Etymologie.

Původní ves, doložená z roku 1295, nesla název Pordoby. Místní jméno tedy dříve znělo Pordobice (1318 „"de Pordobitz"“), tj. „ves lidí Pordobových“. Pordobice se nacházely na území dnešní čtvrti Pardubičky, jihovýchodně od středu města. Dle jedné teorie jméno do Polabí přinesli z Polska mniši řádu cyriaků (podle polského místního jména Porydęb), kteří spravovali zdejší kapli sv. Jiljí. Dle jiné teorie existovalo pojmenování „in Pordabii" v listině z roku 1295, tedy ještě před příchodem zmíněných mnichů, a naopak polská místní jména jsou odkazem na české Pardubice.  Hláskovou změnu Pordob- na Pardub- lze vysvětlit snahou po disimilaci dvou -o- a možná i mylnou asociací se spojením „pár dubů“, popřípadě osobním jménem Pardus; výklad není zcela jistý. Německá podoba názvu města zní "Pardubitz".

Dějiny.

První dochovaná zmínka o existenci Pardubic pochází z roku 1295, kdy papež Bonifác VIII. potvrdil zdejší klášter cyriaků a kostel sv. Bartoloměje.

Pánové z Pardubic a Pernštejnové.

Prvním vlastníkem Pardubic na začátku 14. století byl Púta z Dubé. Kolem roku 1325 vyměnili jeho synové Pardubice s rytířem Arnoštem z Hostýně. Jeho syn Arnošt z Pardubic byl prvním pražským arcibiskupem. Na scénu nastoupil šlechtický rod pánů z Pardubic, kteří měli ve svém znaku přední bílou (stříbrnou) polovinu koně se zlatou uzdou na červeném štítu. Arnoštova závěť z roku 1340 je prvním dokladem o existenci Pardubic jako města, přesněji jako poddanského městečka. Povýšení Pardubic na městečko se tedy uskutečnilo někdy v letech 1332–1340. V roce 1390 byla postoupena část panství Hanušovi z Milheimu. Dalším majitelem po jeho smrti se na začátku husitských válek stal Viktorín Boček z Kunštátu a Poděbrad. Za husitských válek Pardubice pravděpodobně získal úchvatem moravský šlechtic Jan Hlaváč z Mitrova.  V roce 1491 Pardubice koupil Vilém II. z Pernštejna, nejmocnější šlechtic tehdejšího českého království. Vedle zvelebování města a panství se pustil i do pozdně gotické přestavby zdejšího vodního hradu, jeho synové Vojtěch a Jan pak pokračovali ve stylu renesančním. Tento historický unikát – přechod obranného vodního hradu na rozlehlý a pohodlný pardubický zámek – lze obdivovat dodnes. Pernštejnové se zasloužili i za celé historické městské jádro s renesančním náměstím, malebnými uličkami a dominantou Pardubic – Zelenou bránou.  Po slavné éře Pernštejnů, kteří zadlužené panství prodali v roce 1560 arciknížeti Maxmiliánu II. Habsburskému, nastal úpadek. Třicetiletá válka město ještě více zbídačila.

Industrializace.

Nový rozvoj města přišel až v polovině 19. století. 20. srpna 1845 přijel do Pardubic první vlak severní státní dráhy z Olomouce do Prahy. Ve druhé polovině století byly z města postupně rozvětveny další železniční tratě a vznikly průmyslové podniky jako lihovar, cukrovar, výrobce mlýnských strojů Josefa Prokopa synové, Fantova rafinérie minerálních olejů a další.  Podobně jako v jiných místech země tehdy došlo ke značnému rozvoji kultury, sportu a dalších odvětví. 5. listopadu 1874 se poprvé běžel světoznámý dostih Velká pardubická. Centrem kultury se stal hotel Veselka (zbořen 1972), roku 1909 bylo postaveno Městské divadlo. Roku 1903 se v Bubeníkových sadech uskutečnila Východočeská výstava. Pardubice se staly kolébkou českého letectví, když 13. května roku 1911 uskutečnil inženýr Jan Kašpar první dálkový let z Pardubic do Velké Chuchle u Prahy, kde přistál na dostihovém závodišti.  Po první světové válce došlo k dalšímu rozmachu průmyslu. Vznikly firmy Explosia a Synthesia, také Telegrafia, později známá jako Tesla. V roce 1931 se ve městě konala celostátní Výstava tělesné výchovy a sportu. V té době byl postaven i hotel Grand a Průmyslové muzeum, dnes Střední průmyslová škola potravinářská.

Druhá světová válka.

V Pardubicích se v roce 1942 za pomoci místních odbojářů skrývali členové výsadkové skupiny Silver A Alfréd Bartoš a Josef Valčík.  Od července do prosince 1944 byly Fantova rafinerie a pardubické letiště terčem tří náletů britského a amerického letectva, největší byl druhý 24. srpna 1944. Celkem bylo svrženo 870 tun bomb, které způsobily velké škody i ve městě; zahynulo 263 lidí (vč. 19 německých vojáků) a přes tisíc budov bylo zničeno nebo poškozeno včetně staré budovy nádraží.

Poválečný rozvoj.

Po válce se započalo s výstavbou nových čtvrtí, ještě ve čtyřicátých letech to bylo sídliště Dukla v místě dřívější Válečné nemocnice Pardubice a sídliště Tesla, v roce 1957 sídliště Višňovka a sídliště Na drážce. Roku 1952 byla ve městě zavedena trolejbusová doprava. Roku 1958 bylo vybudováno nové vlakové nádraží. V šedesátých letech se začala stavět sídliště Polabiny na pravém břehu Labe. Poté byla vybudována ještě sídliště Dubina, Karlovina, Závodu Míru a Pardubice-sever.

Geografie.

Pardubice leží převážně na levém břehu Labe, centrum pod soutokem s Chrudimkou přibližně na 15 3⁄4° východní zeměpisné délky a 50 ° severní šířky, 98 km na východ od Prahy, 20 km jižně od Hradce Králové, okolo 10 km severně od Chrudimi. Fytogeograficky patří Pardubicko do oblasti mírného pásma opadavých listnatých lesů palearktické oblasti. Město se rozkládá v Polabské nížině v nadmořské výšce 211 až 258 metrů (Stropinský vrch, katastrální území Hostovice).

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel Pardubic od počátku 19. století stoupal díky rozvoji průmyslu, který zaznamenal velký růst po napojení města na železnici. Největšího počtu, 96 036 obyvatel, dosáhly Pardubice ke konci roku 1989, od té doby se však počet trvale žijících obyvatel stále mírně snižuje. Z porovnání počtu obyvatel Pardubic a okresu vyplývá soustřeďování obyvatel do okresního města až do roku 1991, od kterého podíl obyvatel města vůči celému regionu mírně klesá zejména v důsledku dostupnějšího bydlení v okolních obcích (tzv. suburbanizace). Celá hradecko-pardubická aglomerace měla ke konci roku 2013 celkem 335 118 obyvatel. Do vlastního města dojíždí 20 tisíc lidí za prací a za studiem.  Podle sčítání lidu v roce 1921 zde žilo v 1 743 domech 25 162 obyvatel, z nichž bylo 11 802 žen. 23 722 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 551 k německé a 62 k národnosti židovské. Podle náboženského vyznání bylo v Pardubicích 15 823 římských katolíků, 1 171 evangelíků, 1 874 příslušníků Církve československé husitské a 554 židů.  Další prvorepublikové sčítání v roce 1930 přineslo následující výsledky: v 2 649 domech žilo 28 846 obyvatel. 27 703 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 647 k německé. Mezi obyvateli bylo 16 604 římských katolíků, 1 579 evangelíků, 5 225 příslušníků Církve československé husitské a 518 židů.

Správní členění a vývoj.

Katastrální území a městské obvody.

Do roku 1940 se město Pardubice skládalo z historického města se zámkem, Zeleného Předměstí a Bílého Předměstí (aglomeraci, v níž k roku 1930 žilo 43 tisíc obyvatel, však tvořily i Nové Jesenčany, Pardubičky a Studánka). Roku 1954 se připojily Pardubičky a Studánka, roku 1960 Doubravice, Cihelna, Ohrazenice, Polabiny, Semtín, Popkovice a Rosice nad Labem, roku 1964 Trnová, Svítkov a Srnojedy, roku 1976 Dražkovice, Nemošice, Mnětice, Drozdice, Černá za Bory, Spojil a Staré Čívice a nakonec roku 1986 Lány na Důlku a Opočínek. Roku 1991 se ale osamostatnil Spojil, který tak tvoří enklávu uvnitř pardubického území, a roku 1994 Srnojedy. Roku 2006 se naopak po referendu připojily Hostovice na východním okraji města.  Správní území Pardubic se od připojení Hostovic roku 2006 skládá z 27 evidenčních částí ležících na 20 katastrálních územích o celkové rozloze 82,655 km2. Katastrální území zhruba odpovídají evidenčním částem, výjimkou jsou k. ú. Pardubice (zahrnuje části Pardubice-Staré Město, Zámek, Bílé Předměstí, Zelené Předměstí, Cihelna a Polabiny), Černá za Bory (části Černá za Bory a Žižín) a Semtín (části Semtín a Doubravice). Kvůli připojení obcí podél železnice je protáhlé východo-západním směrem, nejvzdálenější body dělí 19 km. Pardubice jsou největší české město, kde domy nemají přiděleno orientační číslo, druhé je sedmdesátitisícové Kladno. Kromě toho mají Pardubice osm samosprávných městských obvodů. O vzniku prvních sedmi obvodů bylo rozhodnuto již v roce 1991 coby opatření proti porevolučnímu osamostatňování okrajových částí Pardubic jako zmíněné Spojil a Srnojedy. V první fázi ihned v roce 1991 vznikly právě periferní obvody Pardubice IV, VI a VII. V roce 1996 vznikl obvod Pardubice II a v roce 2002 zbylé tři obvody (Pardubice I, III a IV). Připojením Hostovic v roce 2006 vznikl osmý městský obvod.  Existence obvodů je dlouhodobě kritizována jako zbytečně komplikovaná a drahá (např. srovnatelný Hradec Králové nebo České Budějovice žádné nemají). Na podzim 2012 se primátorka Fraňková v rámci úsporných opatření snažila o zrušení čtyř obvodů v širším centru města I, II, III a V a dále spojení nejvýchodnějších Hostovic (Pardubice VIII) s obvodem IV, ovšem setkávala se s odporem starostů dotyčných částí i jiných stran na magistrátu. Po velkých sporech v zastupitelstvu bylo v dubnu 2013 vyhlášeno referendum s otázkou „Souhlasíte s členěním statutárního města Pardubic na městské obvody?“ na čtvrtek 13. června. Účast byla nízká, pouze 21 %, referendum tedy nebylo závazné; 60 % hlasů bylo pro členění na obvody.

Instituce.

V Pardubicích sídlí Univerzita Pardubice, dále např. okresní soud a pobočka Krajského soudu v Hradci Králové. Sídlí tu středisko Agentury ochrany přírody a krajiny.  Ve městě je umístěna Věznice Pardubice, která byla postavena v letech 1889–1891 jako zemská donucovací pracovna pro 500 káranců. Protože stavba byla na svou dobu velice moderní, byly model, plány a rozpočty vystaveny na Zemské jubilejní výstavě v Praze v roce 1891. Od 50. let 20. století sloužila věznice k výkonu trestu odnětí svobody pro ženy (v I., II. a III. nápravné skupině a mladistvé), od roku 1994 zabezpečovala zejména výkon trestu odnětí svobody odsouzených žen a mladistvých žen zařazených do všech typů věznic (A dohled, B dozor, C ostraha, D zvýšená ostraha). V letech 1998–2004 byly ženy přesunuty do jiných věznic; od 7. května 2004 je zde výhradně mužská věznice.

Průmysl.

Pardubice jsou průmyslové centrum východních Čech. Hlavními zdejšími odvětvími jsou průmysl chemický, strojírenský a elektrotechnický.

Chemický.

Pardubice mají od 19. století tradici chemické výroby, kterou zajišťují především následující dvě společnosti:

Paramo.

Akciová společnost Paramo (Pardubická rafinérie minerálních olejů) patřila mezi přední české rafinerie; vyráběla paliva, maziva, asfalty a asfaltové výrobky. Založil ji koncem 19. stol. vídeňský majitel krámku David Fanto, který prodával petrolej na litry. Nevedl si špatně, a proto se rozhodl zřídit vlastní závod na destilaci a následnou rafinaci petroleje z ropy. Vhodné místo nalezl v Pardubicích, kde byla nejen voda a železnice, ale i rozvinutý průmysl. Usazování prvních kotlů a kladení potrubí začalo na jaře roku 1889.  Oleje všeho druhu, vřetenové, vazelínové, válcové i těžké, začaly vytlačovat až dosud všeobecně uznávané americké výrobky nejen v Rakousko-Uhersku, ale i v zahraničí. Po dvojnásobném bombardování americkým letectvem v roce 1944 zůstala ze závodu sotva čtvrtina, ale již v roce 1945 se rafinerie začala obnovovat jako národní podnik. Do roku 2012 patřilo Paramo mezi největší a nejznámější petrochemické společnosti v České republice. V roce 2012 majitelé provedli částečné utlumení provozu, byly trvale odstaveny výrobní jednotky zpracovávající ropu. Společnost nadále zůstává významným výrobcem asfaltů, olejů a dalších rafinérských produktů.

Synthesia a Explosia.

