Historie.

V minulosti patřil průsmyk k obci Cesana, ale 18. října 1934 byla tato část začleněna do obce Borgata (dříve součást obce Pragelato) a vznikla obec Sestriere. Lyžařské středisko zde bylo vybudováno ve 30. letech Giovannim Agnellim a po druhé světové válce bylo dále rozvíjeno jeho synovcem Giovannim Nasim.

Geografie.

Obec Sestriere se nachází v průsmyku, který od sebe odděluje údolí Val di Susa a Val Chisone. Nachází se v nadmořské výšce 2035 m n. m. Vzhledem k tomu, že je zcela obklopena horami, bylo v obci vybudováno jedno z největších lyžařských středisek v Itálii. Kolem Sestriere se nacházejí tyto hory: Monte Fraiteve (2701 m n. m.), Monte Sises (2658 m n. m.), Punta Rognosa di Sestriere (3280 m n. m.) a Monte Motta (2850 m n. m.). Obec je rozdělena do několika menších osad: Sestriere Colle v horní části průsmyku, Sestriere Borgata v údolí Val Chisone, Champlas du Col a Champlas Janvier v údolí Val di Susa.

Turismus.

Zimní sporty.

V Sestriere se nachází populární italské lyžařské středisko. V zimních měsících dosahuje populace v obci až 20 tisíc obyvatel. Společně s obcemi Pragelato, Claviere, Sauze d'Oulx, Cesana Torinese a San Sicario v Itálii a obcí Montgenèvre ve Francii tvoří Sestriere součást rozsáhlého lyžařského komplexu Via Lattea ("Mléčná dráha"). Obec je napojena na 146 sjezdových tratí, z nichž 120 disponuje umělým zasněžováním.  Pravidelně jsou zde pořádány závody Světového poháru v alpském lyžování Mezinárodní lyžařské federace. V roce 1997 zde proběhlo mistrovství světa v alpském lyžování. Sestriere bylo jedno z hlavních dějišť Zimních olympijských her 2006 a Zimních paralympijských her 2006. Probíhaly zde soutěže v alpském lyžování a nacházela se zde jedna ze tří částí olympijské vesnice. Jedna ze dvou hotelových budov, které byly vybudovány ve 30. letech zakladatelem Fiatu Giovannim Angellim, sloužila jako ubytovací zařízení pro sportovce.

Letní sporty.

Během letní sezóny je možno hrát zde golf na nejvýše položeném 18jamkovém golfovém hřišti v Evropě. Sestriere je také známé jako startovní a cílové místo cyklistických závodů Tour de France a Giro d'Italia. V okolí obce se nachází řada turistických tras. V červenci 1994 zde padl světový rekord ve skoku o tyči, jehož držitelem je ukrajinský tyčkař Sergej Bubka.

Sestriere (okcitánsky "Sestrieras") je italská obec v provincii Turín v oblasti Piemont. Leží v údolí Val di Susa, přibližně 17 km od francouzských hranic. Název obce pochází z latinského rčení "ad petram sistrariam", což znamená vzdálenost 60 římských mil od Turína. V roce 2011 zde žilo 884 obyvatel.


Historie.

Myšlenka číst a psát online zprávy (kolaborativní zpravodajství) na wiki vznikla v listopadu 2004. V prosinci tento projekt přešel z předváděcí fáze do beta verze. Současně s původní anglickou verzí byla spuštěna i německá. Později postupně vznikaly verze v dalších jazycích, na začátku listopadu 2005 jich existovalo patnáct.  Prvního tisíce článků dosáhly Wikizprávy 13. března 2005.  Česká jazyková mutace byla připravována od prosince 2007 na Inkubátoru a od 26. května 2008 běží na vlastní doméně.

Rozsah projektu.

V lednu 2020 projekt existoval ve 34 jazycích. Obsahoval přes 234 000 článků a pracovalo v něm 150 správců. Zaregistrováno bylo přes 3 148 000 uživatelů, z nichž bylo 560 aktivních (přispívajících v posledních 30 dnech). Podle počtu článků byla největší srbská jazyková verze, která obsahovala přes 52 900 článků (22,5 % z celkového rozsahu projektu). Další rozsáhlé verze byly anglická (9,3 %), francouzská (9,2 %), ruská (8,7 %) nebo polská (6,2 %). 81,4 % všech článků bylo napsáno v deseti největších verzích.  Česká verze byla 12. v pořadí a obsahovala přes 6 100 článků, tedy 2,6 % z celkového množství. Registrováno v ní bylo přes 5 200 uživatelů, z nichž asi 10 bylo aktivních. Pracovali zde 3 správci. V roce 2019 bylo zobrazeno přes 410 000 dotazů. Denní průměr byl 1 126 a měsíční 34 242 dotazů. Nejvíce dotazů bylo zobrazeno v srpnu (58 291), nejméně v prosinci (15 571). Nejvíce dotazů za den přišlo v úterý 1. ledna (9 493), nejméně v sobotu 9. listopadu (304).

Wikizprávy (anglicky ) jsou projektem otevřeného zpravodajského serveru na bázi wiki, který provozuje nadace Wikimedia. Wikizprávy umožňují komukoli přispívat zprávami z různých oblastí a jejich cílem, uvedeným na hlavní straně, je „vytvořit různorodé prostředí, kde místní novináři mohou nezávisle referovat o rozmanitých aktualitách“.


Popis.

Vochy jsou vytrvalé nebo výjimečně jednoleté mořské byliny, kořenící ve dně. Oddenky jsou monopodiálně větvené. Listy jsou střídavé, dlouze čárkovité, přisedlé, s paralelní žilnatinou tvořenou 3 až 11 žilkami. Listy jsou celokrajné nebo výjimečně na okraji nepatrně zoubkaté. Na bázi listů je tenká až poněkud kožovitá pochva, která je buď vytrvalá nebo se postupně rozpadá na vláknité svazky. Rostliny jsou jednodomé. Květenství jsou ponořená, palicovitá, úžlabní, přisedlá, se zploštělým vřetenem. Květy jsou drobné, jednopohlavné a bezobalné. V samčích květech je jediná tyčinka, samičí květy obsahují jeden semeník s krátkou čnělkou zakončenou 2 nitkovitými nebo šídlovitými bliznami. Plodem je vejcovitá nebo elipsoidní nažka.  Vochám jsou poněkud podobné jiné mořské rostliny s pentlicovitými listy, posidonie. Evropská "Posidonia oceanica" se od vochy liší zejména oddenky pokrytými zbytky odumřelých listů. Listy vyrůstají z oddenků v trsech po několika, kdežto u vochy mořské jsou střídavé.

Rozšíření.

Rod vocha zahrnuje 11 nebo 12 druhů. Je rozšířen podél pobřeží zejména v mírném pásu severní i jižní polokoule, řidčeji i v tropech a subtropech. Žádný druh se nevyskytuje současně na severní i jižní polokouli. Vocha mořská je rozšířena v Evropě, severní Africe, Asii i Severní Americe. Z Evropy jsou udávány 3 druhy. Velký areál rozšíření, zahrnující všechny evropská moře, zde mají druhy vocha mořská a vocha "Zostera noltii". Třetí druh, "Zostera angustifolia", se vyskytuje podél západního evropského pobřeží. Na jižní polokouli se vochy vyskytují podél východního pobřeží Afriky, v Austrálii a na Novém Zélandu.  V roce 2009 byl popsán nový druh z Chile pod názvem "Zostera chilensis", ve fylogenetické studii z roku 2013 byl však ztotožněn s australským druhem "Zostera nigricaulis" a je považován za druh který byl do Jižní Ameriky zavlečen v celkem nedávné době.

Taxonomie.

Rod "Zostera" je členěn na 2 podrody. Podrod "Zosterella" (7 nebo 8 druhů) je zastoupen na severní i jižní polokouli, podrod "Zostera" (4 druhy) je omezen výlučně na severní část severní polokoule.  Pojetí rodu "Zostera" není zcela ustálené, některé druhy jsou některými taxonomy oddělovány do samostatného rodu "Nanozostera", příp. je rod "Heterozostera" slučován s rodem "Zostera" nebo vřazen do rodu "Nanozostera".

Význam.

Vocha mořská je používána jako výborný vycpávkový materiál, známý pod názvem mořská tráva. Dříve se s ní vycpávaly i matrace a postele. Je to důležitý druh z hlediska stability mořských ekosystémů.

Reference.

Vocha ("Zostera") je rod jednoděložných rostlin z čeledi vochovité ("Zosteraceae"). Zahrnuje 12 druhů mořských bylin, rozšířených podél pobřeží zejména v mírném podnebném pásu. Vochy mají dlouhé pentlicovité listy a nenápadná palicovitá květenství bezobalných květů. Podél evropského pobřeží je rozšířena vocha mořská, která je příležitostně používána jako vycpávkový materiál. Je to důležitá součást mořských ekosystémů. V Evropě rostou ještě další 2 druhy.


Vznik.

Podobně jako Phillipsova křivka vznikla i Beveridgeova křivka díky empirickému pozorování reálné ekonomiky, a teprve následně byla doplněna ekonomickou teorií. Křivka je pojmenována po William Beveridgeovi, britském ekonomovi, právníkovi, poslanci, vedoucím akademické instituce a zakladateli moderního britského sociálního státu. Ve svém reportu z roku 1944, Beveridge diskutoval vztah mezi poptávkou po pracovní síle, zachycenou počtem volných pracovních míst a mírou nezaměstnanosti. I přesto, že křivku přímo nevykreslil a ani neprezentoval tabulku srovnávající počet pracovních míst a míru nezaměstnanosti, předložil podrobné údaje o těchto proměnných a dokázal, že mezi nimi existuje negativní, tzn. inverzní vztah.

