiní se domnívají, že je to pouze jméno vyhlášené krčmy ("Maison L'Homme Arme") poblíž Dufayova bydliště v Cambrai.  Píseň ovšem také může představovat výzvu ke zbrojení k nové křižácké výpravě proti Turkům. Existuje také množství dokladů o tom, že píseň měla zvláštní význam pro členy řádu zlatého rouna.  Za povšimnutí stojí skutečnost, že první výskyt písně je z doby pádu Konstantinopole do područí Osmanských Turků roku 1453, což byla událost, která měla značný psychologický dopad na celou křesťanskou Evropu. Skladatelé jako Guillaume Dufay k té příležitosti složili žalozpěvy.  Nicméně další možností je, vzhledem k naléhavému pocitu nutnosti zorganizování vojenského odporu proti vítězství Osmanů, kteří tehdy postupovali stále dál na severozápad do střední Evropy, že všechny z uvedených teorií - či jejich různé kombinace - jsou pravdivé.  Novější teorie o původu nápěvku je taková, že jde o stylizovanou kombinaci pouličního křiku a trumpetového signálu, a může pocházet z konce 14. století, či počátku století 15., díky svému užití hlavní prolace, jež je nejrozšířenějším metrem té doby. Richard Taruskin si všiml, že nápěvek písně byl obzvláště oblíbeným u Karla Smělého a domnívá se, že mohl být zkomponovaný přímo pro něho (nebo snad, že se sám identifikoval s oním mužem ve zbroji). Tato teorie byla ovšem odmítnuta některými předními badateli, kteří poukazují na to, že píseň byla známa již před nástupem Karla Smělého do úřadu vévody Burgundského.

Užití písně v latinské mši.

Píseň ""L'homme armé"" je dnes poměrně dobře známa, protože byla často zhudebňována renesančními skladateli jako cantus firmus latinských mší. Pro tento účel byla píseň užívána zřejmě častěji než jakákoli jiná světská skladba, je známo přes 40 zpracování. Mnoho skladatelů renesance zkomponovalo alespoň jednu mši za použití této melodie. Dvě skladby od Josquina, "Missa L'homme armé super voces musicales" a "Missa L'homme armé sexti toni" patří mezi nejznámější. Další skladatelé, kteří napsali více než jedno zpracování, jsou například Matthaeus Pipelare, Pierre de La Rue, Cristóbal de Morales a Giovanni Pierluigi da Palestrina. Cyklus šesti zpracování, která jsou všechna anonymní, ale pravděpodobně pocházejí od jediného autora, se dochovala v Neapolském rukopise, který vznikl pravděpodobně jako dar Beatrix Aragonské od vévody Karla Smělého.

L'homme armé (česky "Ozbrojený muž" nebo "Ozbrojenec") je francouzská lidová píseň z 15. století. Přestože jde o píseň světskou, stala se v době renesance její melodie nejpopulárnějším hudebním základem pro kompozici mší; zachovalo se přes 40 různých kompozic nazvaných "Missa L'homme armé" a používajících uvedenou melodii.


Volební systém.

Zákon č. 270 z roku 2005 změnil stávající většinový volební systém, který byl praktikován od vzniku „druhé republiky“ z počátku 90. let 20. století, na smíšený podmíněný systém. Ve volbách do Senátu dochází ke kombinaci tří modelů. Z celkového počtu 315 mandátů je 301 senátorů voleno v přímých volbách 18 regionů (volebních obvodů). Jeden mandát je přidělen na základě zákona v regionu Valle d ́Aosta a sedm mandátů je určeno pro křesla v regionu Trentino Alto Adige. Italové žijící v zahraničí volí šest senátorů. Uzavírací klauzule pro samostatné politické strany činí 8 % platných hlasů v daném regionu, pro koalice 20 % platných hlasů v regionu. Politický subjekt, který kandidoval v koalici, jež získala přes 20 %, pak musí dosáhnout v daném regionu alespoň 3 % hlasů. Pokud vítězná strana v konkrétním regionu neobdrží 55 % mandátů, pak je uplatněna tzv. většinová prémie, která vítězi voleb zaručuje tuto většinu (tedy existuje 17 většinových prémií). Prezident republiky navíc může "ex lege" jmenovat pro jedno volební období až pět doživotních senátorů, kteří zvyšují absolutní počet křesel nad 315. Ze zákona se pak všichni bývalí prezidenti republiky stávají také doživotními senátory.  Volit senátory mohou občané starší 25 let věku (aktivní volební právo) a voleni mohou být občané po dovršení 40 let věku (pasivní volební právo).  K roku 2010 měl Senát celkově 322 členů, 315 senátorů a 7 doživotních senátorů. Na začátku 2013 měli titul doživotních senátorů Emilio Colombo (bývalý předseda vlády) a bývalý eurokomisař Mario Monti. Jako bývalý prezident republiky zde s tímto titulem zasedal Carlo Azeglio Ciampi. Senátor Colombo zemřel v červnu 2013. V srpnu téhož roku jmenoval tehdejší prezident Giorgio Napolitano čtyři doživotní senátory: architekta Renza Piana, dirigenta Claudia Abbada (již zemřel), bioložku Elenu Cattaneo a fyzika Carla Rubbiu.

Senát republiky (italsky: "Senato della Repubblica") je horní komora Parlamentu Itálie ("Parlamento della Repubblica Italiana"). Sestává z 315 křesel pro zvolené senátory, nepočítaje doživotně jmenované politiky. 309 křesel se rozděluje podle výsledků regionálních voleb. Funkční období je pětileté. V ústavním systému Itálie je postavení Senátu rovnocenné dolní komoře, kterou je Poslanecká sněmovna, což je výjimečné v politických systémech demokratických států. Vláda musí o vyslovení důvěry požádat obě komory, jedná se o příklad tzv. "dokonalého bikameralismu". Volby se do obou zastupitelských sborů uskutečňují současně. Naposledy tomu bylo 4. března 2018.


Historie.