V roce 1920 byla v Semtíně založena Československá akciová továrna na látky výbušné. Roku 1928 vznikla sesterská společnost Synthesia a v roce 1934 byl podnik přejmenován na Explosia a.s. Roku 1946 sloučením znárodněné Synthesie a Explosie vznikl Synthesia, národní podnik, později přejmenovaný na Východočeské chemické závody n.p. Bouřlivým rozvojem prošel především v 50. a 60. letech.  Synthesia a.s. patří mezi přední české výrobce celulosy, pigmentů a barviv a organických sloučenin. Pracuje zde na 2300 osob a tržby v roce 2005 činily 3 570 mil. Kč. Explosia, a.s. zaujímá přední postavení v oblasti trhavin a střelivin na trhu ČR, je i významným exportérem, především do EU. Koncem padesátých let zde byla vyvinuta plastická trhavina Semtex. Název vznikl kombinací slov Semtín a Explosive.

Elektrotechnický.

Elektrotechnický průmysl je ve městě rozvíjen především v průmyslové zóně, vybudované na přelomu tisíciletí poblíž Starých Čivic. Z pardubického závodu Tesla pocházely pasivní radary Ramona a KRTP-86 Tamara. Když se po revoluci rozpadla, byla roku 1994 založena ERA a.s., která vyvinula další generaci pasivního radiolokátoru Věra. ERA vyrábí a dodává pasivní radiolokační systémy pro řízení letového provozu a sledování pohybu letadel jak ve vzduchu, tak na letištních plochách (zde je možno sledovat i pohyb jiných vozidel); její výrobky působí na letištích všech kontinentů. Od roku 2011 patří zbrojařskému koncernu Omnipol. V roce 2013 má začít výstavba nové administrativní budovy.  Foxconn je tchajwanská globální firma; vyrábí spotřební elektroniku, komunikační a elektronická zařízení a všechny součásti pro osobní počítače kromě čipů. V Pardubicích má od podzimu 2000 montovnu počítačů s několika tisíci zaměstnanců, z velké části cizinců.  Továrna společnosti Panasonic byla v Pardubicích otevřena roku 2001. Vyrábí audiosystémy do automobilů pro evropský i mimoevropský trh; zaměstnává přes tisíc lidí.

Potravinářství: perník a pivo.

Pardubice jsou od 16. století proslulé perníkem; tradiční spojení „pardubický perník“ je chráněné označení původu Evropské unie. Dále zde sídlí výrobce náhražky kávy Kávoviny nebo pekárna Odkolek.  Pivo se v Pardubicích vyrábělo již ve 14. století. Největší rozvoj nastal v 15. a 16. století za vlády Viléma z Pernštejna. V roce 1993 byl Pivovar Pardubice transformován na akciovou společnost a zprivatizován. Vyrábí pod značkou Pernštejn několik druhů piva a limonády; originální je 19° tmavé pivo Porter vlastní receptury. Je to malý nezávislý pivovar nepatřící k žádné skupině, vlastní ho několik osob z regionu; výstav je 57 tisíc hektolitrů. V letech 2006–10 se firma přejmenovala Pivovar Pernštejn a.s., ale kvůli expanzi mimo region to změnila na Pardubický pivovar a.s.

Doprava.

Městská hromadná doprava.

Autobusová MHD vznikla roku 1950, první trolejbusy vyjely v roce 1952. Následoval poměrně prudký rozvoj (např. tratě na Jesničánky, Slovany, do Ohrazenic, Židova), v 70. letech ale nastala stagnace. Další nová trať na Polabiny byla otevřena až na začátku 80. let, v 90. letech a na počátku 21. století vyrostlo několik dalších úseků. Hlavní křižovatky jsou na Masarykově náměstí a před hlavním nádražím. Dopravní podnik města Pardubic obnovuje vozový park výhradně nízkopodlažními vozy. Velkokapacitní trolejbusy Škoda Solaris jsou pojmenovány po vítězích Velké Pardubické. Nové autobusy mají pohon na zemní plyn. Dopravní podnik ve svém areálu vystavěl stanici se zemním plynem otevřenou i veřejnosti. Dopravní podnik přepraví každoročně okolo 10 miliónů cestujících. Linky hromadné dopravy jezdí do Opočínku, Lánů na Důlku, Lázní Bohdaneč, Němčic, Sezemic, Spojila, Černé za Bory, Starého Mateřova a Dražkovic; plánuje se trolejbusová linka do Chrudimi a prodloužení trolejí do Černé za Bory a do Ohrazenic. Mluví se také o budoucím propojení Pardubic s Hradcem linkami MHD. Víkendové spoje linky 15 zajížděly i do Přelouče, které byly od 3. března 2013 zrušeny.

Železniční doprava.

Pardubice jsou nejvýznamnějším železničním uzlem východních Čech. Leží 104 km od Prahy na koridorové trati Praha – Česká Třebová z Prahy na východ a vycházejí odtud další dvě tratě.Ve stanici Pardubice hlavní nádraží zastavuje mnoho mezinárodních vlaků EuroCity či Railjet do měst jako Berlín, Hamburk, Vídeň, Varšava, Bratislava, Žilina, Budapešť, dále expresy a vnitrostátní vlaky InterCity. Zastavují tu vlaky Českých drah i vlaky soukromých dopravců. Z pardubického hlavního nádraží jezdí do Kolína a Prahy, ale také na východ do Ústí nad Orlicí a České Třebové moderní příměstské soupravy CityElefant, a do nedalekého Hradce Králové a Jaroměře elektrické jednotky Českých drah RegioPanter. Od roku 2014 jezdí několikrát za den z Pardubic do Chrudimi a Hlinska také moderní motorové soupravy RegioShark.  Na území města se nacházejí dvě železniční stanice:  Dále je na území města šest železničních zastávek: směrem na západ od hlavního nádraží Pardubice-Svítkov a Pardubice-Opočínek, na východ Pardubice-Pardubičky a Pardubice-Černá za Bory, na jih Pardubice závodiště a na sever Pardubice-Semtín.

Letecká doprava.

Na jihozápadním okraji Pardubic se nachází vojenské a civilní mezinárodní letiště Pardubice. Vojenské zde vzniklo za první republiky, civilní v roce 1995. Rekordní počet cestujících zde byl odbaven v roce 2013, a to 184 000 lidí.V roce 2017 byl otevřen nový terminál s větší kapacitou a moderním zázemím, pojmenovaný dle pardubického průkopníka aviatiky Jana Kašpara. Zároveň byla zahájena pravidelná linka společnosti Ryanair do Londýna. Každoročně v létě se na letišti koná Aviatická pouť, která láká mnohé letecké nadšence.

Silniční doprava.

Pardubice protíná silnice I/37 z Chrudimi, v úseku do Hradce Králové zmodernizovaná na čtyřproudovou rychlodráhu; na jihu Opatovic ji úsek budoucí dálnice D35 napojuje na dálnici D11 do Prahy, pro přímé spojení se však používá exit 68 po silnici I/36 na Chýšť Lázně Bohdaneč. Ta prochází širším centrem a pokračuje na severovýchod do Sezemic, Holic, Vysokého Mýta a Litomyšle. Pardubice jako průmyslové město generují velké množství silniční dopravy. Místní politici navázali na řešení silniční dopravy uvnitř Pardubic v dobách komunismu, obchvaty z jihovýchodu a severovýchodu se ale nečekají před rokem 2025.  Nekvalitně navržený pravoúhlý systém dopravy vede veškerou dopravu včetně tranzitní v těsné blízkosti centra a tudíž mají Pardubice s dopravou velice často problémy. Nejvytíženější dopravní uzel, nadjezd a křižovatku u Parama, kde denně projede více než 25 tisíc aut, prochází rozsáhlou rekonstrukcí a modernizací až ke křižovatce U Trojice, kde se plynule napojí na čtyřproudovou rychlodráhu do Hradce. Ve městě bude zaveden chytrý systém dopravního světelného značení, který bude řídit dopravu dle její hustoty a požadavků, aby šlo plynule projet centrem města, a informační tabule, které řidičům poradí, kudy nejrychleji projet městem, a budou informovat o případných dopravních omezeních.

Lodní doprava.

V Pardubicích funguje nově opravená výletní loď "Arnošt", plující po Labi proti proudu do Kunětic a dolů po proudu řeky do Srnojed. Město zaplatilo za opravu lodi několik milionů a loď funguje kromě vyhlídkových plaveb i jako součást městské hromadné dopravy na okraje Pardubic. V Pardubicích se také chystá nákladní lodní doprava po splavnění Labe a vybudování přístavu, které jsou v plánu ministerstva dopravy. Má ulehčit silniční dopravě a sloužit jako doplněk železniční dopravy.

Sport.

Velká Pardubická.

Od roku 1874 se v Pardubicích každý podzim, druhou říjnovou neděli, koná slavná Velká pardubická. Jedná se o nejtěžší koňský dostih v Evropě a druhý nejtěžší na světě. Nejúspěšnějším účastníkem dostihu je žokej Josef Váňa s osmi vítězstvími v letech 1987–2011. V Pardubicích byla první závodní dráha vybudována v roce 1856. Díky snaze o nové a nezvyklé uspořádání překážek vznikla ojedinělá a obtížná závodní dráha. První Velká pardubická steeplechase se běžela 5. listopadu 1874 o 8000 zlatých. Na startu stálo 14 koní, zvítězil plnokrevný hřebec Fantome s anglickým žokejem Georgem Sayersem; dostih dokončilo pouhých 7 koní. Průběh dostihu a výsledek vzbudily ohlas nejen v Čechách. Od té doby se Velká běžela každý rok s výjimkou let 1876 a 1908 kvůli nepřízni počasí, světových válek a roku 1968 kvůli politickému napětí po sovětské invazi. Významný byl dostih v roce 1937, kdy jej proti převaze německých koní vyhrála s klisnou Normou hraběnka Lata Brandisová, až doposud jako jediná žena. Dráha měří 6900 metrů a má celkem 31 překážek, koně ji běží přibližně 9–10 minut. Startuje 15 až 20 koní s nejlepšími žokeji a žokejkami převážně z České republiky. Název Velká pardubická se vžil pro označení celého dostihového víkendu (hlavní program se koná v neděli, kdy se jede osm dostihů). Posledním dostihem je hlavním dostihem, vlastní Velká pardubická. Vozy pardubické MHD jsou pojmenovány po vítězných koních. V České republice jde o nejdelší tradici sportu, např. když se začala hrát fotbalová liga Československa, Velká pardubická již za sebou měla padesát ročníků.

Zlatá přilba města Pardubic.

Zlatá přilba města Pardubic je každoroční závod motocyklů na ploché dráze ve Svítkově. Je to nejstarší plochodrážní závod na světě; poprvé se jela v roce 1929. Koná se první říjnovou neděli, týden před Velkou Pardubickou, a zahajuje tradiční týden městských slavností. Každoročně láká kvalitní jezdce z Polska, Německa, Dánska, Švédska, Rakouska, Nizozemska, Anglie, ale i Spojených států nebo Austrálie. Na závod dojíždí tisíce fanoušků, zejména Čechů, Němců, Dánů a Poláků. Trofej zhotovuje známý pardubický klenotník pan Lejhanec.

Hokej.

V Pardubicích sídlí lední hokejový klub HC Dynamo Pardubice, hrající v ČSOB Pojišťovna ARENĚ, tedy sportovní hale, modernizované a rozšířené roku 2001. Pardubický hokejový tým patří dlouhodobě mezi nejlepší a nejúspěšnější týmy v Česku; třikrát vyhrál nejvyšší Československou hokejovou ligu (1973, 1987 a 1989), samostatnou českou extraligu v sezonách 2004/2005, 2009/2010 a 2011/2012. První zápas v tzv. „kanadském hokeji“ se v Pardubicích hrál v roce 1913 na Matičním jezeře s Českou sportovní společností Praha a první klub LTC Pardubice vznikl roku 1923 a nikdy nesestoupil z nejvyšší československé a později české soutěže. V roce 2011 se zde konal historicky první extraligový zápas pod otevřeným nebem s týmem HC Kometa Brno. Pardubičtí fanoušci hokeje tvoří největší fandící skupinu lidí v Česku a zápasy v hale patří k nejnavštěvovanějším v zemi. Pardubice vychovaly spoustu nadějných hokejistů př: Dominik Hašek, Vladimír Martinec a další, kteří reprezentovali Československo a Českou republiku.

Basketbal.

Z dalších klubů, hrajících nejvyšší národní soutěž, má v Pardubicích sídlo basketbalový klub BK Synthesia / JIP Pardubice, který hraje v nejvyšší českou soutěž v basketbalu mužů. Tým pravidelně hraje mezi nejlepšími pěti. Basketbal v Pardubicích má velkou tradici; skvělé výsledky dlouhodobě vykazuje mládež pod vedením Jana Procházky. V Pardubicích je Vrcholové sportovní centrum mládeže pod Českou basketbalovou federací. Za Pardubice hrál i Jiří Welsch, Lukáš Šindelář a další skvělí hráči basketbalové historie ČR.

Šachy.

Každoročně od roku 1990 se v Pardubicích odehrává největší šachový turnaj na světě Czech Open. V turnaji se hrají mimo šachů také scrabble, bridž, poker, mariáš a mankala. Turnaj se skládá z pěti hlavních a dvaceti vedlejších turnajů. Záštitu nad festivalem v roce 2011 převzali prezident republiky Václav Klaus, hejtman Pardubického kraje Radko Martínek a primátorka Pardubic Štěpánka Fraňková.