Tvar křivky.

Díky Beveridgeově reportu byla z reakce ekonomiky na hospodářský cyklus odvozena ideální křivka ve tvaru konvexní hyperboly. Při růstu agregátní poptávky (AD) klesala nezaměstnanost pomalejším tempem, než jakým rostla volná pracovní místa. Při poklesu agregátní poptávky naopak klesala nezaměstnanost rychleji, než klesal počet volných pracovních míst v dané ekonomice. Od určitého bodu nezaměstnanost vykazuje klesající citlivost ke změnám agregátní poptávky.  Bylo však zjištěno, že některé body na hypotetické konvexní křivce neleží, což bylo záhy připsáno změně úrovně nepřizpůsobivosti trhu práce. Ta je v dnešní době určena strukturální a frikční nezaměstnaností. Model byl navíc doplněn o linii 45°, která reprezentuje nulovou přebytečnou poptávku. V průsečíku Beveridgeovy křivky a této linie se pak nachází bod, který odpovídá definici plné zaměstnanosti, a ve kterém je nezaměstnanost pouze na úrovni nepřizpůsobivosti ekonomiky.

Interpretace Beveridgeovy křivky.

Pohyby podél křivky jsou dány cyklickými pohyby ekonomiky (během expanze roste počet volných míst a klesá nezaměstnanost, zatímco při recesi klesá počet volných míst a nezaměstnanost roste). Současně probíhající pohyb obou veličin, tj. volná pracovní místa a nezaměstnanost, poukazuje na kvalitu fungování trhu práce. Pohybují-li se veličiny směrem dolů od počátku os souřadnic, lze říci, že trh práce funguje lépe, než v případě, kdy se veličiny pohybují směrem od počátku os směrem nahoru, a existuje tak více volných míst při vyšší míře nezaměstnanosti.  Interpretace cyklických a strukturálních pohybů křivky je poměrně složitá, zejména pokud existují pouze krátké časové řady údajů. Sama křivka však zobrazuje především tendence, ke kterým dochází, tudíž i pohyb křivky směrem vzhůru ještě nemusí nutně značit zhoršení efektivnosti trhu práce. Tento pohyb může být totiž způsoben například tím, že využitá data nepředstavují celkový počet volných pracovních míst v ekonomice.

Matematické vyjádření.

Pohyby kolem Beveridgeovy křivky jsou charakterizovány změnami v míře nezaměstnanosti (φ), která je dána vzorcem:  formula_1

Beveridgeova křivka je grafické zobrazení zachycující empiricky zjištěný inverzní vztah mezi počtem volných pracovních míst a mírou nezaměstnanosti při dané ceně práce. Mírou volných pracovních míst je chápán podíl volných pracovních míst na celkovém počtu pracovních míst, které jsou potřebné pro zaměstnání veškeré pracovní síly. Postavení ekonomiky na křivce pak podává představu o aktuální situaci na trhu práce (například vysoká úroveň volných pracovních míst a nízká míra nezaměstnanosti poukazuje na "těsnost" trhu práce).


Život a dílo.

Začínal jako herec. Nejprve ve Švýcarsku, od roku 1910 v německém divadle v New Yorku. Zde si také prvně vyzkoušel režii, prozatím divadelní.  Roku 1914 jel na návštěvu do Německa, ovšem když byl na území Francie, vypukla první světová válka a on byl jako příslušník nepřátelského národa internován.  Po konci války se již nevrátil do USA, ale zkusil štěstí ve Vídni, kde začínal zlatý věk avantgardního divadla. Působil jako režisér v avantgardním divadle "Neue Wiener Buhne".  Brzy ho však uchvátil film. Roku 1921 založil s Carlem Froelichem filmovou společnost. Froelich byl ve dvojici nejprve umělecky dominantním - roku 1922 režíroval snímky "Im Banne der Kralle" ("Ve spárech"), "Der Taugenichts" ("Darmošlap") a "Luise Millerin". V prvním Pabst hrál, u druhých dvou byl asistentem režie a scenáristou.  Roku 1923 se prvně postavil Pabst za kameru jako režisér sám, natočil film "Der Schatz" ("Poklad"). Následovala řada dalších, roku 1925 například film "Die freudlose Gasse" ("Ulička, kde není radosti"), který popisoval rozklad společnosti v éře poválečné inflace, a kde hrála i Greta Garbo, budoucí hollywoodská hvězda. Roku 1927 pak "Liebe der Jeanne Ney" ("Láska Jeanny Neyové"), snímek s Brigittou Helmovou v hlavní roli, natočený podle románu Ilji Erenburga, který cenzura v tehdejším Československu zakázala.  Roku 1930 natočil svůj první zvukový film, protiválečné drama "Westfront 1918" ("Na západní frontě 1918"). K oceňovaným dílům patří "Die Dreigroschenoper" ("Žebrácká opera") z roku 1931, v německé verzi hrál Mackieho Messera Rudolf Forster, ve francouzské Albert Préjean.  O rok později odjel do Francie. Zde natočil snímek "Die Herrin von Atlantis" ("Vládkyně Atlantidy"), opět s Brigittou Helmovou v hlavní roli. Roku 1933 ve francouzské produkci "Dona Quijota" s Fjodorem Šaljapinem v hlavní roli, a komedii "De haut en bas" ("Shora dolů") s mladým Jeanem Gabinem.  Roku 1934 natáčel výjimečně v Hollywoodu, film "Modern Hero" ("Moderní hrdina"). Poté točil znovu ve Francii.  Když vypukla druhá světová válka, byl zrovna v Rakousku. Chtěl odjet do Spojených států, ale již to nebylo možné. Točil tedy na Německem ovládaných územích, což ho mimo jiné přivedlo do rodné vlasti - do Čech. V letech 1942-43 totiž točil v barrandovských ateliérech film o středověkém lékaři "Paracelsus". Roku 1945 točil v Praze znovu, dobrodružný film "Der Full Molander" ("Molanderův případ"), který však již vzhledem k postupující frontě nedokončil.  Po válce se rozhodl zůstat v Rakousku. Natočil zde roku 1947 snímek "Der Prozess" ("Proces"), který obnažoval mechanismy antisemitismu. Poté se mu v Rakousku nedařilo dotáhnout do konce několik projektů a odjel proto do Itálie, kde se filmový průmysl začal slibně rozvíjet. Natočil zde film "La voce del silenzio" ("Hlas mlčení"), na námět Cesara Zavattiniho, a grotesku "Cose da pazzi" ("Bláznivé historky"). Roku 1954 dostal šanci v západním Německu, kde natočil drama "Das Bekenntnis der Ina Kahr" ("Přiznání Iny Kahrové"), které pojednává o problematice trestu smrti. Chtěl v Německu natočit také drama o posledních dnech Adolfa Hitlera, ale podmínky nebyly příznivé. Snímek se nakonec podařilo realizovat v Rakousku, roku 1955 pod názvem "Der letzte Akt" ("Poslední dějství"). Hitlera hrál Albin Skoda. Ve stejném roce natočil v Německu film "Es geschah am 20. Juli" ("Stalo se 20. července"), o důstojnickém spiknutí proti Hitlerovi. Zajímavostí je, že scénář napsal Gustav Machatý.  Jeho posledními opusy byl příběh tanečnice postižené obrnou "Rosen fur Bettina" ("Růže pro Bettinu") a roku 1956 životopisný film o skladateli Carlu Maria von Weberovi "Durch die Walder, durch die Auen" ("Po lesích a lukách").

Georg Wilhelm Pabst, křtěný Wilhelm, ve filmovém průmyslu vystupující především jako G. W. Pabst (25. srpen 1885, Roudnice nad Labem – 29. květen 1967, Vídeň) byl rakouský filmový režisér narozený v Čechách. Dnes je nejvíce ceněna jeho tvorba z 20. let 20. století, před nástupem zvukového filmu.


Robot CA.

CAcert automaticky podepíše certifikáty na základě toho, že žadatel má přístup k uvedené e-mailové adrese nebo specifické e-mailové adresy internetové domény (např. hostmaster@example.com). Operuje tedy jako robotický vydavatel certifikátů. Takové ověření se u certifikátu považuje za slabé, protože CAcert nevyplňuje o žadateli v certifikátu žádné jiné informace, než internetovou doménu nebo e-mailovou adresu (tj. v X.509 certifikátech položku "CommonName").

Síť důvěry.

Pro vytvoření vyšší důvěryhodnosti certifikátů, se uživatelé mohou podílet na síti důvěry, kdy se uživatelé fyzicky setkají vzájemně si ověří svou identitu. CAcert pro každý účet vede tzv. body důvěry získané od různých notářů, které se sčítají. Ověřovací body lze získat různými prostředky, a to především tím, že uživatel nechá vlastní identitu fyzicky ověřit u jiného uživatele, klasifikovaného jako "notáře".  S větším počtem bodů důvěry umožňuje CAcert uživatelům další výhody, jako je psaní jména v certifikátu a delší dobou vypršení platnosti. Uživatel, který má nejméně 100 bodů důvěry, může (po složení testů) získat status "notáře" a ověřovat ostatní uživatele, kterým přiděluje body. Více bodů důvěry umožňuje notáři přidělit větší množství bodů ostatním uživatelům.  CAcert sponzoruje Setkání s podepisováním klíčů, a to zejména na velkých akcích, jako je CeBIT a FOSDEM.

CAcert Inc..

CAcert Inc. tvoří neziskové sdružení registrované v New South Wales (Austrálie) od července 2003 provozované CAcert.org. Skládá se z členů, kteří žijí v různých zemích a 7 členů správní rady.