Železniční vůz byl postaven v roce 1914 v Saint-Denis a jako jídelní vůz sloužil do srpna 1918. Pak byl rekvírován a upraven na štábní vůz maršála Foche, kterému sloužil od října 1918 do září 1919. Foch, jako vrchní velitel jednotek Dohody na západní frontě, podepsal 11. listopadu 1918 příměří s Německem, kterým skončily boje první světové války; zbylé Centrální mocnosti ukončily nepřátelství již dříve. Vagón byl poté navrácen společnosti Compagnie des Wagons-Lits a krátce sloužil jako jídelní vůz. V září 1919 byl darován do pařížského Musée de l'Armée a mezi lety 1921 a 1927 byl vystaven na dvoře Invalidovny. Na žádost starosty Compiègne a s podporou Američana Arthura Henry Fleminga byl vůz restaurován a navrácen do Compiègne. Zde byl umístěn v muzeu postaveném na Mýtině příměří (), v areálu zbudovaném na místě podpisu dohody.  Během druhé světové války nařídil Hitler navrátit vůz na stejné místo, aby tu mohlo být 22. června 1940 podruhé podepsáno příměří; tentokrát s Německem vítězícím. Vagón byl vytlačen z budovy a umístěn o pár metrů dále, poté byl odvezen do Berlína a o týden později vystaven v Berlínském dómu. V roce 1944 byl převezen do Durynska, odtud do Ruhly nakonec se ocitl poblíž rozsáhlého tunelového komplexu u obce Crawinkel v okrese Gotha. Před postupujícími americkými vojsky byl v březnu 1945 zapálen či vyhozen do povětří. I když očití svědkové z řad veteránů SS i civilistů tvrdí, že viděli letecký útok v dubnu 1944 nedaleko Ohrdrufu, má se za to, že vůz zničili příslušníci SS v roce 1945.

Vagón z Compiègne byl osobní železniční vůz, ve kterém bylo podepsáno první i druhé příměří z Compiègne. Poté, kdy bylo podepsáno v lese u Compiègne první příměří, byl vůz umístěn na čestném místě ve francouzském muzeu. Po druhém příměří byl vagón odvezen do Berlína, aby symbolizoval německou převahu nad Francií. V průběhu druhé světové války byl zničen, zdroje se liší v názoru na to, kde a kdy se tak stalo a kdo zkázu způsobil.


Životopis.

Narodil se v londýnském paláci "Ham House" vévody z Lauderdale jako mladší syn 1. vévody z Argyllu a jeho manželky Elizabeth Tollemache (1659-1735), sestry 3. hraběte z Dysartu. Studoval v Etonu a na univerzitě v Glasgow, poté absolvoval kavalírskou cestu, během níž si doplnil vzdělání v Utrechtu. Od mládí se angažoval ve veřejném dění ve Skotsku, v letech 1705-1706 byl skotským lordem pokladu, za svou účast na sjednání anglicko-skotské unie získal v roce 1706 titul "hraběte z Ilay". V letech 1707-1713 a 1715-1761 byl reprezentantem skotských peerů v britské Sněmovně lordů, od roku 1711 byl členem Tajné rady. Ve správě Skotska zastával převážně vysoké funkce v justici (lord sudí nejvyššího soudu 1708-1761, lord strážce tajné pečeti ve Skotsku 1721-1733, lord strážce velké státní pečeti ve Skotsku 1733-1761), mimoto v roce 1710 získal doživotní hodnost "Lord Justice General". Později zastával také místodržitelské úřady v několika skotských hrabstvích (Midlothian 1715-1761, Haddington 1733-1761, Argyll 1744-1761). Po starším bratrovi zdědil v roce 1743 titul vévody z Argyllu (do té doby byl známý pod jménem Lord Ilay) a převzal také post viceadmirála pro západní pobřeží Skotska (1743-1761).  Vynikl jako výrazná osobnost politiky a justiční správy ve Skotsku, na rozdíl od staršího bratra ale netrval tolik na skotském patriotismu. Z titulu svých funkcí se zasloužil o rozvoj obchodu, průmyslu a školství ve Skotsku, podílel se na založení Royal Bank of Scotland. Měl řadu kulturních zájmů, vybudoval rozsáhlou knihovnu a jako dědic titulu vévody se zasloužil o přestavbu rodového sídla Inveraray Castle.  Zanechal pouze nelegitimní potomstvo a titul vévody z Argyllu přešel na vzdáleného bratrance Johna (1693-1770).

Archibald Campbell, 3. vévoda z Argyllu ("Archibald Campbell, 3rd Duke of Argyll, 3rd Marquess of Kintyre and of Lorne, 3rd Earl of Campbell and of Cowall, 1st Earl of Ilay, 1st Viscount Ilay, 3rd Baron Inverary, Mull, Morvern and Tirie, 1st Baron Oransay, Dunoon and Arase") (1. června 1682, Ham House, Anglie – 15. dubna 1761, Londýn, Anglie) byl britský a skotský státník a právník. Pocházel z významné skotské rodiny Campbellů, ve Skotsku zastával od mládí řadu vysokých funkcí převážně v justiční sféře. V roce 1743 po starším bratru Johnovi zdědil titul vévody z Argyllu.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Grasse, malém městečku na jihu Francie, kde byl jeho otec starostou téměř 30 let. Za války byl aktivní v francouzském hnutí Résistance, kde se také seznámil se svou budoucí ženou Andrée. Po válce Lions studoval na École Normale Supérieure a doktorát skládal na Centre National de la Recherche Scientifique (CNRS), kde pracoval pod vedením Laurenta Schwartze, v té době již držitele Fieldsovy medaile. Ve své doktorské práci se věnoval lineárním eliptickým parciálním diferenciálním rovnicím.  Po studiích pracoval na univerzitě v Nancy, Pařížské univerzitě, posléze také na prestižních École Polytechnique a Collège de France. Věnoval se mnoha různým partiím analýzy parciálních diferenciálních rovnic, mezi jeho nejslavnější výsledky patří důkaz jednoznačnosti slabého řešení Navier-Stokesových rovnic ve dvou dimenzích, přispěl také ke zjednodušení Hopfova důkazu existence slabých řešení.  Spolupráce s Johnem von Neumannem ho přiměla ke studiu numerické analýzy parciálních diferenciálních rovnic a vývoji numerických metod pro jejich řešení, speciálně metody konečných prvků. Mimo to se však stále věnoval i teoretické analýze, například v oboru variačních nerovnic. Později se věnoval také stochastickým rovnicím a teorii optimálního řízení.  V průběhu celé své kariéry kladl důraz na používání matematiky v energetice a průmyslu. V letech 1984–1992 stál v čele francouzského vesmírného programu jako ředitel Centre National d'Etudes Spatiales (CNES). Lions byl zvolen prezidentem Mezinárodní Matematické Unie v roce 1991 a obdržel cenu Japonska v témže roce. V roce 1992 mu Univerzita v Houstonu udělila čestný doktorát. V roce 1996 se stal prezidentem Francouzské Akademie Věd.  Jeho syn Pierre-Louis Lions je také světoznámým matematikem, obdržel v roce 1994 Fieldsovu medaili.