Tenis: Pardubická juniorka.

Mistrovství České republiky staršího dorostu v tenise, neoficiálně Pardubická juniorka (dříve také Dorostenecké mistrovství ČSSR v tenise), je tradiční juniorský turnaj pořádaný již od roku 1926 na kurtech klubu LTC Pardubice v polovině srpna. Jde o českou obdobu prestižního floridského Orange Bowlu. Mezi vítězi je řada pozdějších grandslamových šampiónů a dvě světové jedničky – Martina Navrátilová a Ivan Lendl. Vítězem se stal i olympijský vítěz mužské dvouhry z Letních olympijských her 1988 v Soulu, slovenský tenista Miloslav Mečíř. Pardubickou juniorku také vyhráli všichni čeští wimbledonští vítězové ve dvouhře Jan Kodeš, Jana Novotná a Petra Kvitová, jakož i dva poražení wimbledonští finalisté Ivan Lendl a Hana Mandlíková. Jaroslav Drobný zvítězil jako občan Egypta. Martina Navrátilová získala všechny singlové tituly jako hráčka Spojených států.

Fotbalová národní liga.

Od sezóny 2012/2013 se do Pardubic po šesti letech vrátila druhá nejvyšší fotbalová liga (od roku 2013 nově pojmenovaná Fotbalová národní liga), kterou hraje tým FK Pardubice. Klub vznikl roku 2008 sloučením několika subjektů, v mnohém však navazuje na historii klubů, které působily v Pardubicích v předchozích letech či desetiletích. Spojily se kluby FK Junior (dorost a žáci), MFK Pardubice (přípravky) a Tesla Pardubice (oddíly dospělých), aby pod hlavičkou v roce 2006 vzniklé akciové společnosti Fotbal Pardubice a.s. vybudovaly silný tým s kvalitní mládežnickou základnou. FK Pardubice hraje domácí zápasy FNL na stadionu Pod Vinicí, jelikož starý Letní stadion za zimním stadionem přestal již požadavkům soutěže vyhovovat, mládež se většinou soustředí ve sportovním areálu Ohrazenice. Klub má dva týmy dospělých (FNL a krajský přebor), čtyři dorostenecké oddíly (oddíl FK Pardubice U19 hraje 1. dorosteneckou ligu), šest žákovských celků a stejný počet přípravek. Strategií klubu je soustředit se na výchovu mládeže a využívat fotbalistů, kteří jsou buď přímo odchovanci, nebo pocházejí z východočeského regionu. A-tým FK Pardubice, který navazuje na družstvo dospělých Tesly Pardubice, postoupil po sezóně 2009/2010 z divize do ČFL a z ní po dvou sezónách do 2. ligy (FNL).

Florbal.

V nejvyšší mužské florbalové soutěži působí tým Sokoli Pardubice.

Badminton.

Od roku 1967 v Pardubicích působí badmintonový oddíl TJ Sokol Polabiny Pardubice, jehož hráči se umisťují na čelních místech sportovního žebříčku a který si zakládá na práci s mládeží Hráči oddílu se zúčastňují tuzemských i zahraničních individuálních soutěží a jsou rovněž členy české reprezentace. Oddíl je úspěšný i na poli soutěží družstev; v letech 2016, 2017 a 2018 získal titul Mistra ČR v soutěžích družstev žáků a dorostu, v roce 2019 pak titul vicemistra.

Školství.

V Pardubicích sídlí Univerzita Pardubice, kterou tvoří sedm fakult a kde studuje více než sedm tisíc studentů a studentek. V Pardubicích je také celkem 19 středních škol (např. Střední průmyslová škola chemická Pardubice), z toho dále 4 gymnázia: Gymnázium Dašická, Gymnázium Mozartova, Sportovní gymnázium a Anglické gymnázium.

Příroda.

V Pardubicích se nachází mnoho parků a památných stromů. Mezi nejvýznamnější parky Pardubic patří Tyršovy sady a také park "Na Špici", vymezený soutokem řek Labe a Chrudimka, který byl v roce 2014 opraven. Na území města Pardubic se nachází čtyři maloplošná zvláště chráněná území: přírodní památka Labiště pod Opočínkem, přírodní památka Mělické labiště, přírodní památka Nemošická stráň a přírodní památka U Pohránovského rybníka a tři evropsky významné lokality (Dolní Chrudimka, Pardubice – zámek a U Pohránovského rybníka). Z hlediska ochrany přírody je významný tok obou hlavních řek, Chrudimky i Labe.

Památné stromy.

V Pardubicích jsou dvě památné stromořadí (stromořadí 34 ks dubů podél Labe a stromořadí 22 ks dubů letních), jedna skupina (4 jerlíny) a 8 jednotlivých památných stromů. Výběr památných stromů:

Kultura a umění.

V Pardubicích jsou čtyři divadla: největší a nejstarší Východočeské divadlo (budova z roku 1909), dále Divadlo Exil, Divadlo 29 a Loutkové divadlo Radost DK Dukla. Působí zde profesionální Komorní filharmonie Pardubice, soubor Barocco sempre giovane či amatérský Pardubický komorní orchestr. Sborovému zpěvu se věnují Vysokoškolský umělecký soubor Pardubice, Pardubický dětský sbor, komorní sbor ORFEUS, Continuo, IUVENTUS CANTANS, Chlapecký sbor BONIFANTES či smíšený sbor "Spojené sbory Pernštýn – Ludmila – Suk". V Pardubicích působily či působí hudební skupiny: trampská Stopa, folková Pouta (nástupce zaniklé skupiny Poupata), folkový Marien či pop punková Vypsaná fiXa. Lidové tradice udržují folklorní soubory Lipka Pardubice a Baldrián.  V Pardubicích je více než 10 galerií, především Východočeská galerie v Pardubicích (na zámku a v domě u Jonáše). Působí zde Krajská knihovna v Pardubicích (od roku 1960 do vzniku kraje Okresní knihovna) a knihovna Univerzity Pardubice. V zámku sídlí Východočeské muzeum, vysílá odsud Český rozhlas Pardubice. Na sídlišti Dukla funguje od roku 1992 Hvězdárna barona Artura Krause.

Hudební kluby.

V Pardubicích působí i několik hudebních klubů s více, či méně pravidelnou produkcí. Rockové kluby Žlutý pes a Ponorka, spolu s Divadlem 29 zaměřující se na alternativní scénu jsou tradičními místy, kam jít v Pardubicích za hudbou. V centru Pardubic je i množství barů, mezi něž patří např. podniky Patapuf, nebo Prostě bar pro střední generaci. V rozšířeném centru je možno navštívit Music Hall Hobe s pestrou dramaturgií koncertů, nebo polabinský Klec Music Club a Dýdy Baba u univerzitních kolejí, které jsou navštěvovány mladšími posluchači.

Filmová natáčení.

V Pardubicích se natáčely např. filmy "Spalovač mrtvol" (1968, objevuje se zejména pardubické krematorium), "Dívka na koštěti" (1971) nebo "Operace Silver A" (2007). Také zde byla natočena televizní série "Ďáblova lest" (2009) a její pokračování "Ztracená brána" (2012).

Kulturní památky.

Národní kulturní památky: Vybrané kulturní památky v Pardubicích:

Pardubice () jsou univerzitní a statutární město na východě Čech, metropole Pardubického kraje s výraznou správní, obytnou, obslužnou a výrobní funkcí pardubicko-hradecké aglomerace. Leží ve východní části Polabí na soutoku řek Labe a Chrudimky, přibližně 100 kilometrů východně od Prahy a 20 km jižně od Hradce Králové v nadmořské výšce přibližně 220 metrů.


Životopis.

Desaix, syn Gilberta-Antoine des Aix, rytíře de Veygoux a Amable de Beaufranchet, pocházel z vážené starobylé rodiny nižší šlechty. Vyrůstal se svými sourozenci na rodinném statku Veygoux. V osmi letech vstoupil (18. října 1776) do Královské vojenské školy v Effiatu. V 15 letech pak proti vůli svých rodičů vstoupil jako podporučík do pěšího bretaňského pluku. Roku 1791 byl jmenován adjutantem generála de Broglie, jehož pád a poprava znamenaly vážné přerušení jeho slibně se rozvíjející kariéry.  Masové vraždy roku 1792 a hrůzovláda značně zchladily jeho prvotní nadšení pro ideje revoluce, ale po váhání se rozhodl zůstat ve Francii. Roku 1792 byl u rýnské armády a vynikl chladnokrevností i rozhledem. Roku 1793 po odvážné obraně weissenburské fronty proti Rakušanům byl povýšen na brigádního generála. Poté 26. prosince 1793 dobyl Lauterburg. Roku 1794 již jako divizní generál (povýšen 2. září 1794) velel pravému křídku rýnské armády, které velel generál Claude Michaud. Bojoval u Kaiserslauternu a podílel se na obsazení Mohuče (Mainz). Poté kryl ústup do Landau a Pirmasens. Roku 1796 po ústupu generála Moreaua bránil předmostí u Kehlu a teprve po vyčerpávajících bojích je 9. ledna 1797 předal Rakušanům (arcivévoda Karel) pod podmínkou volného odchodu s vojenskými poctami. Na rozkaz Moreaua se mu pak opět za mimořádně obtížných klimatických podmínek (v noci z 19. na 20. ledna 1797) podařilo překročit Rýn, při akci však utrpěl střelné poranění stehna.  Po uzdravení byl převelen do Itálie pod vrchní velení generála Bonaparta, který mu pak v egyptské kampani svěřil velení předvoje armády. Při obsazení Malty 10. července 1798 dobyl Desaix strategicky významný bod Fort St. Julien. Poté byl velmi úspěšný v Egyptě v tuhých bojích s mameluky, včetně srážky u Chebreiss (13. července 1798) a bitvy pod pyramidami (21. července 1798). Po dalších tvrdých srážkách pak obsadil Horní Egypt(boje u Sonaguy, Théb, Sienne, Gosseys) a svou mírností a citem pro spravedlnost si naklonil tamní obyvatelstvo, kterým byl nazýván "„le Sultan juste“" (spravedlivý sultán). V pozemní bitvě u Abúkíru (25. července 1799) byl spolu s tehdejšími generály Lannesem a Muratem hlavním realizátorem Bonapartova velkého vítězství. Zůstal v Egyptě i po odjezdu Bonaparta a jeho nástupcem generálem Kléberem byl pověřen podepsat kapitulaci v El Arich (24. ledna 1800). Poté vyplul z Alexandrie do Francie (3. března 1800) předat text smlouvy vládě k ratifikaci. Po cestě byl však zadržen britskou fregatou, dopraven do Livorna a zde měsíc držen jako zajatec admirálem Keithem. Po propuštění spěchal na italské bojiště, kde byl uvítán generálem Bonapartem, který mu svěřil velení rezervního sboru.  V průběhu bitvy u Marenga (14. června 1800) byl vzdálen několik kilometrů od bojiště. Po zaslechnutí kanonády však nečekal na Bonapartovy rozkazy a ihned přikázal rychlým pochodem dostavit se na bojiště. Bitva se vyvíjela pro Francouze velmi špatně a při příchodu Desaixovy divize byla prakticky prohraná. Ten okamžitě zavelel přejít z pochodu do útoku (slavný výrok: "„La Bataille est perdue, il est trois heures, il reste encore le temps, d’en gagner une autre“" – bitva je prohraná, jsou tři hodiny, máme ještě čas vyhrát jinou) a tím rozhodl – spolu s jezdeckým útokem generála Kellermanna – o drtivém vítězství Francouzů. Hned v počátku útoku však Desaix utrpěl smrtelné střelné poranění hrudníku. Jeho mrtvola byla balsamována a uložena do hrobu v průsmyku Svatého Bernarda, kde mu nechal Bonaparte postavit pomník. Napoleon měl v plánu statečného generála k sobě připoutat svatbou s nevlastní dcerou Hortensií. Desaix byl po své smrti oslavován a opěvován jako „oficiální hrdina“ francouzského konzulátu a císařství.

Louis Charles Antoine Desaix, rytíř de Veygoux (17. srpna 1768 St.-Hilaire d'Ayat – 14. června 1800 u Marenga, dnes Itálie) byl francouzský generál. Díky jeho předvídavosti a včasnému zásahu v bitvě u Marenga (a jezdeckému útoku generála Kellermanna) zvítězili Francouzi pod velením generála Bonaparta v téměř prohrané bitvě proti Rakušanům.


Trůnní jména.

Během své vlády používal Apopi postupně tři různá trůnní jména - Nebchepešre, Aachenenre a Aauserre. Někteří egyptologové se domnívají, že se jednalo o dva různé faraony, kteří se jmenovali Aauserre Apopi a Aachenenre Apopi. Většina odborníků však zastává názor, že Apopiho nástupcem se stal Chamudi a že král se jménem Apopi byl pouze jeden. První trůnní jméno Nebchepešre („Re je pánem síly“) používal král po dobu první poloviny své vlády. Poté hyksóský vládce přijal nové jméno Aachenenre („Reova síla je velká“). Přibližně v posledním desetiletí své vlády používal Apopi jméno Aauserre, které má v překladu stejný význam jako jeho předchozí trůnní jméno Aachenenre. Jeho Horovo jméno Šetep-tawy bylo objeveno pouze na dvou objektech (pokaždé s trůnním jménem Aachenenre). Prvním z nich byl obětní stůl a v druhém případě se jednalo o kameny nalezené v Bubastisu.