Status zařazení.

Certifikáty vydané CAcert nejsou ve webových prohlížečích tak užitečné, jako certifikáty vydané komerčními certifikačními autoritami (jako například VeriSign), neboť většina webových prohlížečů neobsahuje kořenový certifikát CAcert. Proto většina uživatelů vidí certifikát podepsaný CAcert jako self-signed certifikát nebo nedůvěryhodnou certifikační autoritou. O zařazení kořenového certifikátu CAcert do Mozilly a odvozených produktů (např. Mozilla Firefox, Mozilla Thunderbird) se vedla jednání, ale ke konci dubna 2007 stáhla CAcert svůj požadavek. Požadavek byl stažen poté, co byl v prosinci 2006 odložen audit, protože CAcert potřebovala zlepšit svůj systém řízení. Zahrnutí kořenového certifikátu CAcert do Mozilly je nyní pro CAcert největší výzva z aktuálně probíhajících řízení.  Kořenový certifikát CAcert je obsažen v následujících operačních systémech nebo distribucích:

CAcert je certifikační autorita, která zdarma vydává digitální certifikáty, což je rozdíl od ostatních certifikačních autorit, které certifikáty prodávají. CAcert má přes 110 000 ověřených uživatelů. Tyto certifikáty lze použít pro elektronický podpis a šifrování e-mailu, autentizaci uživatelů, povolení připojení na webové stránky a zabezpečený přenos dat po Internetu. Jakékoliv aplikace, které podporují Secure Socket Layer (SSL), mohou využít digitální certifikát podepsaný CAcert stejně jako aplikace, která používají X.509 certifikáty, např. pro šifrování nebo digitální podpis.


Motivace a platba.

V mnoha zemích je zvykem, že stopaři jsou svezeni zadarmo z mezilidské solidarity. Přínos pro řidiče spočívá především v mezilidském kontaktu – možnost povídat si s někým za jízdy, odvrácení možnosti mikrospánku atd. Přesto, že je stopování oblíbené zejména mezi studenty s nízkými příjmy (případně trampy či spořivými výletníky), motivace nemusí být jen v ušetření financí. Jedná se zároveň o formu dobrodružství a výstupu z komfortní zóny, což zpravidla přináší nepředvídatelné zážitky. Člověk tak na cestách pozná mnoho nových lidí a získá kontakty z různých konců světa. Stopařům zastavují převážně ti řidiči, kteří sami v nějakém období života cestovali stopem. V chudších zemích je pak také stopování využíváno sociálními skupinami s nízkými příjmy.  V některých zemích je obvyklé za autostop řidiči zpravidla mírnou částku platit, z čehož pak vyplývá i větší iniciativa řidičů, kteří častěji svezení sami nabízejí. Autostop pak doplňuje další běžné formy nelinkové nebo částečně linkové veřejné dopravy, provozované často mikrobusy nebo dodávkovými automobily (sdílené taxi), nebo s nimi splývá. Také autobusy při některých formách linkové dopravy standardně zastavují cestujícím stopujícím mimo zastávky. Dle českého právního řádu může být platba při autostopu vyhodnocena jako neoprávněné provozování taxislužby, veřejné dopravy nebo individuální smluvní dopravy (příležitostná jízda) bez patřičné koncese nebo povolení podle Zákona o silniční dopravě a bez řádného vyúčtování a zdanění.  Specifickými případy autostopu je zastavování jiných vozidel v případě nouze: při dopravní nehodě nebo poruše vlastního automobilu, při náhlé potřebě první pomoci, odvozu k lékařskému ošetření nebo jakékoliv jiné akutní pomoci. Účelem stopování pak může být buď odvoz stopujícího (nebo odvlečení jeho vozidla) do místa, kde najde pomoc, nebo vyžádání přímé pomoci zastavovaného u místa zastavení.

Rizika autostopu.

Je dobré stopovat na místě, kde řidič může bezpečně zastavit, aniž by omezoval nebo ohrozil dopravu a neměl problém s rozjezdem (tedy ne v kopci, ne v zatáčce, ne tam kde se jede příliš rychle, ne v připojovacím ani odbočovacím pruhu atd.).  Stopaři se mnohdy snaží zastavovat auta v místech, kde je zastavování zakázáno nebo z jiného důvodu nevhodné. Vystavují tak řidiče, který by jim zastavil, riziku postihu za porušení pravidel provozu, a mohou tím způsobit ohrožení provozu. Stopováním na silnici pro motorová vozidla nebo na dálnici stopař porušuje i zákaz vstupu chodců na tyto komunikace.  Stopování s sebou nese specifická bezpečnostní rizika plynoucí z toho, že řidič se stopařem se vzájemně neznají. Řidič tak může stopaře (stopařku) například odvézt na jiné než žádané místo, například na odlehlé místo, a tam jej znásilnit, pohlavně zneužít, oloupit nebo třeba i zabít. Rovněž řidič se může obávat, že stopař, zejména je-li silnější nebo je-li jich víc, jej může okrást (v krajním případě i o vozidlo) nebo jinak poškodit – počínaje již možností znečištění vozu špinavým oděvem. Vzhledem k různé mentalitě a různé míře kriminality se tedy úspěšnost a obvyklost autostopu v různých zemích i oblastech velmi liší. V západní Evropě, ale i v Česku, Polsku, Chorvatsku apod. je pravděpodobnost špatné zkušenosti se zneužitím jak od řidiče tak od stopaře téměř nulová.

Autostop je forma dopravy, při níž se cestující přepravují za pomoci dopravních prostředků cizích osob, které jim dobrovolně zastavují. Stopovat lze stáním při okraji silnice s upaženou rukou či cedulí s destinací. Další možností je osobní dotazování se řidičů například na čerpacích stanicích. Zájemci o autostop se říká stopař.


Obyvatelstvo.

V roce 2011 žilo v obci 16 179 obyvatel, z čehož připadalo 16001 na hlavní ostrov Kalymnos a 94 na Telendos, 80 na Pserimos a po 2 na Plati a Kalolimnos. Hlavním a největším městem ostrova je město Pothia (oficiálně Kalymnos). Celý ostrov tvoří jednu obec, která se nečlení na obecní jednotky a komunity a skládá se přímo z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel jednotlivých sídel.

Geografie.

Vlastní ostrov Kalymnos je přibližně obdélníkového tvaru, o délce 21 km a šířce 13 km. Má velmi nepravidelné pobřeží s mnoha chráněnými zátokami. Ostrov je hornatý.

Doprava.

Na ostrov jezdí trajekty ze sousedního ostrova Kós, z přístavu Mastichari. Velký trajekt jede necelou hodinu, malý trajekt 25 minut. Na ostrově jezdí taxíky, několik autobusových linek a individuální doprava. Autobusy nejezdí v neděli. Fungují zde půjčovny skútrů, čtyřkolek, aut a jízdních kol. Letiště na Kalymnu je menší. Hlavní město Pothia má největší přístav na ostrově. Menší přístavy jsou ještě Panormois a Myrties odkud plují lodi na sousední ostrov Telendos.

Hospodářství.

Ostrov je převážně neúrodný, kromě dvou úrodných údolí Vathi a Pothia, kde se pěstují olivy, pomeranče a vinná réva. Turistická centra jsou na západním pobřeží od obce Myrties přes Masouri po Armeos. Zde je mnoho ubytovacích kapacit, restaurací, kaváren i obchodů.

Sportovní lezení.

Ve 21. století se ostrov stal významným střediskem sportovního lezení, když se na něm konalo několik lezeckých festivalů včetně Petzl Rock Trip. V roce 2010 zde bylo vybaveno jištěním 64 skalních sektorů s 1700 lezeckými cestami a nové cesty i sektory stále přibývají i na sousedních ostrovech Telendos a Leros. V roce 2015 zde již bylo 2700 lezeckých cest. Díky lezení se turistická sezóna rozšířila prakticky na celý rok, nejvhodnější podmínky k lezení jsou na jaře a na podzim. Většina cest je jednodélkových, ale Kalymnos nabízí i cesty vícedélkové. Nejtěžší lezeckou cestou je Los Revolucionarios s obtížností 9a od českého lezce Adama Ondry, který ji jako první přelezl ve svých 16 letech v roce 2009..

Potápění.

Potápění má na ostrově velkou tradici. Před nástupem rozmachu sportovního lezení byl ve světě známý jako dodavatel mořských hub. Mořské houby se ze dna vynášejí stále, ale dnes již spíše jako atrakce pro turisty. Průzračné moře kolem ostrova dává možnosti sportovního potápění.

Turistika.

Na ostrově jsou značené turistické cesty a jedna via ferrata. Dobré turistické trasy jsou též na ostrově Telendos.

Kalymnos (druhý pád "Kalymnu") () je řecký ostrov, který leží v Egejském moři severovýchodně od Kréty. Je čtvrtý největší v Dodekanech po Rhodu, Karpathu a Kósu. Spolu s blízkými ostrovy Pserimos (80 obyv.), Telendos (94 obyv.), Kalolimnos (2 obyv.), Plati (2 obyv.) a pěti neobydlenými ostrůvky tvoří stejnojmennou obec. Ostrov Kalymnos má rozlohu 110,581 km2 a obec 134,544 km2. Nachází se západně od tureckého poloostrova Bodrum (starověký Halikarnassos), mezi ostrovy Kós (12 km jižně) a Leros (2 km severně). Obec je součástí stejnojmenné regionální jednotky Kalymnos.


Kostel svatého Jana Nepomuckého (Žďár nad Sázavou)

Historie.