Jacques-Louis Lions (3. května 1928, Grasse – 17. května 2001, Paříž) byl francouzský matematik, který mimo jiné významně přispěl k rozvoji teorie parciálních diferenciálních rovnic a stochastických procesů. V roce 1986 obdržel cenu Johna von Neumanna organizace SIAM. Jedná se o autora nebo spoluautora 20 vědeckých knih a téměř 600 článků.


Životopis.

Bratři Wouter a Sjoerd Janssen začali svou hudební kariéru v elektronické hudbě, konkrétně v techno music v roce 2001 a následně se přesunuli do hardstyle stylu v roce 2003. V té době, Wouter obvykle vytvařel hard treance pod uměleckým jménem Walt, a Sjoerd hardstyle styl jako Duro. V roce 2007 vyšlo jejích první album,Today Is Tomorrow. Album bylo dobře přijato v holandském hudebním žebříčku, dosáhl 68. místě, a získal skóre 95/100 na Partyflock. V roce 2009 vydali své druhé album, Analogue Players in a Digital World.Album bylo představeno na Amsterdam Dance Event v Holandsku a v Central Station Records.album bylo dobře přijato v tisku,, který také jim umožňuje přístup k odměn.  V roce 2011, skupina spolupracoval na albu "Kiss From The Pas od " Allure, jeden z hudebních projektů holandského producenta Tiësto. V roce 2012 spolupracovali s Tiësto na singlu Miami / Chassing Summers z alba "Club Life: Volume Two Miami", a na singlu s názvem "Hell Yeah!". též spolupracovali na skladbě "Nobody Perfect" od Chrise Browna. V roce 2012, bratři Showtek začali s sérii spolupráci na projektu s názvem Crazy Collabs. Před oficiálním oznámením o jejich spolupráci, vytvořili EP s Tiëstem a Angger Dimas s názvem "We Rock" pod přezdívkou Boys Will be Boys. Spoluprácovali s DJ jako Tiësto, Hardwell, Justin Prime, Bassjackers, Fajn, MAKJ, Noisecontrollers a David Guetta.  V prosinci 2013, duo založilo vlastní vydavatelství "Scink", který je licencován s Spinnin Records. Píseň "We LikeTo Party" byl první titul vydaný v tomto nakladatelství.  V roce 2014, spolupracovali na skladbě Bad od Davida Guetty, který byl 19 různých hitparádách.

Showtek je nizozemské duo skládající se ze dvou bratrů, Sjoerd Janssen (narozen 6. dubna 1984) a Wouter Janssen (narozen 30. srpna 1982).Duu se daří dosahovat vrcholu hudebních hitparád a spolupracovat s umělci jako Tiësto, Chris Brown a David Guetta. Showtek se umístil na 17. místě v TOP 100 DJ roku 2014. Showtek též vysílají podcasty na streamování hudby na iTunes (Scink Radio Show).


Historie.

Svoje nároky na území Španělské Sahary vznesla v r. 1963 také Mauritánie. V 60. letech vznikaly ve Španělské Sahaře zárodky hnutí proti cizí nadvládě, které později vyústily ve vznik Lidové fronty na osvobození Sakia al-Hamra a Rio de Oro (Fronta Polisario). V roce 1969 se obě provincie Španělské Sahary staly španělskými zámořskými provinciemi a jejich zástupci zasedli v kortesech. V r. 1974 vyhlásilo Španělsko referendum o sebeurčení, ale Maroko se postavilo proti. Na jeho návrh proběhla u Mezinárodního soudního dvora arbitráž, která ve svém výroku přiznala obyvatelům Španělské Sahary právo na sebeurčení. Tři týdny nato zorganizoval marocký král Hasan II. "Zelený pochod", kdy na území Španělské Sahary vpochodovalo na 300 000 neozbrojených Maročanů. Následně bylo zahájeno vyjednávání mezi Španělskem, Marokem a Mauritánií, které vešlo ve známost jako "Madridské dohody". Na jejich základě se 26. února 1976 Španělsko se ze svých zámořských provincií stáhlo.

Pokračování historie.

Po odchodu Španělska vyhlásila 28. 2. 1976 Fronta Polisario na území Západní Sahary samostatnou Saharskou arabskou demokratickou republiku. V březnu téhož roku uzavřelo Maroko a Mauritánie dohodu o rozdělení území Západní Sahary, severní část Saguía el Hamra dostalo Maroko a jižní Río de Oro připadlo Mauretánii. Obě země vyslaly na svá nová území vojska, spousta lidí odtud uprchla do Alžírska. Fronta Polisario za alžírské peníze začala podnikala útoky na okupační armády. Mauretánie po vojenských neúspěších i z finančních důvodů uzavřela s Frontou příměří, uznala ji jako legitimního vládce a stáhla se za hranice. Fronta Polisario postupně kontrolovala až 75 % území Západní Sahary.  Změna nastala, až když Maroko dostalo pomoc od USA a Francie, tehdy dobyla asi 80 % území. V roce 1982 se Západní Sahara stala oficiálně členem Organizace africké jednoty (OAJ) z které na protest Maroko vystoupilo. OSN i OAJ se snažily přimět Maroko i Frontu Polisario k jednání. Návrh na mírové řešení byl roku 1988 přijatý, v roce 1991 skončily vzájemné vojenské akce. Na rok 1992 bylo naplánováno referendum o sebeurčení obyvatel, vyvstal problém se seznamy voličů a referendum se nekonalo.  Na základě tzv. Houstonských dohod z roku 1997 se mělo referendum uskutečnit pod dohledem OSN v roce 1998, z podnětu Maroka se neuskutečnilo stejně jako další roku 2001. Nato OSN vypracovala první a pak druhý plán s postupným pětiletým přechodným obdobím a následným referendem v roce 2005. Maroku tyto plány nepřijalo a navrhlo v roce 2007 svůj vlastní plán autonomie, který pro změnu nepřijala zase Fronta Polisario. Od té doby se mezi oběma stranami konají pod patronaci OSN řídce další dialogy.