Vláda.

Apopi si ve většině případů své monumenty nestavěl, ale přivlastňoval. Příkladem jsou dvě sfingy faraona 12. dynastie Amenemheta II., na kterých nechal původní jména nahradit svými. Po smrti svého předchůdce Chaiana se pravděpodobně zmocnil trůnu severního Egypta, přestože Chaian ustanovil za svého nástupce svého syna Iannase. Apopiho nástupcem se stal Chamudi, poslední hyksóský vládce, jehož ve válce porazil thébský král Ahmose I., který následně vyhnal Hyksósy z Dolního Egypta a znovu sjednotil celou zemi.  Mezi egyptology neexistuje jednotný názor na to, zda Apopi vládl i Hornímu Egyptu. Důvodem pro tyto spekulace je několik nalezených předmětů, které nesou královo jméno a pravděpodobně pocházejí z Théb a Horního Egypta. Mezi těmito předměty je dýka s Apopiho jménem, sekera neznámého původu, na které je král označován jako „milovaný Sobekem, pánem Sumenu“ (Sumenu se nachází 24 km jižně od Théb). V jedné thébské hrobce byly rovněž nalezeny fragmenty kamenné vázy. U těchto předmětů však lze říci, že se do Horního Egypta dostaly v rámci obchodu. Více problematické je to s blokem kamene, který byl nalezen v Gebeleinu a nesl královo jméno. Tento blok může být brán jako důkaz, že Hyksósové v Horním Egyptě skutečně monumenty stavěli. Nicméně kámen není velký a mnoho odborníků se domnívá, že mohl být do Gebeleinu dopraven po vyplenění hyksóského hlavního města Avaridy. Podle nich se tedy nejedná o žádný důkaz, který by dokládal hyksóskou vládu v Horním Egyptě.

Rodina.

O jeho rodině toho není příliš známo. Ví se, že měl dvě sestry – Tani a Ziwat. Zmínka o Tani byla objevena na dveřích svatyně v Avaridě a na podstavci obětního stolu. Jméno druhé sestry bylo objeveno na misce nalezené ve Španělsku. Apopi měl pravděpodobně stejnojmenného syna, jehož jméno bylo nalezeno na pečeti. Dále měl dceru jménem Herit, jejíž váza byla objevena v Údolí králů, v hrobce, která mohla patřit Amenhotepovi I., vládci z 18. dynastie. Tento nález může naznačovat, že se za tohoto krále vdala, přesto je však pravděpodobnější varianta, že se jednalo pouze o předmět dovezený jako kořist z vypleněné Avaridy.

Apopi byl hyksóským faraonem 15. dynastie, který vládl ve starověkém Egyptě v období Druhé přechodné doby. Apopi vládl pouze v Dolním Egyptě, který byl ovládán cizím národem – Hyksósy. Podle Turínského královského papyru vládl severnímu Egyptu po dobu čtyřiceti let. Období jeho vlády je datováno do první poloviny 16. století před naším letopočtem. Apopi pravděpodobně zemřel kolem roku 1550 př. n. l., přibližně ve stejnou dobu jako thébský vládce Kamose.


Historie.

Předchůdci.

Senát Páté republiky vychází z tradice dvoukomorového parlamentu, který se vytvořil již během Velké francouzské revoluce, aby se vyrovnávaly legislativní excesy jediné parlamentní komory. V letech 1795-1799 byla horní komorou Rada starších ("Conseil des Anciens"), v období Konzulátu a Prvního císařství (1799-1815) existoval "Sénat Conservateur", během Restaurace Bourbonů (1814-1830) a za Červencové monarchie (1830-1848) působila Komora pairů ("Chambre des pairs"). V letech 1848-1851 za Druhé republiky ve Francii druhá komora neexistovala. Za Druhého císařství (1851-1870) byla horní komora obnovena pod názvem Senát. Již od dob Prvního císařství byla horní komora konzervativní a monarchistická. Její neexistence v době Druhé republiky závisela jen na tom, že monarchisté nepodporovali republiku. Obdobně fungoval Senát během Třetí republiky (1875-1940). Republikáni získali většinu v horní komoře již v roce 1879, čímž veškeré ambice francouzských monarchistů ztroskotaly. Za Čtvrté republiky (1946-1958) měl být Senát zcela zrušen, ale při referendu byl dosažen opačný výsledek. Proto v období Čtvrté republiky existovala horní komora pod názvem Republiková rada ("Conseil de la République"). Za Páté republiky byl Senát opět obnoven.

1959-1981: pravicová vláda, pravicový Senát.

Charles de Gaulle, který Senát v jeho současné podobě sám koncipoval, byl s jeho fungováním postupem času stále méně spokojený. Přestože byli voliči senátorů převážně konzervativní, Senát byl spíše středový a ne vždy spolupracoval s prezidentem a gaullistickou většinou v dolní komoře, přičemž byl podporován levicovými stranami v Národním shromáždění. Ústavní rada ("Conseil constitutionnel" - francouzský ústavní soud) nicméně podporovala linii prezidenta a odmítala veškeré změny zákonů, které by Senátu přiznaly větší politický vliv.  Dne 27. dubna 1969 chtěl Charles de Gaulle za pomoci referenda odsunout Senát do naprosté politické bezvýznamnosti, mj. by jeho členové byli z větší části jmenováni namísto nepřímých voleb, dále by ztratil většinu svých kompetencí v prosazování zákonů. Když toto lidové hlasování, které obsahovalo i další politické body, ztroskotalo, abdikoval de Gaulle na úřad prezidenta, neboť setrvání ve funkci spojil s přijetím těchto reforem. Otázka kompetencí Senátu tím byla odsunuta a ačkoliv se dolní komora stávala stále častěji terčem kritiky, byl to prozatím poslední pokus o její omezení.  Role Senátu se změnila s nástupem Valéryho Giscarda d'Estainga. Nyní byl centristický prezident a centristická většina v Senátu v opozici vůči dolní komoře, kterou ovládali gaullisté. Prezident se tak pokusil Senát posílit. Informoval Senát lépe než Národní shromáždění a vyžadoval od něj rady v rozličných záležitostech. Senát se mu revanšoval tím, že ovlivňoval přijetí některých zákonů. Např. prezidentem odmítnutý zákon o financování voleb do Evropského parlamentu odkládal na svém jednání tak dlouho, až evropské volby proběhly a zákon se tak stal bezpředmětným.

1981-1986: socialistická vláda, pravicový Senát.

V roce 1981 se poměry změnily, když zvítězil ve volbách socialista François Mitterrand a socialistická strana získala většinu v Národním shromáždění. Prezident a dolní komora využívaly všech možností jednacího řádu, aby vliv Senátu minimalizovali, například předkládali návrhy zákonů ve většině jako naléhavé, aby Senátu zkrátili pracovní lhůtu a znemožnili mu tak efektivně pracovat. Senát se pokoušel z nedostatku alternativ stále častěji o destruktivní akce, aby zcela sabotoval proces přijímání zákonů. Vrcholem jeho snah o prosazení byl v roce 1984 zákon o financování soukromých škol, který Senát co nejdéle zdržoval v naději, že o nepopulárním zákonu vznikne veřejná diskuse, která by donutila vládu návrh stáhnout.

Situace od roku 1986.

V následujících letech se politická situace změnila. V roce 1986 nastala první kohabitace, kdy proti socialistickému prezidentovi stálo gaullistiscké Národní shromáždění a centristický Senát mohl zprostředkovávat jejich vzájemné vazby. V roce 1988 se socialistická menšinová vláda Michela Rocarda pokusila si Senát zavázat, když jmenovala rekordní počet šesti bývalých senátorů ministry. Brzy nato se ale vztahy opět vyostřily. V roce 1993 vystřídala pravicová vláda Édouarda Balladura socialisty, čímž nastala druhá kohabitace, a v roce 1995 se Jacques Chirac stal novým prezidentem. Došlo tím ke sladění politických stran v legislativních orgánech, což umožnilo jednohlasnou spolupráci.  V roce 1995 došlo k ústavní změně, při které senátoři posílili svou parlamentní imunitu, jednací období obou komor se sjednotilo a prodloužilo se u Senátu ze šesti na devět měsíců v roce. Ústavní změna dále rozšířila kontrolní možnosti Senátu v jeho jednacím řádu a usnadnila interpelace členů vlády.

Současný Senát.

Při senátních volbách v roce 2011 získaly poprvé v Senátu většinu levicové strany. V Senátu v současné době zasedají následující frakce: "Groupe Socialiste" (po volbách 2011 "Groupe Socialiste, Apparentés, et Groupe Europe Écologie Les Verts rattaché"), která zahrnuje Socialistickou stranu a zpočátku i Zelené, než ti vytvořili vlastní frakci. "Groupe Union pour un Mouvement Populaire" (zkráceně "Groupe UMP") je tvořená pouze senátory UMP. "Groupe de l'Union centriste et Républicaine" (zkráceně "Union centriste") sjednocovala do roku 2007 senátory z liberálně-centristické UDF. Toto uskupení mělo tradičně v Senátu většinu. Od rozdělení strany během prezidentských voleb v roce 2007 tvoří frakci především senátoři za Mouvement démocrate a Nouveau Centre, ke kterým se připojily Alliance centriste a Parti radical valoisien. "Groupe Communiste, Républicain et Citoyen" (zkráceně "Groupe CRC") zahrnuje členy Francouzské komunistické strany a Parti de gauche. "Groupe du Rassemblement démocratique et social européen" (zkráceně Groupe RDSE) vychází z tradice zaniklé Parti radical a sjednocovala senátory Parti radical de gauche a Parti radical valoisien, které z ní vzešly. Zahrnovala proto senátory z pravicové i levicové části politiky, než Parti radical valoisien přešla do frakce "Union centriste". Členy frakcí jsou rovněž bezpartijní senátoři (apparentés) a členové malých politických stran, které vlastní frakce nevytvořily (rattachés).  Senátoři, kteří nejsou členy žádné frakce, tvoří vlastní uskupení zvané RASNAG ("Réunion administrative des Sénateurs ne figurant sur la Liste d'aucun Groupe" - Administrativní rada senátorů nezúčastněných žádné frakce), které si volí jednoho zástupce k prosazování svých práv a názorů.

Sídlo.

Senát zasedá v Lucemburském paláci v Paříži v 6. obvodu. Jeho ochranu má na starosti Republikánská garda (Garde Républicaine). Sousedící palác Petit Luxembourg slouží od roku 1825 jako sídlo prezidenta Senátu. K paláci přiléhá Lucemburská zahrada, která je volně přístupným veřejným parkem. V majetku Senátu se rovněž nachází Musée du Luxembourg. Lucemburský palác byl vybudován v letech 1615-1620 v tradici francouzské renesance pro Marii Medicejskou, která však zde žila jen krátkou dobu. Dalšími obyvatelem byl budoucí král Ludvík XVIII. Za Velké francouzské revoluce zde sídlilo Direktorium a Napoleon Bonaparte, který zde měl sídlo jako konzul. Za revoluce sloužilo i jako vězení, ve kterém byl uvězněn mj. i Georges Danton. Od doby Prvního císařství slouží jako sídlo horní komory parlamentu. Za druhé světové války zde sídlila Luftwaffe a bylo zde pařížské sídlo Hermanna Göringa.  Interiéry paláce jsou velmi bohatě vyzdobené, mj. malbami Eugèna Delacroixe.

Volby do Senátu.

Senátoři jsou voleni jako zástupci departementů, v současnosti má Senát 348 zástupců. Podle článku 24 francouzské ústavy jsou volby nepřímé. Volby probíhají na departementální úrovni prostřednictvím volebních kolegií ("collèges électoraux"). Zhruba 5 % volitelů tvoří zastupitelé z departementů nebo vyšších celků: poslanci Národního shromáždění, zastupitelé regionálních rad ("Conseil régional") a zastupitelé generálních rad ("Conseil général") departementů. Naprosto převažující (95 %) skupinou jsou zastupitelé obcí a měst. Počet zastupitelů odpovídá velikosti obce, ale není celkově proporcionální k počtu obyvatel. Oblasti s nízkou hustotou osídlení mají proto relativně více zástupců než ty silně obydlené. 31 % delegovaných zastupuje 16 % obyvatel, které pocházejí z obcí s méně než 1000 obyvateli, ale jen 7 % volitelů zastupuje 15 % Francouzů žijících ve městech s více než 100 000 obyvateli. Celkově zastupuje více než polovina volitelů jen třetinu voličů. K tomu jsou sami volitelé také ještě určeni rozdílně: v obcích do 9 000 obyvatel určuje volitele obecní zastupitelstvo, ve větších obcích platí poměr podle výsledků voleb, který upřednostňuje větší strany. Navíc hranice volebních obvodů se pravidelně neupravují, čímž se nebere ohled na pohyb obyvatelstva. Ještě volby v roce 2004 se konaly v okrscích stanovených v roce 1976. Do roku 2004 byl Senát vždy z jedné třetiny obnoven v nových volbách. Departementy byly z tohoto důvodu rozděleny do tří skupin: skupinu A tvořily departementy s čísly 1- 33, skupina B se skládala z departementů č. 34- 66 a ve skupině C se nacházely departementy nad č. 67. Volby se po třech letech střídaly postupně v jednotlivých skupinách.  Od září 2004 se volební systém významně změnil. Volební období bylo zkráceno z devíti let na šest. Protože se tříletý volební rytmus nezměnil, je od té doby nově volená nikoliv třetina, nýbrž celá polovina senátorů. Počet křesel byl postupně navýšen: v roce 2008 se počet senátorů zvýšil na 341 a roku 2011 na současných 346. Volby byly v roce 2008 o jeden rok posunuty, aby lépe ladily s volbami na komunální, departemantální a regionální úrovni. Senátoři zvolení roku 2004 měli mandát částečně na devět a částečně na šest let. V roce 2008 už byli všichni Senátoři zvoleni na šest let. Tyto reformy měly Senátu přinést silnější vliv na aktivní politiku a rovněž reflektovat demografické změny ve Francii tak, aby počet senátorů odpovídal skutečnému počtu obyvatel v departementech.  Volby se v departementech konají ve dvou kolech a volitelé vybírají z volebních seznamů kandidátů, které předložily jednotlivé strany, přičemž z většiny departementů jsou obvykle voleni nejvýše tři senátoři. Uchazeč, který získá v prvním kole nadpoloviční většinu, vítězí, v opačném případě postupují do druhého kola dva kandidáti s nejvyšším počtem hlasů a rozhoduje prostá většina. Ve 30 departementech, odkud pocházejí čtyři a více senátorů, se volí poměrným volebním systémem. Křesla v těchto departementech se rozdělují D'Hondtovou metodou. 12 senátorů zastupuje Francouze v zahraničí.