Záměr na stavbu poutního kostela pojal žďárský opat Václav Vejmluva v roce 1719 po otevření hrobu sv. Jana Nepomuckého. Stavba probíhala v letech 1720–1722 na jeho náklad. Smyslem stavby bylo především oslavit Jana Nepomuckého jako mocného patrona a světce. Základní kámen stavby byl položen 16. května 1720, chrám byl vysvěcen 27. září 1722.  V době vzniku stál kostel na travnatém vršku, který Václav Vejmluva pojmenoval Zelená hora (dříve se nazýval Černý les nebo Strmá hora) podle vrchu u Nepomuka, ze kterého pocházel Jan Nepomucký i první žďárští mniši.  Dne 16. července 1784 vzplanul v areálu žďárského kláštera požár, který se přenesl i na poutní kostel a zcela zničil jeho střechu. Dva měsíce nato byl klášter zrušen. Ovšem podařilo se péčí místních obyvatel a především péčí P. Matěje Sychry (1776–1830) areál zastřešit, a tím byl zachráněn pro budoucí generace. Prvním krokem k záchraně bylo zakrytí kostela prkny na základě sbírky, kterou uspořádal žďárský obchodník Josef Pluhař. O obnovu kostela se snažili mniši ze zrušeného kláštera i místní obyvatelé. Teprve v roce 1792 povolilo moravskoslezské gubernium kostel opravit, ovšem se dvěma podmínkami:  Okolí kostela bylo původně holé a zhruba v polovině 19. století byla Zelená hora zalesněna. Odlesnění okolí kostela začalo v roce 2006 a od roku 2007 je již okolí kostela v původním stavu  Dne 27. srpna 2014 podepsali zástupci Národního památkového ústavu, Římskokatolické farnosti Žďár nad Sázavou-II a Biskupství brněnského dohodu o vydání majetku dle zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi. Od 28. srpna tak je areál poutního kostela sv. Jana Nepomuckého na Zelené hoře majetkem farnosti.  Na jaře roku 2018 byla zahájena oprava vnějších povrchů stavby – omítek, dřevěných i kovových prvků.

Popis.

Ústřední kostel i ambit, který jej obklopuje, jsou jednotně projektovanou a budovanou stavbou. Tvarosloví stavby je minimalistické a nesmírně účinné. Spojuje barokní a gotické prvky, čímž odkazuje k době, v níž žil, působil a byl umučen Jan Nepomucký. Konstrukce kostela vychází z geometrie kruhu, přičemž mnohonásobně opakuje číslo pět jako odkaz na pět hvězd Jana Nepomuckého, které se podle legendy objevily nad tělem mrtvého světce. Dobře tak ukazuje způsob, kterým Santini obvykle konstruoval své stavby prakticky pouze za použití kružítka, přičemž budoval celou stavbu pomocí úseků kružnic, jejichž poloměrem jsou zpravidla násobky základního modulu stavby. Používal přitom určitých číslic, které mají ikonografický význam. V jeho stavbách se proto často objevují čísla tři, pět, sedm, dvanáct atp. Na Zelené hoře je to vedle čísla pět ještě číslo tři, které je poukazem na Boží Trojici, a potom ve formě hvězd číslo šest, které je odkazem mariánským, mj. proto, že Nepomuk byl chápán i jako obzvláštní ctitel Panny Marie. Po obvodu kostela se tak střídá pět hrotitých kaplí s trojúhelníkovým půdorysem a pět kaplí oválných. Celý kostel přitom svou konstrukcí připomene řez chórem gotické katedrály a jeho opěrným systémem. Centralita kostela pak buduje vertikálu jako určitý symbolický poukaz. Tato vertikála totiž nutně táhne pohled návštěvníků vzhůru k nebi.  Ve vnitřním prostoru kostela jsou oválné obvodové kaple spojeny s ústředním válcovým prostorem užšími lomenými oblouky. Ústřední prostor je zaklenut kupolí s lunetami, která je nesena deseti pilíři. V prvním patře jsou tribuny odpovídající přízemním kaplím a ve druhém patře je vedena kolem paty klenby desetidílná galerie. Štuková dekorace se omezuje na motivy protínajících se a přesekávaných žeber připomínajících gotické síťové klenby. Tak jako na jiných stavbách, použil i zde Santini k budování prostoru světla. Vycházel přitom z barokní interpretace světla jako symbolu boží přítomnosti. Hovoří se proto o „sakrálním světle“. Světelné poměry interiéru kostela působí zvláštní paradox. Zatímco centrální prostor kostela je osvětlen pouze zprostředkovaně, jsou boční „ochozové“ části kostela hojně zality světlem. Toto světlo proniká do centrálního prostoru kostela lomenými oblouky umístěnými v místech, kde by správně měly být umístěny nosné pilíře. Tento paradox, ještě podtržený štukovou výzdobou, která vytváří paradoxní vztah mezi stěnou a klenbou na této stěně spočívající, má na návštěvníky působit dojmem, že stěna je pouhou skořápkou a stavba je vlastně budována a nesena světlem. Celý chrám pak je vlastně chápán také jako jakýsi relikviář, v němž je uložena relikvie jazyka svatého Jana Nepomuckého.  Hlavní oltář na východní straně je umístěn do vysoké arkády. Vrchol oltáře sahá až k zábradlí galerie druhého patra. Řezby pěti andělů na hlavním oltáři (které svým počtem opět poukazují k Janu Nepomuckému) a čtyři evangelisté jsou prací chrudimského sochaře Jana Pavla Čechpauera z let 1725–1727. Tři z andělů na hlavním oltáři nesou kouli (nebeskou klenbu) ozdobenou (opět) pěti hvězdami. Na kouli stojí postava sv. Jana Nepomuckého. Tato plastika je dílem Řehoře Thenyho. Jeho prací jsou i reliéfy na nosítkách pro poutní stříbrnou sochu sv. Jana Nepomuckého z roku 1729 od pražského zlatníka J. Diesbacha, která se žel po roce 1784 ztratila. Volba sochařů, kteří mají blízko k dílně Matyáše Bernarda Brauna (Theny byl Braunovým tovaryšem) zde nebyla náhodná, neboť Santini mnohokrát spolupracoval na svých realizacích právě s Braunem, jehož sochařský jazyk mu zjevně velmi vyhovoval.  Kolem kostela byl vybudován na půdoryse složeném z deseti úseků kružnic prstenec ambitů, který je pročleněn pěti pětiúhelnými kaplemi a pěti branami. Střechy kaplí původně vrcholily pěti pylony, které opět poukazovaly na význam světla a symbolizovaly věčnost. Tyto ambity s kaplemi sloužily pro poutnické modlitby a k ochraně poutníků před nepřízní počasí. Nejen samotný kostel, ale i tento prstenec ambitů svým architektonickým řešením jasně dokládá Santiniho obrovskou architektonickou a tvůrčí potenci.  Na hřbitově zřízeném po požáru koncem 18. století se dnes již nepohřbívá a je v posledních letech stěhován tak, aby vnitřní prostor ambitů získal původní barokní podobu.

Zvony.

Poprvé byly zelenohorské zvony zrekvírovány v průběhu první světové války. Nové zvony byly odlity v Brně až v roce 1926 a odlil je zvonař Rudolf Manoušek: Zvony byly na jaře roku 1941 zrekvírovány pro válečné účely.  V roce 2015 odlil zvonařský mistr Petr Rudolf Manoušek, vnuk Rudolfa Manouška, v nizozemském Astenu nové zvony ve stejném ladění: Všechny tři zvony najednou budou zvonit před sobotní mší a v neděli v poledne. Vzhledem ke stísněným prostorům ve věžích jsou zvony vybaveny elektrickým zvonicím strojem.  Slavnostní posvěcení zvonů provedl brněnský biskup Mons. Vojtěch Cikrle během svatojanské pouti dne 16. května 2016. Zvony byly do věží zavěšeny 27. července 2016. První vyzvánění proběhlo v neděli 18. září 2016.

Poutní kostel Svatého Jana Nepomuckého na Zelené hoře u města Žďár nad Sázavou patří mezi nejvýznamnější stavby barokní gotiky architekta Jana Blažeje Santiniho-Aichela. Tento vrcholný Santiniho výtvor byl roku 1994 zařazen na Seznam světových kulturních a přírodních památek UNESCO. Kostel stojí na Moravě na Zelené hoře v katastrálním území Zámek Žďár nedaleko bývalého cisterciáckého kláštera "Studnice Blahoslavené Panny Marie".


Život.

Narodil se v Altamuře v Apulii, městečku poblíž Bari. V letech 1816 až 1820 studoval v Neapoli u Niccolò Zingarelliho. Začínal jako skladatel symfonické a instrumentální hudby, ale Gioacchino Rossini vycítil jeho operní talent a přivedl jej ke kompozici oper. Pozornost italského publika si získal zejména svoji sedmou operou "Elisa e Claudio" (1820) napsanou v Rossiniho stylu.  V letech 1829 a 1830 žil ve Vídni, Madridu, Cádizu a Lisabonu. Nezískal však trvalé angažmá a proto vrátil se Itálie. Stal se kapelníkem katedrály v Novaře, a zastával toto postavení až do roku 1839. Na pozvání Rossiniho strávil krátký čas i v Paříži, kde uvedl několik svých oper. Tam poznal díla Giacomo Meyerbeera a Halévyho, což ho přivedlo k úvahám o smyslu opery. Na základě těchto úvah zcela změnil svůj kompoziční styl. Rozhodl se oprostit operu od velkooperních manýrů a soustředit se více na dramatickou složku operního díla. První operou psanou v tomto „reformovaném“ stylu se stala opera "Il giurnamento" uvedená roku 1837 v proslulém Teatro alla Scala v Miláně. Tomuto způsobu operní skladby zůstal věrný až do konce života.  V roce 1839 se Mercadante stal ředitelem "Liceo musicale" v Bologni a o rok později vystřídal svého učitele Zingarelliho ve funkci ředitele konzervatoře v Neapoli, kterou zastával až do konce své životní dráhy.  V průběhu šedesátých let mu postupně slábl zrak a roku 1863 zcela oslepl. Jeho opery, které ve své době úspěšně soutěžily s operami Gaetana Donizettiho, Vincenza Belliniho a Giuseppe Verdiho jsou dnes téměř zapomenuty. Občasná provedení nebo nahrávky však bývají velmi úspěšné.  Mercadante byl rovněž velmi plodný skladatel chrámové hudby. Jeho skladby byly velmi oblíbené pro svůj jemný a elegantní styl.