Poštovní známky.

Španělsko začalo vydávat pro Španělskou Saharu poštovní známky v roce 1924, byly to definitivní známky s názvem POSSESSIONES ESPAÑOLAS DEL SAHARA OCCIDENTAL. Od r. 1926 by název pozměněn na SAHARA ESPAÑOL a v roce 1960 se hlavní titul změnil na ESPAÑA s podtitulem SAHARA. Poslední emise vyšla v r. 1975.

Španělská Sahara (španělsky Sahara Español, arabsky صحراء الاسبانية [Sahra'a Al Esbania]) byl španělský správní celek ležící na pobřeží Atlantského oceánu na území dnešního sporného území Západní Sahara. Vznikl v roce 1924 sloučením Španělskem ovládaných území Rio de Oro, Sakia al-Hamra a La Agüera, Zanikl v roce 1976 odchodem Španělů a rozdělením území mezi Maroko, Mauritánii a Saharskou arabskou demokratickou republiku.


Biografie.

Mládí a rodina.

Anatolij Papanov se narodil 31. října 1922 v malém městečku Vjazma. Jeho otec, Dmitrij Filippovič Papanov, zde pracoval jako voják. Matka, Jelena Boleslavovna Rosková, původem z Polska, pracovala v krejčovském salónu. Herecké vzory ve své rodině neměl. Ve Smolenské oblasti prožil budoucí herec své dětství, ale už v roce 1930 se celá rodina přestěhovala do Moskvy. Zde Anatolij dokončil základní školu a začal pracovat jako slévač v moskevské firmě Kaučuk, po večerech studoval divadelní studia. Jeho učitelem se stal zasloužilý umělec SSSR Vasilij Kuza (Вассилий Куза). Celý život prožil Anatolij Papanov s Naděždou Karaťjevovou, se kterou měl jedinou dceru Jelenu Papanovovou.

Armáda a návrat z války.

V období 2. světové války velel jako seržant četě artilerie. Z důvodu vážného zranění, které utrpěl v roce 1942 v bitvě pod Charkovem, musel z fronty odejít a strávit několik měsíců v nemocnici. Lékařům se podařilo zachránit jeho život, avšak zůstaly mu doživotní následky, kvůli kterým byl zařazen do 3. kategorie invalidity. Po svém návratu z války začal, i přes svá omezení, pracovat v divadle a kinematografii.

Závěr života a smrt.

Posledním filmem, na kterém se podílel je "Chladné léto roku 1953" (rusky Холодное лето пятьдесят третьего), režiséra Alexandra Proškina. Papanov zemřel 7. srpna 1987 v Moskvě na infarkt při sprchování studenou vodou v horký letní den.

Kariéra.

Divadlo.

Po svém zotavení z válečných zranění se Anatolij Papanov vrátil zpět do Moskvy a začal studovat na herecké fakultě Státního institutu divadelního umění (rusky ГИТИС), kterou v roce 1946 dokončil. Sehrál svoji první velkou roli v divadelní hře "Don Gil v zelených kalhotách" (Дон Хиль – Зелёные Штаны), ve které obsadil roli hlavního hrdiny. Představení bylo jeho prvním úspěchem, po kterém byl pracovně pozván do Moskevského uměleckého akademického divadla (rusky МХАТ) a Malého divadla (rusky Малый театр). Obě nabídky však Papanov odmítl.

Působení v moskevském Divadle Satiry.

V moskevském Divadle Satiry (rusky Московский государственный академический театр Сатиры) začal Papanov působit od roku 1948 na žádost režiséra Andreje Gončarova. Sehrál zde více než 50 rolí a působil v něm až do své smrti. Mezi jeho nejvýznamnější role patří například role Ramínka (rusky Корейка) v divadelním zinscenování hry "Zlaté tele" Ilfa a Petrova E. Krasnjanským.

Kinematografie.

Paralelně s působením v divadle se začala rozvíjet i kariéra Anatolije Papanova v sovětských filmech. Za svůj život odehrál 65 rolí ve filmech různých žánrů. Nejvíce úspěšnými se staly filmy: "Živí a mrtví" (rusky Живые и мертвые), z roku 1964, režiséra Alexandra Stolpera, "Běloruské nádraží" (rusky Белорусский вокзал), z roku 1970, režiséra Andreje Smirnova, či například "Briliantová ruka" (rusky Бриллиантовая рука), z roku 1984, režiséra Leonida Gajdaje. Jeho hlavní talent spočíval především v tom, že zvládl ztvárnit jak komického, tak i dramatického hrdinu.

Dabér a animované filmy.

Za svůj život propůjčil A. Papanov hlas několika animovaným postavám. Nejvýznamnější prací je asi hlas vlka z animovaného seriálu "Jen počkej, zajíci!" (rus. Ну, погоди!), na kterém spolupracoval společně s Klárou Rumjanovovou, která dabovala zajíce. Dále Papanovův hlas zazněl v animovaných filmech "Klíč", "Malá mořská víla" či "Maugli."

Anatolij Dmitrijevič Papanov (rusky Анатолий Дмитриевич Папанов, 31. října 1922 Vjazma, Smolenská oblast – 7. srpna 1987 Moskva) byl sovětský divadelní a filmový herec, divadelní pedagog a dabér.


Počátky.