Senátoři.

Senátoři vykonávají svůj mandát po dobu šesti, část z nich ještě devíti let. Mohou na svůj post teoreticky neomezeně dlouho kandidovat. Pasivní právo, tj. být volen, je u uchazečů stanoveno na 30 let (do roku 2004 to bylo 35). Právo být zvolen je odepřeno vysokým státním úředníkům, např prefektům v departementech nebo regionech, podprefektům, soudcům, policejním ředitelům a státním zástupcům nebo generálním inspektorům jmenovaným vládou.  Ministři a od roku 1972 také ředitelé státních podniků nebo soukromých firem, které dostávají ve značné míře veřejné prostředky nebo subvence, mohou kandidovat, ale musejí do měsíce na své zaměstnání nebo politické mandáty rezignovat.  Způsob volby upřednostňuje kandidáty, kteří se angažují v komunální politice. Velmi často senátoři zastávají nižší politické posty, často jako starostové obcí.  Složení komory bylo dříve mnohem statičtější. V průměru se každé tři roky obměnila nejvýše šestina členů. Vzhledem k dlouhému funkčnímu období a nepřímým volbám se prosazovaly změny v politickém fungování Senátu jen velmi pozvolna. Často jsou noví senátoři politici, kteří mají za sebou politickou kariéru jako ministři nebo poslanci Národního shromáždění a zde jejich kariéra končí. Často jsou za senátory voleni kandidáti, kteří neuspěli v předchozích volbách do Národního shromáždění nebo do Evropského parlamentu. Průměrný věk senátorů byl v roce 1999 zhruba 61 let, asi o 10 let více, než je průměrný věk poslanců Národního shromáždění.

Postavení a úkoly.

Senát je součástí francouzské legislativy a jeho úkoly jsou především schvalování zákonů a kontrola vlády. Jeho kompetence často závisí na tom, jak je vláda interpretuje. Politický vliv, kterého může Senát skutečně dosáhnout, závisí velmi na politické orientaci ostatních politických institucí Francie. Zatímco v dobách kohabitace může podporovat buď prezidenta nebo Národní shromáždění proti druhému, pokud však stojí v opozici k oběma zároveň, omezuje se jeho role víceméně jen na obstrukční a zdržovací politiku. Pokud všechny tři instituce náležejí do stejného politického tábora, odpovídá jeho role původně zamýšlenému poradnímu a zmírňujícímu orgánu.

Zákonodárství.

Podle francouzské ústavy nemá Senát stejná práva jako Národní shromáždění. Senát může předkládat zákony nebo změny stávajících. Přijetí zákona musejí odhlasovat obě komory. Pokud mezi nimi nepanuje shoda, může Národní shromáždění Senát přehlasovat. Navíc může 60 členů Senátu nebo Národního shromáždění předložit zákon k přezkoumání Ústavní radě ("Conseil constitutionnel").  Proces přijímání zákonů ve Francii upravuje ústava z roku 1958 výrazně v neprospěch parlamentu. Přesně vymezuje oblasti, ve kterých může parlament přijímat zákony, všechny ostatní jsou regulovány vládními vyhláškami. Pokud chce parlament přijmou zákon mimo vymezenou oblast, musí tomu zabránit Ústavní rada. Oblasti, ve kterých může parlament aktivně působit, jsou následující:  Prakticky má ale vláda tolik možností zasahovat do procesu přijímaných zákonů, že návrhy zákonů, které vycházejí z parlamentu, jsou v souladu s její politikou. Vláda má mj. právo návrh zákona prohlásit za nepřípustný, pokud by klesly veřejné příjmy nebo by naopak veřejné výdaje vzrostly. Vláda může také průběh přijímání zákonů urychlit, pokud prohlásí zákon za naléhavý. Tím se doba projednávání návrhu v parlamentu výrazně zkrátí. Ve výjimečných případech může přijetí zákona spojit s vyhlášením důvěry. Pokud použije tento prostředek, musí Národní shromáždění do 24 hodin vyslovit vládě nedůvěru ("motion de censure") nebo je zákon automaticky schválen. V neposlední řadě může též francouzský prezident předkládat zákony ke schválení přímo prostřednictvím referenda a tím parlament zcela odejít.

Vztah k Národnímu shromáždění.

Obě komory musejí každý zákon odhlasovat ve shodném znění. V jakém pořadí se budou zákonem zabývat, záleží na rozhodnutí vlády. Pouze v případě projednávání státního rozpočtu stojí Senát vždy na posledním místě a projednává jej až poté, co jej na návrh vlády odsouhlasilo Národní shromáždění.  Protože obě komory musejí každý zákon odhlasovat v naprosto stejném znění, aby mohl vstoupit v platnost, dochází při běžném projednávání k mnoha tzv. "navettes" (lodičky): zákon přechází se změnami z jedné komory do druhé a každá k němu přikládá své změny. I pokud obě komory zákon stejného znění odhlasují, může přesto francouzský prezident zákon nebo jeho část předložit parlamentu k opětovnému projednání.  Pokud se nelze dobrat jednoty, může vláda svolat zprostředkovací výbor ("Commission Mixte Paritaire") složený ze sedmi senátorů a sedmi poslanců. Ovšem tuto komisi vláda svolat nemusí a může nechat prakticky zákon mezi oběma komorami utopit. Pokud ani zprostředkovací výbor nedojde ke shodě, může jej nakonec Národní shromáždění odhlasovat i proti vůli Senátu. Prakticky k tomu dochází, podle politického složení obou komor, jen mezi méně než jedním a maximálně šesti procenty případů. Tím má při přijímání zákonů Národní shromáždění větší faktickou politickou moc, ale jen potud, kam až mu to dovolí vláda. Výjimku tvoří ústavní změny nebo zákony v oblasti státní organizace, ve kterých nemůže Národní shromáždění přehlasovat Senát, ale obě komory musejí hlasovat zcela jednohlasně.

Předkládání návrhů.

Návrhy zákonů předkládá vláda ("projets de loi") nebo některá z parlamentních komor ("propositions de loi"). Postavení Senátu je oslabeno, neboť Národní shromáždění není nuceno jeho návrhy projednávat. V letech 1959-1995 bylo ze 3522 přijatých francouzských zákonů jen 112 vzešlých ze Senátu. Obě komory parlamentu mohou pozměňovat návrhy zákonů druhé komory. Tím jsou částečně zmírněny obtíže Senátu při předkládání zákonů. Ve druhé polovině 90. let byl Senát úspěšný u zhruba 2000 pozměňovacích návrhů ročně.  Jedna z nejdůležitějších metod, které Senát využívá k prosazení svých návrhů, je jeho právo nechat zákony přezkoumat Ústavní radou. Toto přezkoumání je možné ještě před oficiálním vyhlášením zákona z důvodu preventivní kontroly. Od ústavní změny v roce 1974 k tomu není oprávněný už jen pouze prezident Senátu, ale též skupina minimálně 60 poslanců nebo 60 senátorů. Tím má fakticky též opozice právo napadnout ústavnost jakéhokoliv zákona.

Ústavní změny.

Francouzská ústava dává dva možné způsoby své změny: referendum nebo společné zasedání obou komor francouzského parlamentu ("Congrès du Parlement français"). Vláda si může vybrat, který způsob zvolí. Prozatím všechny ústavní změny až na jednu výjimku (zkrácení funkčního období prezidenta ze sedmi na pět let) proběhly schválením parlamentem.  Prezident Senátu rovněž jmenuje tři z devíti soudců Ústavní rady ("Conseil constitutionnel"), francouzského ústavního soudu.

Vztah k vládě.

Senát má omezenou možnost kontroly vlády, která spočívá v debatě o vládním prohlášení. Senátoři mohou ústně nebo písemně interpelovat členy vlády, kteří musejí odpovědět. Od ústavní změny v roce 1995 probíhá ústní interpelace minimálně jednou týdně.  Senát může ustavit vyšetřovací komise, které mají rozsáhlé pravomoce ke zkoumání důkazů a veřejnému slyšení svědků. Komise ale mohou zkoumat jen ty záležitosti, které právě nevyšetřuje justiční aparát a nesmí působit déle než šest měsíců.  Oproti Národnímu shromáždění nemůže Senát sesadit vládu. Pouze premiér může požádat Senát o vyslovení důvěry, ale není právně vázaný výsledkem hlasování. Prezident Francie je parlamentem sesaditelný pouze tehdy, pokud je jeho jednání „zjevně neslučitelné s výkonem jeho úřadu“ nebo když je shledán vinným z velezrady. Naopak Senát nemůže být na rozdíl od Národního shromáždění rozpuštěn prezidentem republiky.  Pokud se francouzský prezident rozhodne rozpustit Národní shromáždění nebo vyhlásit nouzový stav, musí své rozhodnutí předem konzultovat s prezidentem Senátu.

Organizace.

Prezidium.

Předsedou Senátu je prezident, který je volen po každých volbách, tj. každé tři roky. Nejvýznamnějším ústavním úkolem předsedy Senátu je zastoupení prezidenta republiky v případě těžké nemoci, smrti nebo demise. Zastupuje tak prezidenta do nových prezidentských voleb. Vzhledem k tomu, že zastupování v prezidentském úřadu je jen dočasné, není nutné, aby předseda Senátu odstoupil ze své funkce. Nepřecházejí na něj některé zvláštní prezidentské pravomoci: nemůže rozpustit Národní shromáždění, nemůže vypsat referendum a nemůže iniciovat ústavní změny. První kolo nových prezidentských voleb musí proběhnout nejdříve za 20 dnů, nejpozději do 35 dnů od uprázdnění prezidentského úřadu. Případné druhé kolo pak probíhá za všech okolností do 15 dnů od první volby. Předseda Senátu proto může zastupovat prezidenta nejvýše 50 dní. V době Páté republiky k této situaci došlo dvakrát. V roce 1969 po rezignaci Charlese de Gaulla a roku 1974 po smrti Georgese Pompidoua. Současným prezidentem Senátu je od 1. října 2014 Gérard Larcher (republikáni).

Politické strany.

Způsob senátních voleb favorizuje strany, které jsou pevně spojeny s komunální politikou v obcích. Od svého založení měl proto Senát dlouho jasnou občansko-konzervativní většinu. Po roce 2000 byl náskok občanských stran zmenšen. Levice od té doby zaznamenala v komunálních a regionálních volbách výrazný nárůst a tím se také posílilo její zastoupení ve volebních kolegiích a tudíž i v Senátu. Tento proces vedl k tomu, že ve volebním 2011-2014 poprvé levicové strany v novodobých dějinách Senátu získaly většinu mandátů.  Malé strany dosahují na rozdíl od Národního shromáždění v Senátu buď malého úspěchu, jako Komunistická strana či Zelení, nebo vůbec žádné jako Národní fronta.  V rámci občanských stran se ukazuje závislost na silné komunální politice také v tom, že centristické strany silně svázané s komunální politikou získávají většinu v Senátu, zatímco pravicoví gaullisté obsazují úřad prezidenta a dosahují většiny v Národním shromáždění a přitom v Senátu jsou v menšině.  Občanské strany jsou v Senátu mnohem roztříštěnější než v Národním shronmáždění. Skupiny jako Nezávislí republikáni nebo samostatná agrární uskupení hrály v Senátu dlouho rozhodující roli. Parti radical valoisien, která je v Národním shromáždění v koalici s UMP, tvořila naopak v Senátu frakci se svou sesterskou stranou Parti radical de gauche, která je bližší socialistům, nyní je ve frakci "Groupe Union centriste".  Senát dává jednotlivým senátorům větší svobodu v samostatném hlasování než mají poslanci Národního shromáždění, neboť senátoři jsou převážně v politickém životě již dlouho činní a nezohledňují tolik svoji končící politickou kariéru. Hlasování v rámci jednotlivých frakcí je tedy volnější a méně sledováno konkurencí než v Národním shromáždění.

Jednací řád.