Saverio Mercadante (Giuseppe Saverio Raffaele Mercadante) (16. září 1795, Altamura - 12. prosince 1870, Neapol), byl italský, převážně operní, hudební skladatel.


Život a dílo.

François Boucher se narodil 29. září 1703 v Paříži jako syn kreslíře vzorků pro medaile a mědirytce. Od něj získal první umělecké poučení pro svoji tvorbu. Pak strávil řadu let na Akademii u malíře fresek Lemoyna a u mědirytce J.F. Carse. V té době vytvářel rytiny podle Watteauových obrazů a z tohoto vlivu se již nevymanil. V roce 1720 získal Římskou cenu a v roce 1727 podnikl cestu do Itálie, kde se seznámil s Tiepolovými freskami, které na něj učinily hluboký dojem a ovlivnily jeho další malířský vývoj. Podle některých pramenů vytvořil Boucher přes 10 000 kreseb a nepřeberné množství obrazů. V jeho díle hrají důležitou roli i gobelíny pro manufakturu v Beauvais.  V Boucherově díle najdeme rozličná témata. Vytvářel mimo jiné portréty, historické a mytologické obrazy i pastorální scény. Jeho volba barev je rafinovaná a náměty jsou často velmi smyslné. V portrétech šlo Boucherovi především o elegantní pózu modelu, nikoli o psychologii. Díky těmto schopnostem byl Boucher považován za jednoho z nejlepších malířů své doby.  Již v průběhu Boucherova života se ozývaly kritické hlasy, předhazující mu jeho vyumělkovanost a nepřirozenost. Jeden z jeho nejhalasnějších kritiků Denis Diderot obvinil Bouchera, že maluje ženy jako kurtizány a nadbíhá vkusu šlechty. Diderot se zapříčinil o to, že veřejnost Bouchera na konci života více odsuzovala než obdivovala. François Boucher zemřel 30. května 1770 v Paříži.

Výběr z díla.

Snídaně je obraz, jehož nálada ranní pospolitosti se odvíjí ze světlých a jasných tónů. V dopadajícím světle se elegantní prostředí noří do nazlátlého nádechu, který obklopuje mládí, krásu a bezstarostnost znázorněných postav. Harmonický dojem je však zároveň jen zdáním - směry pohledů, posunků i jednání, které se navzájem rozcházejí, svědčí o maximální distancovanosti postav.  Venuše a Vulkán je dílo, které neznázorňuje žádné erotické dobrodružství. Do kovárny boha ohně Vulkána se spustí bohyně Venuše, aby odtud odnesla zbraně pro trójského hrdinu Aenea. Oživující účinek se odvíjí právě tak z rytmu oblaků a postav jako z kontrastu výrazných a jemných barev, které jsou příznačné pro rozdílné sféry boha ohně a jeho ženy.  Diana v lázni, někdy také Diana odpočívající po koupeli. - Na tomto obraze Boucher ztvárňuje svůj mytologický námět zcela v rokokovém duchu. Středem výjevu tudíž nejsou hrdinské činy, nýbrž prvek milostného dobrodružství. Na tomto intimním vyobrazení jsou s voyeurským zalíbením předváděny svůdné vnady panenské a přísné bohyně lovu, jimž se pozicí nymfy dostává ještě zřetelnějšího důrazu. Podobně jako na dalších Boucherových malbách se nejchoulostivější účinek odvíjí od smyslného aspektu nevinnosti.  Boucher je autorem několika ležících aktů. Jeho modelem v tomto případě byla mladá Irka Louise O'Murphy, která byla po krátký čas považována za favoritku krále Ludvíka XV. Znázorněná žena není ztělesněním klasické krásy, nýbrž pohlednou koketou, hovící si v eroticky vyzývavé póze. Nepřirozené ztvárnění povrchu i delikátní kolorit však odkazují tělo ženy i prostor obrazu do sféry, která je pro pozorovatele nepřístupná.

François Boucher (29. září 1703, Paříž – 30. května 1770, Paříž) byl francouzský malíř, jeden z hlavních představitelů rokokové malby. Pracoval i jako dvorní portrétista Madame de Pompadour. Byl též výborným kreslířem, jeho způsob kresby připomíná Rubense a Watteaua.


Ekologie.

Obzvláště se jí daří na slunných vápenatých stráních, ale podobně jako borovice lesní má nevyhraněné požadavky krom světlomilnosti; liší se od ní vyššími nároky na teplo. Roste ve výškách pod 2000 metrů, obvyklé rozpětí je 250–1600 m n. m. V České republice je nepůvodní, avšak ve třetihorách se běžně vyskytovala. V teplých nížinách (NP Podyjí) místy vytlačuje původní borovici lesní.  Borovice černá má původ ve střední Evropě, ale dnes se s ní můžeme setkat po celé Evropě. Tak daleko ji rozšířil člověk, protože má mnoho dobrých vlastností. Daří se jí všude, dokonce i na obzvlášť chudých půdách. Dobře snáší sucho a prospívá jak v rovinách, tak v horských oblastech (ačkoli dává přednost vyšším polohám). Borovice černá je proto optimální k opětovnému osázení odlesněných oblastí. Často se vysazuje také proto, aby chránila jiné rostliny před větrem.

Vzhled.

Statný strom dorůstající až 40 metrů. Kůra je šedočerná až žlutohnědá, kořenový systém je založen na mohutném hlavním kořeni jdoucím do hloubky.  Tmavě zelené 8–15 cm dlouhé špičaté jehlice vyrůstají z brachyblastů ve svazečcích po dvou. Ve střední Evropě kvete v květnu až červnu. Samčí šištice jsou válcovité a žlutavé, samičí šištice karmínově červené až nafialovělé, po třech letech dozrávají v přisedlé vejčité šišky zhruba 8 cm veliké. Semena jsou ukryta uvnitř šišek. Jakmile uzrají, otevírají ztvrdlé dřevnaté šupiny a semena vypadají na zem.

Výskyt a taxonomické členění.

Podle nejnovějších studií je tento druh systematicky členěn do pěti poddruhů podle přirozeného rozšíření:

Využití.

V České republice představuje důležitou náhradní dřevinu vysazovanou na suchých a teplých stanovištích na vápencích a dále na lokalitách ohrožených průmyslovým znečištěním, např. v imisích a na rekultivačních plochách po těžbě surovin.  Dřevo je podobné dřevu borovice lesní. Kvůli sukovitosti není vhodné k výrobě nábytku, používá se jako palivo, stavební materiál nebo jako surovina k výrobě celulózy.  V poslední době bývá často vysazována jako okrasný strom v parcích a zahradách.

Dub zimní ("Quercus petraea", syn. "Q. sessilis", "Q. sessiliflora"), česky zvaný též drnák, je listnatý strom z čeledi bukovitých; spolu s dubem letním lesnicky nejvýznamnější listnatá dřevina ve střední Evropě po buku.


Makedonsko - thrácká královna.

Byla dcerou krále Ptolemaia I. Sótéra (což znamená "zachránce"), zakladatele helénistického státu v Egyptě, a jeho druhé manželky Bereniky I.  Ve věku 15 let byla Arsinoé II. provdána za krále Lýsimacha z Thrákie, kterému porodila tři syny, Ptolemaia, Lýsimacha a Philipa. Aby dosadila své syny na trůn, obvinila Lysimachova prvního syna Agatokla z velezrady a ten byl následně popraven jedem.  Po Lýsimachově smrti v bitvě v roce 281 př. n. l. prchla do Kasandry v Řecku a provdala se za svého nevlastního bratra Ptolemaia Kerauna, syna Ptolemaia I. a jeho první ženy Euridiky. Sňatek se konal z politických důvodů, neboť si oba činili nároky na makedonsko - trácký trůn (v době své smrti vládl oběma územím Lýsimachos a rozšířil svoji moc také do jižního Řecka). Jejich vztah však nikdy nebyl dobrý.  Jak se Ptolemaios Keraunos stával čím dál více mocnějším, rozhodla se Arsinoé, že je čas ho zastavit a konspirovala proti němu spolu se svými syny. To přinutilo Ptolemaia zabít dva z jejich synů, Lýsimacha a Philipa, zatímco nejstaršímu Ptolemaiovi se podařilo uprchnout a plavit se na sever, do království Dardanů. Arsinoé odešla do Alexandrie, kde hledala ochranu u svého bratra Ptolemaia II.

Egyptská královna.

V Egyptě pokračovala v intrikách a pravděpodobně podnítila obvinění a odchod do exilu první ženy svého bratra, Arsinoé I. Egyptské. Arsinoé II. se poté za svého bratra provdala. Díky tomuto sourozeneckého vztahu dostali oba od Řeků přívlastek "filadelfoi" ("milující sourozence").  Sdílela všechny bratrovy tituly a očividně měla velký vliv. Byla jí věnována města, vlastní kult (což bylo egyptským zvykem) a objevila se na mincích. Velkou měrou zasahovala do zahraniční politiky, včetně Ptolemaiova vítězství v první syrské válce (274 - 271 př. n. l.) mezi Egyptem a říší Seleukovců na Středním Východě.  Po její smrti na ni Ptolemaios II. stále odkazoval v úředních dokumentech a stejně tak podporoval její kult a vydával mince s jejím portrétem. Také založil uctívání Arsinoé jako bohyně, což byl chytrý tah, protože tímto rovněž založil svůj vlastní kult a byl uctíván jako bůh.