Roku 1987 se ustavily první organizace (na ochranu památek), nezávislé na vládě Litvy: v březnu to byla „Talka“ (Brigáda), v květnu ekohumanitní „Santarvė“ (součinnost nebo srozumění), která se později přejmenovala na klub „Žemyna“. Ve Vilniusu se vyrojilo spousty intelektuálních diskusních klubů. Snaha litevské inteligence o vytvoření organizace širší působnosti se projevila také v květnu 1987. Tehdy zásluhou Česlova Kudaby a jiných byla založena organizace, nazvaná Litevským kulturním fondem. Jeho úkolem bylo rozmnožovat kulturní dědictví, sbírky na restauraci památek, výzkum. Neoficiální cíle byly mnohem širší, ale pro omezování ze strany vlády se nemohla stát společenskou organizací širokého dosahu. Bylo zakázáno tvořit pobočky fondu a jeho činnost byla silně kontrolována. Většině řadových příznivců Hnutí (Sąjūdisu) dodala odvahy nekompromisní snaha Litevské ligy svobody (Lietuvos Laisvės Lyga) a jiných disidentských organizací o nezávislost Litvy, vyjádřená požadavkem zlikvidovat následky tajných dodatků k Ribbentropově-Molotovově paktu, který byl podepsán 23. srpna 1939 v Kremlu. Tento požadavek byl poprvé veřejně deklarován na shromáždění u památníku Adama Mickiewicze 23. srpna 1987.

Formování a politické cíle.

Za vlastní počátek hnutí se obvykle považuje založení Iniciativní skupiny Sąjūdisu 3. června 1988. Ji tvořilo 35 významných osobností litevské vědy a umění, z nich 17 členů komunistické strany. Ustavující sjezd LPS (Sąjūdisu) se konal 22.–23. září 1988. Do ustavujícího sjezdu LPS bylo zvoleno 1027 delegátů, které zvolily skupiny podporovatelů Sąjūdisu ze všech okresů tehdejší Lit. SSR (litevsky LTSR), a zaregistroval se 1021 delegát. Nejvíce bylo vědců a umělců: 283 693 delegátů – s vysokoškolským vzděláním. Na činnosti Sąjūdisu se podílelo kolem 180 000 lidí. Na ustavujícím sjezdu LPS byl přijat program a stanovy, vytvořen řídící aparát. Ve volbách do rady Sněmu LPS dostal nejvíce hlasů Romualdas Ozolas (193 z 212). Oficiálně byl LPS zaregistrován 16. března 1989. LPS vydával neoficiální samizdatový časopis "Sąjūdžio žinios" (Zprávy Sąjūdisu) a legální týdeník "Atgimimas" (Obrození). Zpočátku (z opatrnosti) deklarovala jako cíle kulturní obrodu, demokratizaci a ekonomickou nezávislost (především na Moskvě), spolupráci s Komunistickou stranou Litvy. Od listopadu 1988 LPS zaujal samostatnější politickou pozici, postupně se čím dál více začal distancovat od KS Litvy a 16. února 1989 veřejně deklaroval, že hlavním cílem hnutí je obnovení nezávislosti. Tak se stal opozicí KS Litvy, která ještě další půlrok opakovala hesla přestavby vylepšení SSSR (a o „světlých zítřcích“). 26. března 1989 ve volbách na sjezd lidových poslanců Sovětského svazu LPS podporovaní poslanci získali 36 míst ze 42. 24. února 1990 (opakované hlasování 4.–10. března) ve volbách do Nejvyššího sovětu Lit. SSR Sąjūdisté získali 101 mandátů ze 141 možných. Právě hlasy poslanců od Sąjūdisu rozhodly o přijetí Zákona (lit. Aktas) o obnovení nezávislosti Litvy dne 11. března 1990.

Organizační struktura.

Na ustavujícím sjezdu LPS byly vytvořeny koordinační orgány LPS: Sněm LPS (220 členů) a Rada sněmu LPS (35 členů). 25. listopadu 1989 byl předsedou Rady sněmu LPS zvolen Vytautas Landsbergis, byl založen sekretariát LPS. Existovala konkurence mezi Vilniuskými a Kaunaskými uskupeními LPS. Kaunaské uskupení bylo radikálnější a neustále naléhala zaujmout nekompromisní stanovisko k vystoupení ze SSSR.

Členové Iniciativní skupiny Sąjūdisu(LPS).

IS LPS byla zvolena 3. června 1988 v sále Akademie Věd Lit.SSR. Protože Inga Lukošaitė členství odmítla, zbylo 35 členů:

Dobová reakce jiných států na LPS a tehdejší události v Litvě.

USA.

V USA byly LPS a snaha o nezávislost Litvy hodnoceny velmi dvojznačně. Američané, kteří pocházeli z Pobaltských států začali naléhat na Kongres, aby byla aktivně podpořena nezávislost. Oficiální vláda USA, především George Bush, nabádala LPS k dohodě s vůdcem SSSR M. Gorbačovem. Litevská otázka byla široce diskutována na sovětsko-amerických jednáních. USA nabádaly SSSR nepoužít vojenskou sílu v Baltských státech, neboť v opačném případě by Moskva utrpěla ekonomické sankce. USA odsoudila události ze 13. ledna 1991 ve Vilniusu. Prostí Američané fandili LPS a myšlence nezávislosti Litvy.  Administrativa USA opatrně hodnotila Vytautase Landsbergise a pokládala za rozumnější rozmluvy s premiérkou Kazimierou Prunskienė.

Německo.

Činnost LPS časově souhlasila s řešením problému sjednocení Německa. Oficiální pozice tehdejšího NSR byla neutrální. Bylo tvrzeno, že podpora Sąjūdisu by mohla mít negativní vliv na vztahy mezi Německem a SSSR. Tehdejší (1988-1991) spolkový kancléř Helmut Kohl byl pro taktiku drobných krůčků, ale nakonec prohlásil, že NSR neuznává sovětskou anexi Baltských států.

Velká Británie.

Britové, kteří oponovali SSSR v otázce geopolitiky, vždy podporovali snahu Baltských států o nezávislost. V roce 1990 se v Londýně premiérka Velké Británie Margaret Thatcherová setkala s Vytautasem Landsbergisem, kterému radila chovat se obezřetně a nabádala ho začít vyjednávání se SSSR. Ve své knize vzpomínek (The Downing Street Years.) Margaret Thatcherová Vytautase Landsbergise nazývala prezidentem.

Francie.