Od roku 1995 začíná jednací období v říjnu prvním jednacím dnem a končí v červnu posledním jednacím dnem. Francouzský prezident může na žádost vlády nebo Národního shromáždění svolat mimořádné zasedání celého parlamentu. Automaticky zasedá mimořádně Senát při nových volbách, které se konají po rozpuštění Národního shromáždění nebo když podle článku 16 ústavy francouzský prezident pořádá o zvláštní zplnomocnění.  Program schůzí stanovuje výbor předsedů frakcí. Vláda má však podle článku 48 ústavy právo upravit program do té míry, aby její návrhy zákonů a další body z jednání nebyly předem vyloučeny. K tomu může sama předkládat body jednání nebo nechat vyškrtnout ty, které nebyly předem projednány ve výborech. Od ústavní změny v roce 1995 může Senát jeden jednací den v měsíci řídit jen ve vlastní režii a má tak možnost taktiky obstrukcí a obejít u některých zákonů vládu. A stejně tak od roku 1995 je minimálně jedno zasedání týdně věnováno interpelacím členů vlády.  Původně měli v samotném jednání senátoři rozsáhlou volnost. Délka proslovu byla většinou neomezena, jednotliví senátoři i grémia mohli v rámci svých kompetencí bez problémů jednat bez časového omezení. Teprve když v opozici stojící Senát v 80. letech začal toto právo stále častěji využívat, aby ztížil vládní návrhy zákonů zdržovací taktikou, podařilo se vládě prosadit změnu jednacího řádu. Počet a délka debatních příspěvků je omezená, pozměňovací návrhy k zákonům se předkládají rychleji, prezident Senátu získal rovněž širší pravomoce ukáznit jednotlivé senátory.

Francouzský Senát (francouzsky "Sénat") je horní komora (fr. "chambre haute") francouzského parlamentu vedle dolní komory (fr. "chambre basse"), která se nazývá Národní shromáždění. Senátoři jsou voleni na šest let nepřímo prostřednictvím zhruba 150 000 obecních zastupitelů a dalších lokálních politiků. Počet voličů daného volebního obvodu je proto závislý na počtu obyvatel, ale není proporcionální, takže venkovské regiony mají při volbách více hlasů než města. Senát se ve francouzském politickém systému podílí na přijímání zákonů, ale může být přehlasován Národním shromážděním. Kontrola vlády je jen velmi omezená: Senát má právo vládu interpelovat a zveřejňovat zprávy, ale nemá žádné sankční možnosti. Senát ve své současné formě vychází z ústavy Páté francouzské republiky, která dává zásadní rozhodovací pravomoci francouzskému prezidentovi a vládě a rozhodování parlamentu omezila. Vláda má mnoho možností zasáhnout do vnitřního rozhodování Senátu. Protože je Senát slabší z obou komor francouzského parlamentu, je pravidelně cílem kritiky, která zpochybňuje jeho existenci. Ústavní změna v roce 2001 přiznala Senátu více autonomie, zkrátila funkční období z devíti na šest let a snížila minimální věk senátorů ze 35 na 30 let. Vzhledem ke způsobu volby panovala v Senátu od jeho vzniku v roce 1959 až do senátních voleb v roce 2011 vždy občansko-pravicová většina. Od senátních voleb z roku 2014 má v senátu opět převahu pravice. Sídlem Senátu je Lucemburský palác v Paříži.


Děj.

V románu s námětem ze středověku a s nepřehlédnutelným novoromantickým laděním se Hermann Hesse zabývá problémem harmonizace pudových a duchovních stránek lidské bytosti. Ústřední dvojice postav této knihy, mnich Narcis a umělecky nadaný Goldmund, symbolizuje základní antinomii Hessova díla: protiklad člověka duchovního a člověka smyslového, protiklad etického a estetického, protiklad ducha a těla. I když by se postoje asketika a umělce mohly zdát nesmiřitelnými a navzájem nepochopitelnými, Narcis a Goldmund nás přesvědčují o naprostém opaku. Dokazují, že duch nemůže žít bez těla a tělo bez ducha stejně jako svět potřebuje umělce i myslitele.  Ve své knize popisuje Hesse silné citové pouto mezi pohledným osiřelým mladíkem Goldmundem, kterého otec předurčil ke kněžství, a vynikajícím zbožným myslitelem Narcisem. Narcis se snaží Goldmundovi otevřít oči a dokázat mu, že život mnicha není nic pro něj. Připomíná proto Goldmundovi jeho matku, která bývala kočovnou tanečnicí a utekla od jeho despotického otce. Goldmund konečně porozumí a vyslyší volání svého srdce – zanechá Narcise v klášteře a sám se vydá na dlouhou pouť. Objevuje ženský svět se vší jeho sexualitou, sváděním a láskou. Pozná desítky žen a zjistí, že s jejich pomocí je schopen ve svém nitru vytvářet obrazy, které dokáže umělecky ztvárnit. Vrátí se sice načas do kláštera, ale jeho vrtkavá duše znovu zatouží po volnosti cestování. Jeho poslední pouť se ale nevydaří, Goldmund se vrátí do kláštera těžce nemocen a zanedlouho poté umírá v Narcisově náruči. Umírá dříve, než stačí vytvořit obraz, který ho provází už od počátku jeho poutě a který je mu nejdražší. Je to obraz jeho zapomenuté matky, který ztotožňuje s obrazem pramáti Evy a s obrazem Madony. Matka je také pro něj personifikací průběhu lidského života. Na smrtelném loži Goldmund Narcisovi o své matce říká: "„Ona byla život, láska, rozkoš, byla i strach, hlad, pud. Teď je z ní smrt“" (tato a další citace v textu jsou z překladu Vratislava Slezáka).  Kniha je zpočátku psána formou filozofických dialogů mezi Goldmundem a Narcisem. Později se dialogy vytrácí ale epické vyprávění o Goldmundově putování si i nadále ponechává filozofický ráz. Celý román pak končí Narcisovým znejistěním, zda jím zvolený život byl správný: "A pak nemocný ještě jednou otevřel oči a dlouho se díval příteli do tváře. Loučil se s ním očima. A s pohybem, jako by se pokoušel potřást hlavou, zašeptal: „Ale jak jednou chceš zemřít, Narcisi, když nemáš matku? Bez matky se nedá milovat. Bez matky se nedá zemřít“. Co později ještě šeptal, tomu už se nedalo rozumět. Oba poslední dny seděl Narcis u jeho ložem dnem i nocí, a díval se, jak dohasíná. Goldmundova poslední slova mu planula v srdci jako oheň".

Narcis a Goldmund "(1930, Narziß und Goldmund)" je román německo-švýcarského spisovatele Hermanna Hesseho, nositele Nobelovy ceny za literaturu za rok 1946.


Děj románu.

Román zahrnuje období od šedesátých let dvacátého století v Evropě, především v Československu, tedy i události roku 1968 a nastupující normalizaci.  Ústředními postavami románu jsou dvě dvojice milenců – Tomáš s Terezou a Sabina s Franzem. Tomáš s Terezou jsou zvláštní pár, Tereza Tomáše miluje a Tomáš miluje Terezu, přesto jí ale nedokáže být věrný, potřebuje mít neustále milenky. Tereza se mu snaží porozumět, chápe, že jde z jeho strany pouze o sex, přesto ale trpí depresemi a nočními můrami. Po obsazení Československa se Tomáš s Terezou rozhodli emigrovat do Švýcarska, kde by se mohlo Tereze udělat psychicky lépe. Tomáš zde měl zajištěnou práci v nemocnici.  Tam se mu otevírá skvělá budoucnost a kariéra, jeho žena Tereza ale není schopná v cizině žít, Tomáš nepřestává se svými nevěrami, upíná se na svého psa Karenina a začíná litovat emigrace. Vrací se proto do Čech, nechává Tomášovi dopis, v němž se mu omlouvá, brzy se kvůli ní vrací i Tomáš, který není bez ní schopen žít. Po návratu musí Tereza pracovat v hotelu jako číšnice. Tomáš má skvělé lékařské schopnosti, tak mu nechají místo v nemocnici. Toto místo si udrží do bodu, kdy mu v literárním časopise otisknou protikomunistický článek. Musí opustit místo chirurga a stává se praktickým lékařem, což ho nenaplňuje a kvůli dalšímu pronásledování se stává umývačem oken. Odmítl totiž odvolat myšlenky ze svého článku.  Ke konci knihy nalézají útočistě na vesnici, kde nakonec oba nacházejí jistý klid a štěstí. Několik let po přestěhování zemřou oba při autohavárii. Krátce předtím si Tereza uvědomí, kam až svou "slabostí", svým vlivem na Tomáše oba zahnala. Nakonec s touto myšlenkou Tomáše konfrontuje:  Druhý pár tvoří Sabina a její milenec Franz. Česká malířka Sabina, složitá osobnost, která žije bez morálních zásad, odpůrkyně kýče v jakékoliv podobě, bývalá Tomášova milenka, touží po vnitřním naplnění. Odchází proto do Curychu, kde se ale jen setkává s novou prázdnotou, pronásledována svým vnitřním neklidem odchází i od France, vysokoškolského profesora a anarchistického novináře, protože odmítá jakékoliv politické, umělecké, životní názory. Marně hledá smysl svého života, zoufale se snaží najít nějaký řád, utíká do New Yorku, později do Kalifornie. Franz při protestním pochodu v Kambodži umírá. Sabina není schopna najít ani trvalý vztah, ani rovnováhu.

Témata.

Hlavním tématem knihy je hledání smyslu života, problematika vnitřní a vnější svobody člověka, zároveň neustálé znázorňování protikladů dobra a zla, lehkosti a tíže, kýče a umění.

Lehkost a tíže bytí.

Román začíná úvahou nad lehkostí a tíží lidské existence. Vypravěč v něm ukazuje, že Nietzschova filosofie Věčného návratu přikládá každému lidskému rozhodnutí osudovou váhu, jelikož se každé takové rozhodnutí bude opakovat znovu a znovu.  V opozici k tomuto pohledu na svět přivádí Kundera druhé pojetí, ve kterém se vše žije jen jednou. V souladu s německým příslovím "Einmal ist keinmal" však tvrdí, že takový život nemá velkou váhu, je "nesnesitelně lehký".

Kýč.

Autor zde předkládá svou definici kýče jako "druhé slzy": objekt sám o sobě se kýčovitým stává pouze tehdy, nestavíme-li se k němu s pomyšlením „To je krásné!“, ale s úvahou „To je tak krásné, že nás to dojímá!“  Tento kýč je přisuzován jak totalitním režimům, tak politikům a politickým směrům. Kundera vysvětluje, že ve společnosti s pluralitou názorů a politického smýšlení je možno kýči uniknout, avšak totalitní společnosti plodí "totalitní kýč".  Vyjadřuje se také k tomu, že z kýče není úniku a že k němu nakonec tak či onak dospějeme. Píše:  Z tohoto pohledu lze konec knihy chápat jako návrat k neškodnému kýči šťastného vesnického života, který je však rozpoznáván a ospravedlňován vzájemnou láskou Tomáše a Terezy.

Filmová adaptace.

Na jedné z prvních stránek českého vydání "Nesnesitelné lehkosti bytí" je napsáno, že „Jakékoliv adaptace filmové, divadelní, televizní jsou zakázány.“  Kundera byl totiž podobně jako Umberto Eco velmi roztrpčen jedinou americkou filmovou adaptací, ke které dal svolení. Tu v roce 1988 režíroval Philip Kaufman.

Nesnesitelná lehkost bytí je román, který napsal český spisovatel Milan Kundera. Celé Kunderovo prozaické dílo pozdějšího období je prostoupeno motivem člověka potácejícího se mezi ideologiemi, který se dostává do momentu bezprostředního ohrožení vlastní existence. Před čtenáři se tak otevírá celá šíře světa naplněného sexuálním a uměleckým požitkářstvím, na druhé straně ale zároveň tím, co sám autor nazval „nesnesitelnou lehkostí bytí“.


Definice.

Existují dvě definice vlnového vektoru, které se velikostí liší o faktor 2π. Jedna definice je preferována ve fyzice a souvisejících oborech a je doporučována i technickými normami, zatímco druhá definice je preferována v krystalografii a souvisejících oborech. Pro tento článek budou nazvány „fyzikální definice“ a „krystalografická definice“.  Směr vlnového vektoru je popsán níže a je totožný pro obě definice.

Fyzikální definice.

Zavedení.

Ve fyzice popisuje šíření postupné harmonické jednorozměrné vlny následující rovnice: kde: Tato vlna se pohybuje ve směru +"x" rychlostí (konkrétněji fázovou rychlostí) formula_9.  Zobecnění pro vícerozměrné případy (postupná rovinná vlna v prostoru) pak používá vlnový vektor k:  Fázi vlny lze tedy vyjádřit vztahem což je i definiční rovnice vlnového vektoru jakožto vektorového zobecnění úhlového vlnočtu.  Kolmice k vlnoploše, tedy směr postupu dané fáze prostorem, lze pomocí vlnového vektoru vyjádřit vztahem:

Krystalografická definice.

V krystalografii jsou stejné vlny popsány pomocí trochu odlišných rovnic. V jednom a třech rozměrech: Používá se frekvence formula_15 místo úhlové frekvence formula_6. Tyto veličiny vzájemně souvisejí podle vztahu formula_17. Tato substituce není pro tento článek důležitá, ale odráží běžnou praxi v krystalografii. Vlnočet "k" a vlnový vektor k jsou definovány jiným způsobem. Zde, formula_18, zatímco ve fyzikální definici výše formula_19 (tedy ve skalární podobě jde o "úhlový" vlnočet).

Značení a jednotky.