Arsinoé II. (316 př. n. l. - červenec 270 př. n. l.) byla královna Thrákie a Makedonie a později společně se svým bratrem a manželem Ptolemaiem II. Egyptským spoluvládkyně Egypta.


Chaty v Alpách.

V Alpách patří mnoho horských chat alpskému spolku Alpenverein. Řada jich je také soukromých. Většinou se spravování chat dědí po generacích, takže vlastníkem či správcem je řadu let jedna rodina. Členové spolku Alpenverein mají na takovýchto chatách obvykle 50% slevu na ubytování a mnohdy i částečnou slevu na jídlo či pití.

Chaty ve Vysokých Tatrách.

Ve Vysokých Tatrách patří horské chaty z velké části spolkům Slovenský horolezecký spolok JAMES a Klub slovenských turistov. Členové těchto spolků a Českého horolezeckého svazu mají na takovýchto chatách přibližně 50% slevu na ubytování a mnohdy i částečnou slevu na jídlo a pití.

Třídy chat.

Chaty bývají různých velkostí a cenových tříd. Od obrovské stavby (Chamanna Diavoleza, Švýcarsko, 234 lůžek) až po malé dřevěné původní chatky (Dom na Kofcah, Slovinsko, 16 lůžek). Některé se prezentují futuristickým vzhledem (Refuge de la Sella 2, Francie). Mnoho horských chat již používá solární kolektory jako hlavní či vedlejší zdroj elektrické energie. Řada chat používá jako zdroj elektrické energie externí elektrocentrálu. K zásobování používají některá stavení nákladní lanovky a tam kde to není možné i vrtulník. V Tatrách ještě pořád slouží tzv. nosiči.

Umístění.

Umístění chat je různé. Jsou v údolích, kde se jim mnohdy říká polany ("alm", "planina", "alp"), kdekoli v horách či přímo na vrcholech (Matras Haus, Rakousko, vrchol Hochkönig). Slouží tak většinou jako opěrné body při výstupech na horské vrcholy.  Na Slovensku jsou za horské chaty považovány Bilíkova chata, Chata pod Rysmi, chata Pod Soliskom, Chata pri Popradskom plese, horský hotel Sliezsky dom, Chata pri Zelenom plese, Rainerova chata, Skalnatá chata, Téryho chata, Zamkovského chata, Zbojnická chata (Vysoké Tatry), Chata Plesnivec (Belianské Tatry), Žiarska chata (Západní Tatry), Kamenná chata pod Chopkom, Chata generála Milana Rastislava Štefánika, Útulna Ďurková (Nízké Tatry), Chata pod Borišovom (Velká Fatra), chata Pod Chlebom, chata pod Kľačianskou Magurou, chata Pod Suchým, chata Na Grúni (Malá Fatra).

Horská chata (německy "Hütte" nebo "Baude", italsky "Rifugio", francouzsky "Refuge" či "Cabane", slovinsky "Koča", rétorománsky "Chamanna") je stavení či budova sloužící turistům či horolezcům jako ubytovací zařízení, občerstvovací stanice, nebo jako pouze zastávka při túře. Chata se skládá většinou z restaurace či jídelny, noclehárny (lager), pokojů, toalet a různých servisních místností (kuchyně, sklad atd.). Často je součástí chaty terasa či zimní prostor sloužící v době když je chata uzavřena. Na chatě je obvykle možnost zjištění kvalitní předpovědi počasí. V Krkonoších se nazývají boudy.


Život.

Narodil se v katolické rodině ve vlámském městečku Sint-Amands (francouzsky Saint-Amand), ale jeho vzdělání bylo čistě francouzské. Studoval na lyceu v Bruselu a na jezuitské koleji v Gentu. Zde byli jeho přáteli např. Georges Rodenbach, G. Le Roy, Charles Van Lerberghe. Vzepřel se přání rodiny, aby se stal knězem nebo aby převzal po strýci vedení stáčírny oleje, a v roce 1874 začíná studovat práva v Lovani. Během studií se spřátelil s Maxem Wallerem, který v roce 1881 začal vydávat revui pro moderní belgickou literaturu s názvem "La Jeune Belgique". Studia zakončil doktorátem v roce 1881. Poté nastupuje jako koncipient u advokáta Edmonda Picarda (1836–1924, ten založil socialisticky orientovanou revui "L’Art Moderne", která vycházela v letech 1886–1914). Verhaeren zanedbával své povolání, žil bouřlivým bohémským životem. Opustil zaměstnání a věnoval se pouze literatuře a výtvarné kritice. Špatná životospráva a rozpory s rodinou vedly k tomu, že se zhroutil a propadl dekadenci. Po překonání tohoto období se obrací k aspektům moderní společnosti. Zdá se mu, že civilizační pokrok a humanismus překonají všechny rozpory ve společnosti. Vstupuje do belgické dělnické strany, účastní se osvětové práce. Hodně cestuje: Německo, Španělsko, Londýn, Paříž. Během své druhé návštěvy Paříže v roce 1885 se seznamuje se spisovateli: Joris Karl Huysmans, Maurice Barrès, Stéphane Mallarmé, René Ghil. V roce 1891 se oženil s Marthou Massin. Roku 1899 se trvale usazuje v pařížském předměstí Saint-Cloud. Po vypuknutí první světové války prožívá deziluzi, upadá až ke krajnímu francouzskému nacionalismu. Aby prospěl své napadené vlasti, pořádá přednášková turné. Během jednoho z nich zahynul v Rouenu, kde upadl pod rozjíždějící se vlak.,

Dílo.

Debutuje sbírkou parnasistní žánrové poezie "Les Flamandes", 1883 ("Vlámky" nebo "Vlámské obrázky"). Později prožívá období těžkého symbolismu. Tři sbírky z tohoto období ("Večery", "Porážky"a "Černé pochodně") jsou někdy označovány jako "Trilogie rozvratu" ("Trilogie du désarroi").  Po překonání osobní krize obrací svou pozornost k otázkám civilizace a sociálního pokroku. Oslavuje město, civilizační pokrok, schopnosti zástupů, doufá v humanitární sbratření lidstva. Typická díla jsou sbírky "Přeludné krajiny" a "Chapadlovitá města" a kolektivní drama "Svítání".  Své ženě Marthe věnoval tři sbírky milostné poezie: "Jasné chvíle" (1896), "Odpolední chvíle" (1905), "Večerní chvíle" (1911). O vztahu manželů dále svědčí soubor korespondence "Martě Verhaerenové: 219 nevydaných dopisů", vydaný v roce 1937.  Dále napsal obsáhlý soubor básní (5 dílů) o domově s názvem "Celé Flandry" (1904–1911). Jednotlivé díly jsou: "Prvé něžnosti", "Girlanda dun", "Hrdinové", "Štítová města", "Pláně".  Po vypuknutí první světové války píše díla na podporu okupované vlasti: báseň "Rudá křídla války", esej "Krvácející Belgie".

Básně.

zdroje:  Trilogie du désarroi (Trilogie rozvratu):  výběr statí a článků o umění:

Émile Adolphe Gustave Verhaeren (21. květen 1855 Sint-Amands, Belgie – 27. listopad 1916 Rouen) byl belgický, francouzsky píšící básník a dramatik.


Historie.

V roce 1516 vedl Juan Díaz de Solís expedici do oblasti dnešního města, která byla v té době obydlena domorodci kmene Guaraní. Tato expedice však byla napadena a Solís byl zabit.  Sebastián Gaboto založil v roce 1527 na břehu řeky Paraná pevnost "Sancti Spiritu".  3. dubna 1588 zakládá Juan Torres de Vera y Aragón osadu San Juan de Vera de las Siete Corrientes, jejíž název byl později zkrácen na "Corrientes".  V roce 1615 se v blízkosti řeky Uruguay usadili Jezuité. V roce 1807 město odolávalo britské invazi. Během Argentinské války o nezávislost docházelo k neustálým konfliktům s centrální vládou v Buenos Aires, ale během Války trojí aliance se spojili poté, co bylo město v roce 1865 napadeno paraguayskou armádou.

Město Corrientes.

Corrientes je živé severoargentinské město. Přes den ožívá centrum s mnoha obchody, naprostý klid však vládne ve stejných ulicích v době siesty. V noci ožívá zejména městské nábřeží řeky Paraná tzv. "costanera". Jak je po celém toku řeky Paraná zvykem, i zde najdeme na druhé straně řeky, přibližně 10 km od Corrientes, další velké město – Resistencia, které je hlavním městem provincie Chaco. Obě města spojuje jediný most, další se nacházejí o stovky kilometrů dále.  Centrum Corrientes je koloniální, s nízkými budovami a ulicemi rozvržených do zdánlivě pravoúhlého čtvercového systému. Avšak při podrobnějším pohledu zjistíme, že některé ulice se sbíhají více než jiné a dále od centra již tento systém vůbec neplatí. Proto je orientace v Corrientes i po dlouhé době velmi složitá. V Corrientes se nachází, jako ve všech argentinských městech, čtvrtě znatelně chudší a čtvrtě očividně bohatší. V zemi je velká nezaměstnanost, proto je normální, že i zde v Corrientes pracují chudí lidé ve vilách, ale i domech střední třídy, jako domácí pomocníci, uklízečky, zahradníci či psí pečovatelé. Oblíbenou prázdninovou destinací obyvatel Corrientes je 40 km vzdálená rekreační oblast Paso de la Patria situované na pobřeží veletoku Paraná. Letní domy zde mají zejména bohatí; o jejich vily se stará většinou jedna rodina, která bydlí ve svém domě vedle vily.