Francouzský prezident François Mitterrand hodnotil kriticky záměry Sąjūdisu. 11. března 1990 neoficiálně prohlásil: „Litevci vše jen pokazí. Oni skoro nikdy nebyli svobodní. A když byli, měli režim - diktaturu. Politováníhodní lidé. Pochopil bych, kdyby se Gorbačov musel uchýlit k použití násilí.“ F. Mitterrand negativně hodnotil i osobnost V. Landsbergise: „Landsbergis je umělec, ne politik.“  V dubnu 1990 prezident François Mitterrand spolu se spolkovým kancléřem Helmutem Kohlem uveřejnili dopis V. Landsbergisovi, ve kterém ho požádali o suspendování vyhlášení nezávislosti Litvy.

Československo (ČSFR).

Již 13. března 1990 pozval prezident ČSSR Václav Havel předsedu litevského parlamentu Vytautase Landsbergise k návštěvě Československa a tím vyjádřil podporu litevskému boji za obnovení nezávislosti. V polovině září, zhruba půl roku po provedení prvních nezávislých voleb, které skončily vítězstvím Sąjūdisu, navštívila ČSFR na pozvání předsedy federální vlády M. Čalfy předsedkyně prvé samostatné litevské vlády Kazimira Prunskienė, aby získala podporu pro demokratizační proces a obnovu nezávislosti Litvy. Setkala se s prezidentem V. Havlem, předsedou parlamentu A. Dubčekem a předsedy republikových vlád. Československé Federální shromáždění se zařadilo mezi prvé parlamenty, které odsoudily krvavý zásah sovětských bezpečnostních sil(OMONu) ve Vilniusu (v období kolem) 13. ledna 1991. Represivní postup sovětských bezpečnostních sil odsoudil prezident Havel, jenž vyzval sovětského prezidenta M. Gorbačova k zastavení násilí a řešení sporných problémů demokratickou cestou a navrhl Prahu k setkání obou stran. Zároveň upozornil, že ČSFR (tehdy ještě člen Varšavské smlouvy) by nemohla nést spoluzodpovědnost za použití ozbrojených sil jiné členské země proti vlastnímu obyvatelstvu. Prezident Havel tuto problematiku přenesl na historické setkání prezidentů ČSFR, Maďarska a Polska ve Visegrádu (13.?) (15.?) února 1991, kde středoevropští státníci odsoudili jakoukoli formu totalitarismu. Navzdory postoji prezidenta však československá diplomacie s navázáním oficiálních diplomatických styků váhala, ostatně jako téměř všechny státy, až do porážky 1991 moskevského srpnového puče. Ministr zahraničních věcí Jiří Dienstbier odůvodňoval zdrženlivý postoj odkazem na uznání Slovenského státu litevskou vládou de iure po likvidaci Československa v roce 1939. Československá vláda uznala nezávislost Litvy a druhých pobaltských republik 29. srpna 1991. Diplomatické styky byly obnoveny 9. září 1991. Od roku 1992 byla podepsána smlouva o oboustranném bezvízovém styku.

Island.

11. února 1991 Island jako první uznal nezávislost Litvy. V únoru téhož roku jako první navázal diplomatické styky s Litvou.

Opozice.

Opozičním hnutím proti činnosti Sąjūdisu bylo Jedinstvo. Tato organizace byla proti změnám, zejména proti osamostatnění Litvy, dále proti odtržení Litevské KS od KSSS (heslo: zůstat na platformě KSSS) i proti dalším liberalizačním snahám. Zásahu proti parlamentu a televizní věži ve Vilniusu předcházely v počátkem ledna útočné mítinky Jedinstva ve Vilniusu. Hnutí Jedinstvo ztratilo na významu po ukončení srpnového puče 1991 v Moskvě.

LPS po roce 1993.

Roku 1993 se LPS rozhodl reorganizovat se z politické na společenskou organizaci a upustit od aktivní politické činnosti. Skoro každý rok se konají jeho sjezdy, které přijímají rezoluce o nejdůležitějších politických otázkách, Rada LPS vydává prohlášení, organizuje mitingy a stávkové hlídky.

Litevské hnutí za přestavbu (litevsky "Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis", LPS) známé spíše jako Sąjūdis („hnutí“), je občanské hnutí vzniklé v roce 1988, které mělo nejprve za cíl dosáhnout skutečné autonomie Litvy v rámci Sovětského svazu a po zradikalizování začalo usilovat o plnou litevskou nezávislost. Tohoto cíle dosáhlo 11. března 1990, kdy z iniciativy především Vytautase Landsbergise Nejvyšší sovět Litevské sovětské socialistické republiky vyhlásil "Zákon o obnovení nezávislého litevského státu". (Reálná nezávislost však byla dosažena až po 21. srpnu 1991.)


Halové mistrovství světa v atletice 2012

Světové rekordy.

O první halový světový rekord se postarala Ukrajinka Natalija Dobrynská, když jako první žena v historii překonala v pětiboji hranici pěti tisíc bodů a dosavadní světové maximum Iriny Bělovové z roku 1992 (4 991 bodů) vylepšila na 5 013 bodů. Druhý halový světový rekord vytvořil Američan Ashton Eaton v sedmiboji, když vlastní světové maximum z roku 2011 zlepšil o 77 bodů na 6 645 bodů.  Do historie se zapsal také výkon, který předvedla americká dálkařka Brittney Reeseová, ta skočila do vzdálenosti 723 cm a od světového rekordu Němky Heike Drechslerové ji dělilo 14 cm. Australská překážkářka Sally Pearsonová se naopak s časem 7,73 s zařadila na páté místo v dlouhodobých tabulkách (60 m přek.), když lépe trať zaběhly jen Cornelia Oschkenatová, Lolo Jonesová, Ludmila Engquistová a Susanna Kallurová, která drží světový rekord od roku 2008.

Absence.