Technická norma doporučuje pro takto definovanou veličinu odlišnou značku σ, resp. "σ" pro skalární vlnočet, třebaže v praxi je běžné značení k a "k". Hlavní jednotkou SI je m.

Směr vlnového vektoru.

Směr vlnového vektoru je směr, který se může lišit od „směru šíření vln“. „Směr šíření vlny“ je definován jako směr toku energie vlny, tj. směr grupové rychlosti. Pro světlé vlny je to také směr Poyntingova vektoru. Na druhé straně vlnový vektor směřuje ve směru fázové rychlosti. Jinými slovy vlnový vektor směřuje ve směru normály (kolmice) k plochám konstantní fáze (vlnoplochám).  V bezztrátovém izotropní médiu jako je vzduch, jakýkoli plyn, jakákoliv kapalina nebo nějaká pevná látka (například sklo), je směr vlnového vektoru totožný se směrem šíření vln. Ve ztrátovém médiu má vlnový vektor obecně jiný směr, než je šíření vln. Postačující podmínkou shodného směru je homogenní prostředí; u homogenního vlnění jsou plochy konstantní fáze také plochami konstantní amplitudy. V případě nehomogenních vln se tyto dva druhy ploch obecně liší a jejich normály tak mají odlišný směr.  Například, když vlna prochází anizotropním médiem, jako světlo krystalem s anizotropní symetrií (jehož permitivita není skalární veličinou, ale tenzorem 2. řádu) nebo zvukové vlny vrstevnatou sedimentární horninou, nemusí vlnový vektor směřovat přesně ve směru šíření vln.

Vlnový vektor jako čtyřvektor.

Ve speciální teorie relativity lze definici vlnového vektoru zobecnit do čtyř rozměrů a zavést ho tedy jako čtyřvektor. V notaci formula_20 je pak definován vztahem:  Rozepsání do tvaru pro kovariantní a kontravariantní tvar dává:

Vlnový vektor je ve vektorová fyzikální veličina, která se používá při popisu postupného periodického vlnění. Velikost tohoto vektoru formula_1 udává úhlový vlnočet vlnění (v některých oborech používajících odlišnou definici udává vlnočet)


Objevy.

První nález - zlomek bezzubé dolní čelisti z doby asi před 2,6 - 2,7 miliony let - zachytila roku 1967 francouzská expedice v údolí řeky Omo na jihu Etiopie. Protože mohutně stavěná čelist se svým tvarem v podobě písmene V lišila od ostatních nálezů robustních australopitéků, navrhli vedoucí výpravy Camille Arambourg a Yves Coppens v roce 1968 nový druh hominina jménem "Paraustralopithecus aethiopicus". Většina tehdejších paleoantropologů ovšem jejich návrh nepodporovala a nález byl obvykle uváděn jako neurčitelný hominid.  Až v roce 1985 Alan Walker na lokalitě Lomekwi při západním břehu jezera Turkana v Keni odhalil dobře dochovanou lebku KNM - WT 17000, starou zhruba 2,5 milionu let. Její dolní čelist chyběla úplně a horní čelist opět postrádala korunky všech zubů. Sediment, v němž se lebka nacházela, obsahoval velké množství manganu a kosti proto získaly modro-černý odstín. Nález je tudíž známý jako Černá lebka. Nedaleko byla zachycena i dolní čelist dalšího jedince (KNM-WT 16005).  Lebka z Lomekwi byla původně připsána druhu "Paranthropus boisei". Odlišnosti od dalších ostatků tohoto druhu a zároveň podobnost s dolní čelistí z Omo ovšem záhy vedly k vyčlenění nového taxonu "Paranthropus aethiopicus", který se svým druhovým přívlastkem odvolává na původní francouzský návrh z roku 1968.  V roce 2001 byla také v tanzanském Laetoli zachycena bezzubá horní čelist z doby před 2,66 miliony let. Došlo tím k podstatnému rozšíření známého areálu výskytu druhu, a to o celých 800 km jižněji.  Z údolí řeky Omo je v současnosti známo více než 50 dalších vzorků, většinou se ovšem jedná jen o jednotlivé zuby nebo silně poškozené úlomky čelistí, které lze konkrétnímu druhu homininů přiřadit jen s obtížemi. Mnohé z nich postrádají jakékoliv diagnostické znaky a k druhu "Paranthropus aethiopicus" jsou řazeny především na základě svého stáří v rozpětí 2,7 - 2,3 milionu let.  Prakticky neznámá zůstává postkraniální kostra. V Laetoli sice byla již v roce 1998 odhalena část levé holenní kosti, taxonomické určení izolovaného zlomku je však prakticky nemožné, a proto je příslušnost k druhu "Paranthropus aethiopicus" stejně jako v případě nálezů z Omo nejistá.

Popis.

"Paranthropus aethiopicus" je známý jen velmi málo a většina informací je odvozována z Černé lebky, proto mohou nové nálezy dosavadní poznatky zásadně změnit. Na lebce z Lomekwi lze pozorovat směs primitivních a odvozených znaků - zatímco mozkovna je téměř identická s druhem "Australopithecus afarensis", tvář nese některé specifické rysy robustních australopitéků, zejména druhu "Paranthropus boisei".  Znaky mozkovny:  Znaky obličeje:  Znaky na zubech:

Životní prostředí.

Na přelomu pliocénu a pleistocénu již ve východní Africe znatelně ubylo lesních porostů, přesto ještě "Paranthropus aethiopicus" obýval méně otevřené prostředí než mladší druhy. Údolí dolního toku řeky Omo mohly v té době pokrývat prosvětlené lesíky, křoviny i lužní lesy a mokřinaté oblasti s porosty rákosin a šáchorovitých. Otevřené travnaté porosty byly stále ještě vzácné, především ve formě vlhkých až podmáčených luk. Traviny mohly být četnější v Laetoli, i zde ale přetrvávaly řídké lesíky a křoviny a ojediněle tu mohly přežívat také úseky hustšího porostu.  Silný žvýkací aparát etiopských paranthropů vede odborníky k předpokladu konzumace tuhé, vláknité, převážně rostlinné stravy. Analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny ukazuje v porovnání se staršími australopitéky na zvýšený příjem potravy z otevřených prostor (traviny, semena, hlízy). Ta v celkovém množství potravy tvoří nejméně 50% a pomalu začíná převažovat nad konzumací lesních zdrojů (plody).

Fylogeneze.

Druh "Paranthropus aethiopicus" je nejstarším známým zástupcem robustních australopitéků, ale rozeznán byl jako poslední, mnohem později než geologicky mladší "Paranthropus robustus" (1938) a "Paranthropus boisei" (1959). Nález Černé lebky proto zásadním způsobem změnil náhled na fylogenezi paranthropů a stal se významným pojítkem mezi robustními a gracilními druhy.  "Paranthropus aethiopicus" utvářením lebky i dobou výskytu totiž dobře zapadá mezi druhy "Australopithecus afarensis a Paranthropus boisei", které spojuje do jedné vývojové linie. Morfologická blízkost "P. aethiopicus" a "P. boisei" je dokonce tak úzká, že někteří odborníci starší z druhů neuznávají a veškeré východoafrické nálezy robustních čelistí a zubů určují jako "P. boisei". Většinou se však dva druhy alespoň formálně vydělují, přičemž se často předpokládá, že jsou důsledkem vývoje anagenezí. Hlavní odlišností "P.aethiopicus" je malý mozek a silně vystupující čelisti. Hranice mezi oběma taxony se klade zhruba do doby před 2,3 miliony let.  Tato pozice "P. aethiopicus" ovšem značně narušila starší představy, podle nichž se robustní australopitékové vyvinuli v jižní Africe, patrně z druhu "Australopithecus africanus". Jihoafrický "Paranthropus robustus" byl přitom jako starší, méně odvozený druh pokládán za předka pokročilejšího "Paranthropus boisei", který později vyhynul bez potomků.  Po nálezů Černé lebky je však třeba předka paranthropů hledat spíše v druhu "Australopithecus afarensis". Většina analýz podporuje monofyletický původ paranthropů, tedy jejich vývoj z jediného společného předka. Proto podle nejčastějšího názoru na druh "A. afarensis" navázal "P. aethiopicus", z něhož vyšel jak východoafrický "P. boisei", tak jihoafrický "P. robustus". Méně časté jsou představy, že se "P.aethopicus" odštěpil ještě dříve než "P. boisei" a "P. robustus", kteří by tak sice rovněž měli původ ve východní Africe, ale nenavazovali by na "P. aethiopicus". Třetí možností je, že robustní australopitékové nesdílejí společného předka, tedy že "P. aethiopicus" a "P. boisei" navazují ve východní Africe na druh "Australopithecus afarensis", zatímco "P. robustus" se v jižní Africe vyvinul samostatně z druhu "Australopithecus africanus". Obě dvě poslední varianty ovšem předpokládají, že robustní žvýkací aparát se u těchto homininů vyvinul nezávisle na sobě, paralelním vývojem.

Paranthropus aethiopicus (česky též "Australopiték etiopský") je druh vyhynulého hominida, žijící na přelomu pliocénu a pleistocénu - před 2,7 - 2,3 miliony let - ve východní Africe, na území dnešní Etiopie, Keni a Tanzanie. Je nejstarším známým zástupcem robustních australopitéků, kteří bývají vyčleňováni do samostatného rodu Paranthropus.


Vzácné úkazy doprovázející přechod Merkuru.

Někdy Merkur přejde pouze po okraji slunečního kotouče. V takovém případě je možné, že v některých částech Země je viditelný pouze částečný přechod (tj. bez druhého a třetího kontaktu). Poslední přechod tohoto typu proběhl 15. listopadu 1999 a předtím 28. října 743. Další nastane 11. května 2391. Také může nastat případ, kdy v některých částech světa je viditelný částečný přechod, zatímco při pohledu z jiných částí Země Merkur zcela Slunce mine. Takový přechod proběhl naposledy 11. května 1937 a předtím 21. října 1342. Znovu se tak stane 13. května 2608.  Extrémně vzácnou událostí je současný přechod Merkuru a Venuše, což se naposledy stalo roku 373 173 př. n. l. a opět se tak stane v letech 60 163 a potom 224 508. 13. září 13 425 budou přechody obou planet následovat pouze 16 hodin po sobě.  Velmi vzácným jevem je také přechod Merkuru současně se zatměním Slunce. Tento úkaz nastal naposledy 27. srpna 11 436 př. n. l. a znovu nastane 5 července 6757, kdy bude viditelný z jižní části Tichého oceánu.

Přechody Merkuru v minulosti a budoucnosti.

Ačkoliv mnoho vědců se domnívá, že skvrna na Slunci, která byla pozorována roku 807, mohl být právě přecházející Merkur, první potvrzené pozorování pochází ze 7. listopadu 1631 od francouzského astronoma Pierra Gassendiho. Existenci přechodů však již předtím předpověděl Johannes Kepler. Gassendi se o měsíc později také neúspěšně pokoušel pozorovat přechod Venuše, ovšem kvůli Keplerovu nepřesnému výpočtu nevěděl, že ve větší části Evropy nebude viditelný. První přechod Venuše pozorovali až roku 1639 angličtí astronomové Jeremiah Horrocks a William Crabtree.

Přechod Merkuru (též tranzit Merkuru) přes sluneční disk je astronomická událost, během níž planeta Merkur projde přímo mezi Sluncem a Zemí, a zakryje tak malou část slunečního kotouče. Merkur může být během přechodu pozorován ze Země jako malá černá tečka pohybující se napříč slunečním kotoučem. Naposledy Merkur přecházel přes Slunce 8. listopadu 2006. Událost byla nejlépe pozorovatelná z Havajských ostrovů.


Lidové názvy.

Citronela, Heong Man, seréh (indonéský název).

Charakteristika.

Citronová tráva je vytrvalá, statná rostlina. Vytváří mohutné trsy tenkých a dlouhých šedozelených listů, které dorůstají do výšky až 150 cm. Protože tato rostlina tvoří jen málokdy semena, množí se především vegetativně. Všechny části citronové trávy jsou charakteristické silně citronovou vůní. V čepelích, pochvách i plevách jsou totiž exkreční buňky se silicemi. Jsou to silice citral, nerol, limonen, linalool a geraniol. Dále citronová tráva obsahuje flavonoidy působící jako antioxidanty. Díky obsaženým látkám lze tedy citronovou trávu zařadit i mezi léčivé rostliny.

Využití.

Citronová tráva se využívá do kosmetických přípravků, k výrobě parfémů, solí do koupele, esenciálních olejů či k přípravě lahodného citronového čaje. V asijské kuchyni se používá k dochucování pokrmů. Do jídel se obvykle využívají cibulovité konce trávy, které se nakrájí na plátky. Tužší stonky jsou používány jako koření. Obvykle se citronová tráva kombinuje s česnekem, koriandrem, paprikou či šalotkou. Lze ji využít v čerstvém, zmraženém, sušeném i konzervovaném stavu, výrazné citronové aroma tím neztrácí. Je také přidávána do vonných tyčinek, protože odpuzuje hmyz.

Léčivé účinky.

Snižuje cholesterol v krvi, působí blahodárně na nervové choroby, horečky, malárii a chřipky. Čaj z listů citronové trávy usnadňuje trávení, zvyšuje schopnost koncentrace, stimuluje laktaci a napomáhá detoxikovat játra, močový měchýř a ledviny. V roce 2006 zjistil výzkumný tým Ben Gurionovy univerzity v Negevu v Izraeli, že užívání citronové trávy způsobuje programovanou smrt nádorových buněk, zatímco normální buňky jsou ponechány nepoškozené.