Doprava.

Po městě jezdí velké množství taxi (v Argentině nazývané remis), která jsou rychlá a hlavně levná. Za něco víc než peso se můžete svézt místními autobusy. Jako všechna města v Argentině, spojuje i Corrientes s okolním světem armáda autokarů několika společností přepravující lidi do všech směrů a na evropská měřítka neuvěřitelné vzdálenosti. Těmito autobusy můžete jet vsedě, pololeže (tzv. semicama) či vleže (cama). Ve městě je i přístav s celnicí.

Obyvatelé.

Obyvatelé Corrientes jsou velmi vstřícni a pohostinní lidé trávicí svůj volný čaj popíjením maté či tereré ve společnosti svých přátel. Corrientes není v žádném případě turistickým cílem zahraničních návštěvníků, turisté se zde vyskytují poskromnu a jsou ihned rozpoznáni.

Corrientes je hlavní město provincie Corrientes v Argentině, nacházející se na východním břehu řeky Paraná. Je vzdálené zhruba 1000 kilometrů od hlavního argentinského města Buenos Aires, a 300 kilometrů od Posadas. V roce 2001 zde žilo 314 546 obyvatel.


Původ.

Ludvík Salvátor pocházel z pobočné větve habsbursko-lotrinského rodu vládnoucího v Toskánském velkovévodství mezi léty 1737 do 1859. Byl čtvrtým synem velkovévody toskánského Leopolda II. z jeho druhého manželství s Marií Antonií Neapolskou. Narodil se ve Florencii v rezidenci Palazzo Pitti 4. 8. 1847. Ve věku dvanácti let byl nucen s rodiči a sourozenci uprchnout z Toskánska, protože sjednocená Itálie dosud vládnoucí neitalskou dynastii svrhla.

Čechy.

Rodina našla ochranu u císaře Františka Josefa I. a usadila se v Čechách v roce 1859 na rodovém panství v Ostrově nad Ohří. Roku 1860 obdržel Ludvíkův otec Leopold II. od císaře doménu Brandýs nad Labem a Přerov nad Labem, které od roku 1870 až do své smrti v roce 1915 spravoval Ludvík Salvátor, a po něm do československého konfiskátu panství roku 1918 jeho bratr Karel. Ludvíkův otec Leopold setrval na zámku v Ostrově nad Ohří a ve své rezidenci v Římě, kde také zemřel.  Po vypuknutí první světové války byl Ludvík Salvátor již těžce nemocen, přesto musel uposlechnout rozkazu císaře Františka Josefa I. a se svou družinou příslušníků různých národů na zámku v Brandýse nad Labem být ve vojenské pohotovosti. S věkem a následky vlhkého počasí se v posledních třech letech zhoršil jeho zdravotní stav (trpěl nemocí elefantiasis, lidově pojmenované "sloní noha") a 12. října 1915 zemřel. Po skromném pohřbu na městském hřbitově v Brandýse nad Labem bylo o tři roky později jeho tělo přeneseno do Kapucínské hrobky Habsburků ve Vídni.  Ludvík Salvátor po sobě zanechal pravděpodobně pár nemanželských dětí (které se ale nikdy nepřihlásily o podíl na dědictví), neměl však legitimního dědice. Brandýské panství přešlo automaticky v roce 1915 na posledního rakouského císaře Karla I.. Brandýský zámek a veškerý další movitý majetek Ludvík Salvátor odkázal svému v Brandýse žijícímu komorníkovi Antoniu Vivesovi y Comes. Závěť byla uložena na Mallorce, nemohla být v celém rozsahu vykonána, Vives měl její kopii a odnesl si osobně určitou mobilní část pozůstalosti, v plném rozsahu se o svá práva přihlásili po Vivesově smrti (+1918) až jeho dědici, tj. synové. Ti se však již k majetku nedostali, protože po 28. říjnu 1918 přešel majetek habsburského rodu do vlastnictví nově vzniklé Československé republiky.

Vzdělání a vědecká práce.

O přírodní vědy se Ludvík Salvátor zajímal od dětství. Se svým rodinným učitelem hrabětem Sforou se zaměřil především na přírodní vědy, a to botaniku a zoologii. Na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze studoval filozofii, byl mimořádně jazykově nadaný, ke konci života hovořil plynně 14 jazyky včetně latiny, katalánštiny, arabštiny a češtiny. Na vysoké úrovni se zabýval také kreslením a malířstvím. Studoval na vídeňském Theresianu a především na pražské univerzitě zoologii, botaniku a mineralogii.  Ludvík Salvátor napsal přes 50 vědeckých knih, ve kterých publikoval informace o přírodních poměrech, povětrnostních podmínkách, floře, fauně, kultuře a obyvatelích navštívených zemí.  Na svém panství v polabském Přerově nad Labem založil po roce 1895 jedno z prvních etnografických muzeí v Evropě. Při jeho budování se inspiroval Staročeskou chalupou, která byla jednou z hlavních atrakcí pražské Jubilejní zemské výstavy z roku 1891. Na tuto tradici navázal v roce 1967 skanzen Polabského národopisného muzea.  Jeho spisovatelská a odborná činnost byla odměněna čestným členstvím v císařské Rakouské akademii věd ve Vídni, uctíván byl i na půdě české Akademie věd a získal mimo jiná ocenění i čestné medaile australské a španělské geografické společnosti a byl čestným občanem města Palma de Mallorca.

Cestovatelství.

Ludvík Salvátor patřil k nejzcestovalejším lidem své doby. Nejčastějšími cíli jeho cest byly ostrovy ve Středozemním a Jaderském moři, doplul však také mj. do Severního moře, Jižní Ameriky, do Tasmánie, na Nový Zéland a do Austrálie. Většinu svých zámořských výprav uskutečnil na vlastní parní jachtě "Nixe I", kterou sám kormidloval. V rámci plavby z výstavy v australském Melbourne v roce 1883 arcivévoda obeplul zeměkouli. Stalo se to tak, že počasí nedovolovalo přímou plavbu do Evropy a proto zvolil východní cestu přes Tichý oceán a Ameriku. O této výpravě pojednává lodní deník "Um die Welt, ohne zu wollen".  Během svých plaveb pouze jednou ztroskotal. Stalo se to v roce 1894 u mysu Caxin nedaleko Alžíru. Při této nehodě byla zničena loď "Nixe I", další výpravy Ludvík Salvátor podnikal s plavidlem nazvaným "Nixe II". O katastrofě lodi "Nixe I" pojednává kniha "Schiffbruch oder Ein Sommernachtstraum".

Cestopisy.

S výpravami souvisí Ludvíkova spisovatelská činnost. Publikoval desítky cestopisů, které popisovaly průběh výprav jeho družiny. Text každé publikace byl doplněn četnými nákresy a mapami. Za autorova života tyto cestopisy vycházely v omezením nákladu, díky čemuž se dnes jedná o sběratelské unikáty. Ludvík Salvátor řadu svých knih publikoval pod pseudonymem Ludwig Neudorf.  Stěžejní dílo:  Další knihy:  Ludvík Salvátor kromě už zmíněných českých výtvarníků Emila Lauffera, Quida Mánesa a Petra Maixnera při vydávání knih s oblibou spolupracoval s dalšími českými umělci - mj. krajináři Bedřichem Havránkem a Karlem Liebscherem, rytci J. Hrabětem, J. Jassem, J. Šimáněm, V. Márou a dalšími.

Život na Mallorce.

Nejoblíbenějším místem jeho pobytu se v poslední třetině 19. století stalo město Palma na ostrově Mallorca. Sbíral místní pohádky a pověsti, které vydal knižně v roce 1896. Na Mallorce vlastnil celkem 17 nemovitostí. Arcivévodovo mallorské panství se nazývalo Miramar a rozkládalo se na ploše větší než deset kilometrů čtverečních, ale komplex nemovitostí Miramar byl finančně nesoběstačný a byl dotován z výnosu brandýského a přerovského velkostatku. Ludvík Salvátor si na Mallorce plnil své dětské sny, vydal nařízení, že se na jeho pozemcích nesmí kácet stromy, nařídil obnovit zničené cesty, nechal v kopcích budovat vyhlídky a každé zvíře na jeho pozemcích mělo sejít ze světa jen přirozenou smrtí. Během I. světové války se arcivévodova finanční situace začala horšit, panství v Čechách vynášelo méně a zaměstnancům na Miramaru nebyla vyplácena mzda. Panství na Mallorce se ocitlo v úpadku, ale toho se již arcivévoda Ludvík Salvátor nedožil, jelikož v roce 1915 zemřel.

Vojenská kariéra.

Přestože Ludvík Salvátor nepatřil mezi příznivce války (a obecně všech povinností spojených s faktem, že byl arcivévodou), byl kvůli svému původu plukovníkem rakouské armády. Velel 58. haličskému pěšímu pluku se sídlem ve Stanislavi (dnešní západoukrajinský Ivano-Frankivsk). Štáb pluku byl umístěn v Přemyšlu, dorozumívacím jazykem byla rusínština.

Osobní život.