Na šampionátu startoval rekordní počet zemí. Z valné většiny však svoji zemi reprezentoval jeden či dva atleti. Do Istanbulu mj. neodcestovala finská výprava.  Mistrovský titul z předchozího šampionátu v Dauhá 2010 z důvodu zranění či nemoci neobhájila chorvatská výškařka Blanka Vlašičová nebo americká překážkářka Lolo Jonesová, která triumfovala rovněž na halovém MS 2008 ve Valencii. Chyběla také ruská půlkařka Marija Savinovová, která se šampionátu nechtěla zúčastnit a mistryně světa ve skoku o tyči Fabiana Murerová z Brazílie.  Mezi muži chyběl zraněný keňský půlkař Abubaker Kaki, trojskokan Teddy Tamgho, který si zároveň odpykával disciplinární trest, který mu udělila francouzská federace za konflikt s nejmenovanou kolegyní a tyčkař Steven Hooker z Austrálie, který v roce 2011 nepředváděl kvalitní výkony. Z formy byl rovněž na začátku ledna roku 2012, když na mítinku v Perthu překonal jen 510 cm. Těsně před startem HMS si lehčí zranění přivodil také kubánský překážkář a světový rekordman (110 m př.) Dayron Robles.  Řada dalších atletických hvězd dala přednost přípravě na dva vrcholy letní sezóny (ME v atletice, Letní olympijské hry). Halovou sezónu např. zcela vynechali jamajští sprinteři Usain Bolt a Yohan Blake, Keňan David Rudisha (800 m) či Carmelita Jeterová.

Česká účast.

Limit na halové MS 2012 splnilo 12 českých atletů (7 mužů a 5 žen). Pozvánku dostal také vícebojař Roman Šebrle, který splnil limit díky výkonu 6 105 bodů (12. února 2012, Praha). Kdyby na šampionát odcestoval, byla by to již jeho osmá účast na halovém světovém šampionátu. Těsně před startem domácího halového šampionátu ve Stromovce se však Šebrlemu obnovilo zranění stehenního svalu a svoji účast nakonec z důvodu přípravy na dva vrcholy letní sezóny (ME v atletice, Letní olympijské hry) odřekl. Český víceboj však v Turecku zastupoval Adam Sebastian Helcelet, kterému IAAF udělila společně s Rusem Iljou Škureněvem divokou kartu.  Jedinou českou medaili vybojoval běžec Jakub Holuša, když si v závodě na 800 metrů doběhl pro cenné stříbro.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

14. halové mistrovství světa v atletice se uskutečnilo ve dnech 9. – 11. března v tureckém Istanbulu v nově postavené sportovní hale nesoucí název Ataköy Athletics Arena. Původně se měl šampionát odehrávat v multifunkční aréně Sinan Erdem Dome.


Osobní život.

Lucy Hale, vlastním jménem Karen Lucille Hale, se narodila 14. června 1989 ve městě Memphis, Tennessee. Dostala jméno po jedné její babičce. Má dva sourozence, sestru Maggie a nevlastní sestru Kirby. Hale nechodila do školy, měla domácí výuku. Když jí bylo osm let, začala chodit na hodiny zpěvu a později si přibrala i hodiny herectví.  Hale randila s hercem Davidem Henriem, se kterým si zahrála v seriálu "Kouzelníci z Waverly", později s Chrisem Zylkou, známým pro svou roli v seriálu "Tajemství kruhu".

Kariéra.

Herectví.

Po vítězství v soutěži American Juniors se Hale objevila v hostujících rolích několika seriálů, například "Drake & Josh", "Ned's Declassified School Survival Guide", "O.C.", "Kouzelníci z Waverly" a "Jak jsem poznal vaši matku". Dále se objevila v seriálu "Bionic Woman" v roli Beccy Sommers, mladší sestry protagonistky Jaime Sommers (Michelle Ryan).Proslavila se také díky rolí Effie ve filmu "Sesterstvo putovních kalhot 2". Hrála roli Rose Baker v seriálu "Smetánka", spolu s Ashley Newbrough a Joannou Garcia, dále pak roli Katie Parkerové ve filmu "Dívčí války".  Zlom v kariéře přišel s obsazením do role Arie Montgomery, což je jedna ze pěti hlavních postav seriálu stanice Freeform "Prolhané krásky". Za roli získala cenu Teen Choice Awards.  V lednu 2010 se objevila v seriálu "Kriminálka Miami" a v srpnu si zahrála roli Sherrie ve filmu "Vřískot 4". V lednu 2012 byl odvysílán film "" s Lucy v hlavní roli. V dubnu 2012 hostovala v americkém seriálu "Napálené celebrity", kde úspěšně napálila svého hereckého kolegu Iana Hardinga, Vanessu Hudgens a Joshe Hutchersona.  11. června 2013 bylo oznámeno, že Lucy je novou tváří značky Mark Girl. 11. srpna 2013 moderovala s herecem Darrenem Crissem předávání cen Teen Choice Award.  V roce 2018 byla obsazena do hlavní role komediálního seriálu stanice The CW "Life Sentence," ve kterém hrála roli Stelly Abbottové, která se dozví, že již nemá rakoviny. Seriál byl zrušen po odvysílání první řay. Ten samý rok si zahrála ve třech filmech "Vadí nevadí, Dude a The Unicorn." V březnu roku 2019 byla obsazena do hlavní role spin-offu seriálu "Riverdale" s názvem "Katy Keene."

Hudba.

Hale popisuje hudbu jako svou "první lásku". Její hudební počátky byly ovlivněny tvorbou Shaniy Twainové a Faith Hillové, ale jak Hale přiznává, nejvíce ji ovlivnila píseň od Britney Spears "Baby One More Time".  V roce 2011 Hale nahrála soundtrack k filmu "".  V červnu 2012 bylo oficiálně oznámeno, že Hale podepsala nahrávací kontrakt s Hollywood Records. Její debutový singl „You Sound Good to Me“ byl vydán 7. ledna 2014. 18. února 2014 bylo oznámeno, že její album se bude jmenovat "Road Between" a bude vydáno 3. června 2014.

Lucy Hale (* 14. červen 1989, Memphis, Tennessee, USA) je americká herečka a zpěvačka. Jako dítě vyhrála pěveckou soutěž American Juniors. Je známá hlavně díky své roli v seriálu americké televizní stanice Freeform "Prolhané krásky", dále pak díky roli v seriálech "Bionic Woman" a "Smetánka". V roce 2014 vydala své první studiové album nazvané "Road Between". V roce 2019 získala hlavní roli Katy Keene ve stejnojmenném seriálu stanice The CW.