Pěstování.

V České republice se dá citronová tráva pěstovat pouze jako přenosná rostlina, protože není mrazuvzdorná. Doporučuje se pěstovat na plném slunci v propustné hlinito-písčité zemině. Vyžaduje pravidelné zalévání a přihnojování. Vzhledem k jejímu následnému gastronomickému využití jsou vhodná pouze přírodní hnojiva.

Přezimování.

Citronová tráva dobře přezimuje na světlém místě, při pokojové teplotě či v chladnějších prostorech a při omezené zálivce.

Citronová tráva ("Cymbopogon citratus", "lemon grass"), správně voňatka citronová je statná, vytrvalá tropická tráva z čeledi lipnicovitých. Pochází z jihovýchodní Asie, ale hojně se pěstuje i v Africe, Americe a Austrálii. Rod "Cymbopogon" zahrnuje přes 30 druhů.


Původ slova.

"M'aider" je infinitivní tvar zvratného slovesa "„pomoz mi“"; nicméně ve francouzštině se jako samostatný příkaz nepoužívá, používá se jen v několika francouzských nářečích. To vedlo některé etymology k tvrzení, že co se opravdu míní, je zkrácení slovního spojení "„Venez m’aider“" ("„Přijďte mi pomoc“"). "„M'aidez“", které není gramaticky správně ve standardní francouzštině, je považováno za přípustnou alternativu. V každém případě musí být "Mayday" považováno spíše jen za hrubý fonetický přepis. I když se v angličtině toto slovo používá pouze v nouzové situaci, ve francouzštině nenese žádný větší význam naléhavosti. Francouzi v nouzové situaci volají "„À l'aide!“" nebo "„Au secours!“".

Volání Mayday.

"Mayday" se používá jen v situaci, kdy je loď, letadlo, auto nebo osoba ve vážném ohrožení a potřebuje naléhavou pomoc. Příklady „vážného ohrožení“, ve kterých by mělo být Mayday použito, jsou požár, výbuch, potápění aj.  Volání "Mayday" jsou vysílána přes rádio, jako je např. lodní nebo letecké VHF rádio (velmi krátké vlny). Přestože je volání "Mayday" rozuměno na jakékoliv frekvenci, organizace, jako jsou pobřežní stráž a řízení letového provozu, navzájem monitorují určené kanály: námořní MF na 2182 kHz; námořní VHF kanál 16 a leteckou frekvenci 121,5 MHz. Volání "Mayday" je ekvivalentem volání SOS z Morseova kódu nebo telefonního volání na číslo záchranné služby.  Pokud je přijato volání "Mayday", pobřežní stráž může vyslat záchranné lodě a vrtulníky, aby pomohly lodi, která má problémy. Jiné lodi, které jsou poblíž, mohou změnit kurs, aby pomohly lodi, která vyslala volání "Mayday".  Falešné volání "Mayday" je v mnoha zemích trestný čin (např. ve Spojených státech amerických hrozí až šest let vězení a pokuta ve výši 250 000 $).  Pobřežní stráž může být zavolána i v situacích, kdy nehrozí bezprostřední nebezpečí (např. málo paliva), voláním "„Coastguard, Coastguard, Coastguard, this is (jméno lodě)“" na VHF kanálu 16. Ačkoliv je potřeba v mnoha zemích k legálnímu používání VHF rádia zvláštní výcvik a licence, kdokoliv může legálně používat VHF rádio a přivolávat pomoc v nouzových případech.  Pokud není možné vyslat volání "Mayday" kvůli nedostupnosti rádia, existují různá jiná nouzová volání a volání o pomoc. "Mayday" může být vysláno za pomoci jiné lodi použitím dohody zvané "Mayday Relay" (viz níže).

Historie.

Slovo "Mayday" pochází z roku 1923 od Fredericka Stanleye Mockforda (1897–1962). Jako radiotelegrafista na Croydon Airport v Londýně byl požádán, aby vymyslel slovo, které by označovalo nouzi a bylo tak jednoduché, aby mu rozuměli všichni piloti i pozemní personál. Navrhl slovo "„Mayday“" z francouzského "m'aidez".

Jiná naléhavá volání.

"Mayday" je jedním z mnoha slov používaných mezinárodně jako rádiové kódové slovo k označení důležité informace. Odesílatelé naléhavých volání jsou oprávněni přerušovat zprávy nízké priority. Stejně jako "Mayday" i používání těchto volání bezdůvodně je trestným činem.  Každé z těchto naléhavých volání se obvykle opakuje třikrát (např. „Pan-pan, Pan-pan, Pan-pan“).

Mayday relay.

Volání "Mayday relay" je přenášeno z lodi, která zastupuje loď v nouzi. Pokud loď vysílá zprávu Mayday a nikdo tuto zprávu nepotvrdí ani po opakování a dvouminutové pauze, loď, která toto Mayday obdrží, se může pokusit kontaktovat pobřežní hlídku vysláním "Mayday Relay".  Volání "Mayday Relay" používá identifikační kód vysílací lodi, která ale předává jméno a pozici lodi, která volá Mayday.  Voláním "Mayday Relay" může být svolána pomoc pro loď, která je příliš vzdálena od pobřeží, aby mohla kontaktovat pobřežní stráž přímo, nebo bez schopnosti rádiové komunikace.

Pan-pan.

"Pan-pan" (z francouzského "panne" – selhání, havárie) signalizuje naléhavou zprávu nižšího řádu než „vážné ohrožení vyžadující naléhavou pomoc“, např. mechanickou závadu. Přidáním přípony medico se indikuje lékařský problém (Pan-pan medical, opakovaně třikrát). V morseově kódu lze vyjádřit jako XXX.

Securite.

"Securite" (z francouzského "sécurité") signalizuje zprávu o bezpečí, jako např. zprávy o počasí.

Silence.

Následující volání může vysílat loď v nouzi nebo reagující autorita (např. pobřežní hlídka):

Mayday je záchranné kódové slovo používané mezinárodně jako nouzový signál v hlasové komunikaci, odvozené z francouzského slova m'aider. Je používáno na znamení ohrožení života mnoha skupinami lidí, jako jsou např. policejní síly, piloti, hasiči a přepravní společnosti. Volání třikrát za sebou (mayday, mayday, mayday) v řadě signalizuje závažné nebezpečí (např. ohrožení života).


Život.

Byl bratrem skythského krále, ale jeho matka byla Řekyně, proto mluvil oběma jazyky. Mnoho cestoval, podle Hérodota „zhlédl velký kus země a poznal mnohé moudré věci". Na svých cestách se údajně setkal také s Mysónem. Asi v letech 592–589 př. n. l. přišel do Athén a stal se přítelem Solóna. V Athénách si osvojil řeckou vzdělanost a byl zasvěcen i do eleusinských mystérií, což se cizincům stávalo zřídka a svědčí to o velké vážnosti, kterou u Řeků požíval.  Po čase se navrátil do skythských krajů, kde chtěl propagovat řecký způsob života. V zalesněné krajině Hylaia (při dolním toku Dněpru) uspořádal slavnost na počest bohyně Kybelé. Kdosi ho při tom počínání spatřil a oznámil to skythskému králi Sauliovi. Ten se přišel podívat, a když spatřil, co jeho bratr Anacharsis koná, střelil po něm z luku a zabil ho.

Mudrc.

Zařazení mezi sedm mudrců.

Složil báseň o 800 verších, týkající se zákonných ustanovení Skythů a Helénů, v níž doporučoval prostý život a probíral věci válečné (nedochovala se). Záhy s ním byla spojována i pověst mudrce. Platón ho sice nezařadil do seznamu sedmi mudrců, který je obsažen v dialogu "Prótagoras", ale označil ho za moudrého člověka v dialogu Ústava, kde ho uvedl vedle Thaléta z Milétu. Později ho někteří autoři řadili přímo mezi sedm mudrců.

Výroky.

Již za starověku kolovalo množství Anacharsiových průpovědí a vtipných výroků:

Zajímavosti.

Lúkianos napsal dialog "Anacharsis", v němž Solón poučuje Anacharsia o výchově athénské mládeže, zejména o gymnastice, a o jejím smyslu a účelu: vychovat z mládeže statečné a tělesně zdatné občany, kteří se v míru budou schopni starat o společné dobro obce a ve válce dokáží vlast ubránit.

Anacharsis ze Skythie (řecky ’Aναχαρσις, přelom 7./6. století př. n. l.) byl polomytický skythský filozof královského původu, který konal cesty po řeckých městech, aby nabyl vzdělání, poznal obyčeje jiných národů a těžil z nich pro povznesení své domoviny. Býval někdy přiřazován k sedmi mudrcům archaického Řecka.


Pozadí Mordheimu.

Hra se odehrává v říšském městě Mordheimu, po říšském roce 1999, přibližně 500 let před současností ve světě Warhammeru. (Překlad "Mordheim" z němčiny znamená "vražedné město", "-heim" je velmi častým toponymem; aby se předešlo potenciálním rizikům, německé vydání hry se nazývá "Mortheim".) Říše byla rozervaným územím: po mnoho let se nacházela v občanské válce – nebyl zvolen žádný císař a různé skupiny usilovaly o moc. V Říšské roce 1999 se na nebi zjevila velká kometa se dvěma ocasy – Sigmarovo znamení. Hvězdáři předpověděli, že kometa dopadne do města Mordheimu, kde stál klášter sester jeho řádu. Věřilo se, že událost zvěstuje návrat Sigmara, který obnoví pořádek, vrátí zemi slávu a povede ji do nového zlatého věku. Mnoho lidí odešlo do Mordheimu a tím přeplnilo město nad únosnou mez obyvatel. V té době a při takovém stavu se vymáhání práva stalo nemožným. Obyvatelé města se oddávali morálním zhýralostem a žili ve stavu anarchie. Čím více se blížil přílet komety, tím více lidí přicházelo do města a situace se stávala horší a horší. Postupem času, tak jak lidé více podléhali hříšným svodům, démoni začali obývat ulice Mordheimu vedle lidí a sémě Chaosu a zkaženosti proniklo do duší tisíců jedinců, kteří pokládali Mordheim za svůj vlastní.  Kometa dopadla v předvečer Nového roku, ale nejednalo se o příchod Sigmara, tak jak se předpovídalo. Kometa zasáhla město a okamžitě zabila vše, co se v něm nacházelo. Začalo se říkat, že Sigmar seslal svůj trest, že se rozhodl zničit ty, které považoval za nehodny života. Mordheim se stal místem hrůzy. Brzy se však objevily zkazky o zvláštním kameni, jehož úlomky ležely v bývalém městě. Kámen byl nazván Chaotitem a byly objeveny jeho magické vlastnosti. Ukázalo se, že skupiny usilující o moc v Říši jsou ochotny zaplatit obrovské množství peněz za tento vzácný kámen. A tak se bandy dobrodruhů vydaly do Mordheimu, nyní překřtěného na Město prokletých, v naději na nalezení žádaného kamene a zbohatnutí na něm.  Po Velké Válce proti Chaosu Magnus Zbožný srovnal zbývající ruiny města se zemí a nechal vymazat Mordheim ze všech map.

Hra Mordheim.

Hra se těší oblibě díky své detailní povaze. Členové band získávají postupem času zkušenosti, vylepšují si charakteristiky a získávají nové schopnosti. Pro hráče je snadné vytvářet příběhy nebo pozadí podle událostí, které jejich gangy zažily. Ocenění si také získala kniha s pravidly, která obsahuje velké množství temných a sureálních ilustrací, včetně velkého množství malých ilustrací (často obsahujících krysy, ryby nebo hmyz) v průběhu textu nebo v rozích stránek, často v různých vtipných, karikujících nebo temných pózách.  "Mordheim" je více než obyčejná bojová hra s figurkami; základním prvkem hry je kampaňový systém. Bandy získávají postupem času zkušenosti a výbavu v podobném principu jako u her na hrdiny. Těm, kteří hrají Warhammer 40K, bývá Mordheim představován jako ekvivalent Necromundy ze světa Warhammeru, avšak v Mordheimu mívají postavy mnohem více ochranných prvků (např. brnění), což dává mordheimským bojovníkům vyšší šance na přežití.  Skupiny fanoušků po celém světě vytvořili mnoho "alternativních prostředí", která umožňují hrát se stejnými principy hru v jiných lokalitách; mezi nejpopulárnější patří Lustria – Města ze zlata, Khemri – země mrtvých, Říše v plamenech a další. Fanoušci také vytvářejí nové bandy a jiná pravidla, revidují původní a umisťují tento obsah na své webové stránky, aby jej mohl využít každý. Bohužel v průběhu času byla utlumena oficiální podpora hry od výrobce, přičemž poslední uveřejněný materiál byl článek "Thy Soul To Keep" v časopise "White Dwarf" v roce 2006.

Mordheim je stolní hra zasazená do prostředí fantasy "světa Warhammeru", vydaná firmou Specialist Games (divize firmy Games Workshop). Jedná se o bitevní hru založenou na principech hry "Warhammer Fantasy Battle", avšak s menším množstvím modelů (namísto o armádách se hovoří o bandách) a terén tvoří ruiny zničeného fiktivního města Mordheimu. Hra je pro Warhammer tím, čím je Necromunda pro "Warhammer 40,000". Většinu hry vytvořil bývalý finský zaměstnanec Games Workshopu, Tuomas Pirinen.