Materiál.

Při volbě vhodného materiálu jsou skoro výlučně rozhodující jeho fyzikální a chemické vlastnosti. Vedle téměř všech druhů běžných umělých vláken se často používají vlákna speciálně modifikovaná pro technické účely jako: aramidy, uhlíková vlákna, mikro- a nanovlákna, keramická, kovová vlákna atd. Z přírodních vláken se uplatňuje např. juta a bavlna (pytlovina a obaly), konopí (lana) a hedvábí (padáky). Čištěné a recyklované textilní odpady (výčesky, trhané ústřižky tkanin a pletenin) jsou vhodná výplň pro různé druhy technických textilií.

Výroba.

Z netkaných textilií všeho druhu se vyrábí více než dvě třetiny pro technické účely. Technické tkaniny a pleteniny jsou zpravidla vyrobeny jednoduchou vazební technikou. Barvení, pokud je vůbec nutné, se provádí většinou ve vlákenné hmotě. Některé obaly a autoplachty se potiskují.  Všechny provaznické výrobky a lana se řadí k technickým textiliím. K jejich výrobě se používá technika splétání, oplétání, stáčení nebo kablování. Šicí nitě pro průmyslové účely nebo chirurgii se vyrábí a zušlechťují poměrně nákladnou speciální technologií.  Světová spotřeba vláken k výrobě technických textilií vzrostla od roku 1995 do roku 2010 ze 14 na 22 milionů tun. Obchodní obrat odvětví obnášel v roce 2011 cca 195 miliard € (do roku 2017 se zvýšil na cca 210 miliard), 27 států EU se na něm podílelo s 22 a Česká republika s 1,1 miliardou €.  Podle způsobu výroby se podílely (v roce 2010) na technických textiliích: tkaniny, pleteniny a provaznické výrobky 49 %, netkané textilie 35 % a kompozity 16 %.

Použití technických textilií.

Přibližné podíly v roce 2017:

Technické textilie (TT) je souhrnné označení pro textilní materiály a výrobky, jejichž hlavním účelem je plnění určité technické funkce. (Jejich estetické nebo dekorativní vlastnosti jsou méně důležité).


Vrcholy.

Masív Annapurny zahrnuje 6 vrcholů, jejichž nadmořská výška přesahuje 7 200 m. Jedním z nižších vrcholů je Mačapučare (6993 m), posvátná hora, na kterou je zakázáno vystupovat.

První výstup.

Annapurna I byla první osmitisícovka, která byla zdolána. Maurice Herzog (vedoucí expedice) a Louis Lachenal z francouzské expedice dosáhli vrcholu 3. června 1950. Výprava původně mířila na Dhaulágirí. Na Annapurnu expedice zaměřila svou pozornost až poté, kdy se její členové usnesli, že Dhaulágirí je příliš náročný cíl. Navíc následkem nepřesnosti se tým velmi zdržel hledáním cesty k úpatí hory. Expedice nakonec vystoupala k Severní stěně přes říčku Miristi Khola, kde následně završila výstup jen těsně před příchodem monzunu.  Při sestupu utrpěli horolezci, kteří dosáhli vrcholu, omrzliny a museli být transportováni do výchozího města v Indii.

Další výstupy.

Do roku 1950 nebyly podniknuty žádné pokusy o výstup, protože hora stojí v centrálním Nepálu a byla proto z politických důvodů nepřístupná cizincům.  Annapurna I má tři vrcholky - hlavní (8091 m n. m.), prostřední (8051 m n. m.) a východní (8016 m n. m.). Z nich spadají tři stěny - jižní, severní a severozápadní.  Druhý úspěšný výstup na vrchol Annapurny I se uskutečnil až v roce 1970 organizovaný britskou armádou. Horolezci si zvolili stejnou cestu jako Maurice Herzog při svém prvovýstupu.  Následujícího roku vystupují holandskou cestou na Annapurnu první ženy - Američanky Irene Müller a Věra Komárková (původem z Československa).  První zimní výstup na Annapurnu se daří holandskou cestou Polákům. V únoru 1987 vystupují na vrchol Artur Hajzer a Jerzy Kukuczka.  Do roku 2009 se na Annapurnu I podařilo vylézt 149 krát a proto patří mezi osmitisícové vrcholy s nejnižším počtem úspěšných výstupů. Současně má Annapurna nejvyšší poměr úmrtí k počtu výstupů na vrchol (zhruba 38%), to z ní činí objektivně nejnebezpečnější osmitisícovku.

Výstupy českých horolezců.

V roce 1978 stála na vrcholu první žena – Věra Komárková – Američanka československého původu. Členové česko-japonské výpravy v roce 1984 sice nedobyli vrchol, ale pomohli vysíleným Švýcarům Loretanovi a Joosovi, kteří jako první přešli Annapurnu v alpském stylu a traverzovali přitom všechny tři vrcholy. V roce 1988 vystoupil na vrchol anglickým pilířem v jižní stěně Josef Rakoncaj a ve stejném roce pak Jindřich Martiš a Josef Nežerka uskutečnili významný prvovýstup severozápadní stěnou. Na této hoře v roce 2009 ukončil svou životní pouť jeden z nejlepších českých horolezců Martin Minařík, který vysílený zůstal ve sněhu při sestupu z vrcholu. V roce 2012 na vrchol vystoupili Radek Jaroš a Jan Trávníček. Pro Radka Jaroše to byla již třináctá zdolaná osmitisícovka, vinou omrzlin však po návratu přišel o čtyři prsty na levé noze.

Annapurna je 55 km dlouhý horský masiv ve středním Nepálu v Himálaji v severní části Pokharského údolí. Nejvyšší vrchol, Annapurna I, měří 8 091 m, což z něj dělá desátou nejvyšší horu světa a jednu ze 14 osmitisícovek. Nalézá se na východní straně velké rokle, kterou protéká řeka Kali Gandaki a která ji odděluje od masivu Dhaulágirí (Dhaulágirí leží 34 km západně od Annapurny I). Annapurna v překladu ze sanskrtu znamená „"Bohyně sklizně"“.