V roce 1867 ho potkalo neštěstí, když jeho životní láska arcivévodkyně Matylda Marie Rakouská zemřela na následky popálení v 18 letech. Ludvík a Matylda nebyli zasnoubeni, ale i přesto se Ludvík Salvátor už neoženil. Udržoval však postupně kontakty s několika ženami (především původních obyvatelek Mallorky). K dlouhodobým přítelkyním Ludvíka Salvátora patřila třeba Italka Antonie Lancerotto, která vstoupila do arcivévodových služeb jako dvanáctiletá a postupem času se stala jeho důvěrnicí a milenkou, nebo Catalina Homar, kterou Ludvík opustil patrně pro její onemocnění, zemřela v 36 letech na lepru. Současníci arcivévody Ludvíka Salvátora však poukazovali na to, že arcivévoda ctí stejně krásu žen jako mužů. Ludvík Salvátor pravděpodobně byl bisexuál, rád se obklopoval mladými a hezkými muži. Jeho nejbližším přítelem byl např. od roku 1871 osmnáctiletý, inteligentní a „klasicky krásný“ Vladislav Výborný z Kutné Hory. Zvláštní vztah mezi oběma muži trval šest let, až do předčasné smrti Vladislava Výborného, který zemřel v ulicích Palmy na sluneční úpal. Arcivévoda nechal tělo mrtvého přítele nabalzamovat, převézt do Kutné Hory a tam mu dal vybudovat bohatě vybavenou hřbitovní kapli.

Pozůstalost.

Umělecké, archeologické a přírodovědné sbírky zámeckého muzea a osobní předměty Ludvíka Salvátora i jeho rodiny byly zkonfiskovány Československem roku 1918 jako habsburský majetek, a postupně rozděleny mezi Národní muzeum v Praze a Regionální muzeum v Brandýse nad Labem-Staré Boleslavi, část soch a obrazů se dostala do depozitářů NPÚ na zámku Konopiště. V roce 2016 se z výběru uměleckých sbírek uskutečnila výstava "Toskánští Habsburkové a Ostrovské panství 1808-1918" na radnici v Ostrově nad Ohří.

Archiv toskánských Habsburků.

Archiv toskánských Habsburků je dnes uložen ve třech fondech:

Zajímavost.

Ludvík Salvátor byl dobrým známým francouzského spisovatele Julese Verna. Ten na základě Ludvíkových životních příběhů zpracoval literární postavu Matyáše Sandorfa – nového hraběte Monte Christa.

Ludvík Salvátor (4. srpna 1847, Florencie – 12. října 1915, Brandýs nad Labem), byl toskánský princ a rakouský arcivévoda, cestovatel, etnograf, geograf a spisovatel. V německy mluvících zemích (Rakousko, Německo) a na Baleárských ostrovech se jedná o mimořádně populárního příslušníka habsburského rodu, jehož příznivci se sdružují do četných spolků.


Historie.

Na místě dnešního zámku stávala původně pozdně gotická tvrz, zničená v průběhu třicetileté války. V letech 1690–1693 si na jejím místě tehdejší majitelé Sychrova Lamottové z Frintropu postavili dvoupatrový barokní zámek. V roce 1820 koupila sychrovský zámek původem francouzská knížecí rodina Rohanů a Sychrov se stal jedním z jejích hlavních sídel. Protože však starý barokní zámek nesplňoval nároky Rohanů na reprezentaci a pohodlné bydlení, nechal jej kníže Karel Alain Gabriel Rohan ve 20. letech 19. století rozšířit ve stylu pozdního klasicismu. Kníže Kamil Filip Josef Idesbald Rohan pak v letech 1847–1862 provedl rozsáhlou přestavbu zámeckých budov ve stylu romantické gotiky, vzápětí byly novogoticky upraveny i veškeré zámecké interiéry.  Ve 2. polovině 19. století, v době knížete Kamila, vášnivého botanika, se těšil přízni přilehlý zámecký park.  Poslední majitel z rodu Rohanů, Alain Rohan, ve 30. letech 20. stol. přijal německé občanství. Po druhé světové válce byl majetek Rohanů konfiskován československým státem na základě dekretu č. 12/1945 Sb. Od roku 1950 byl zámek postupně zpřístupňován veřejnosti.  Nařízením vlády č. 262/1995 Sb. ze dne 16. srpna 1995 byl zámek prohlášen národní kulturní památkou.

Stavební vývoj.

Barokní zámek byl vybudován v letech 1690 až 1693. Jednalo se o jednoduchou budovu, jejíž zdi jsou dodnes zachovány v parkovém křídle zámku. K ní byly během několika stavebních úprav v 19. století přistavěny další stavby, které vytvořily čestný dvůr a zámecké nádvoří.  První významná rekonstrukce zámku proběhla v první půli 30. let 19. století v empírovém stylu. V letech 1847 až 1862 následovala rozsáhlejší, romantická novogotická přestavba podle plánů Josefa Pruvota, jež dala zámku jeho dnešní podobu. Neopakovatelný ráz vtiskl Sychrovu řezbář Petr Bušek, který během řady let zhotovil ve své dílně dřevěné obložení stěn a stropů řady zámeckých salónů stejně jako téměř veškerý nábytek.  Ve 20. letech 20. století došlo k modernizaci ve stylu funkcionalismu, při kterém bylo odstraněno mnoho ze zastarale zdobného vybavení. Byly odstraněny některé Buškovy řezby z interiérů a z exteriérů novogotické arkýře. V této době bylo také odstraněno omítané zdivo na věžích a nahrazeno lomovým zdivem. Rekonstrukce, které započaly v 90. letech, směřují k navrácení podoby zámku z druhé poloviny 19. století.

Sbírky.

V roce 1998 měl Sychrov po zámku Konopiště druhý největší sbírkový fond v Česku zahrnující 48 750 evidovaných předmětů, které byly jak z původního vybavení, tak ze svozů (Sychrov byl po zestátnění velkým skladem svozů, kam se dostalo v 50. letech na 90 000 kusů mobiliáře, který byl z větší části následně opět rozvezen a v 90. letech částečně vrácen v restitucích). Vedle toho zde bylo v roce 1998 evidováno 7 209 knih. Ovšem naopak vedle svozů byly nejcennější předměty ze zámku odvezeny. Jednalo se například o Rohanské hodinky, iluminovaný rukopis hodinek ze začátku 15. století do Národní knihovny v Praze a kolekci rohanských miniaturních portrétů má dnes Národní galerie v Praze, jednotlivé příklady italského a nizozemského malířství získala Oblastní galerie v Liberci, dále důležité písemnosti byly převezeny do Státního oblastního archivu v Litoměřicích.  Ze zbývajících obrazů je důležitá zejména kolekce francouzské portrétní malby, tzv. Rohanská portrétní galerie. Jedná se o největší sbírku francouzského portrétního malířství ve střední Evropě. Čítá přesně 243 portrétů členů rohanského rodu, spřízněných rodů i členů francouzské královské dynastie Bourbonů (včetně portrétů králů Ludvíka III., Ludvíka XIV. a Ludvíka XV.). Zejména cenný je "Jezdecký portrét Ludvíka XIV. při přechodu přes Rýn" od Charlese Le Bruna a dílenská malba portrétu stejného krále od Hyacinthe Rigauda, zajímavý hlavně svým osudem je portrét Marie de Rohan (okruh Henriho Gascara), který se po čase vrátil v roce 2011 na Sychrov. Tyto francouzské importy byly v 60. a 70. letech restaurovány Karlem Javůrkem, který zároveň rozšířil portrétní galerii o několik fiktivních podobizen. O doplnění se postarali i další autoři, zejména čeští (Jan Brandeis, Josef Vojtěch Hellich, F. Mašek), ale i vídeňští a další.  Z dalších obrazů sychrovských sbírek je třeba zmínit dvě nejstarší italské desky z 14. (Trůnící madona s anděly, sv. Petrem a Pavlem) a 16. století (Sv. Rodina se sv. Kateřinou). Velkoryse jsou zde zastoupena díla malířů 19. století (Ferdinand Engelmüller, Hugo Charlemont, Julius Mařák, Hugo Ullik a dalších).  Ze sochařských děl zde jsou zastoupeny jak importy, nejvýznamnější mramorová busta Markéty Habsburské ze 16. století, dále zde jsou dřevěné sochy ze svozů. Tuto sbírku doplnil Emanuel Max sochami Henriho II. de Rohan a Godefroye z Bouillonu.  Nachází se zde i sbírka leptaného a malovaného českého skla 18. a 19. století, včetně severočeského skla obsahujícího invence od Friedricha Egermanna. Podobně i sbírka českého a v nových odlitcích i míšeňského porcelánu.  Za zmínku stojí také stojí mobiliář z velké části vytvořený Petrem Buškem na zakázku podle předloh Augusta Pugina a Georga Gottloba Ungewittera, ovšem jsou zde i starší kusy empirové, novoklasicistní a barokní.  V porohanské době rozšířili sbírky svozy, zejména to byly konfiskáty ze severočeských zámku, jako Lázně Bělohrad (merveldtské portréty), Kopidlno (schlickovská a waldsteinská galerie), Malá Skála (Aerenthalové), případně Maršov. Ve speciální místnosti je umístěna stálá expozice pozůstalosti zlatníka a klenotníka Františka Khynla v majetku státu.

Anglický park.

Zámecký park, který se dodnes dochoval v rozloze 23 ha je vytvořen v anglickém duchu. Park vznikl zejména zásluhou knížete Kamila, za pomoci zahradníků Vincenta Zakouřila a poté Vojtěcha Maška a stavitele Josefa Pruvota, který navrhoval zahradní architekturu. Výraznější přestavby zahrady proběhly ještě za Kamilova předchůdce Karla Alaina ve stylu klasicistním a některé prvky této přestavby se zachovaly doposud.  Park je rozložen na třech osách vycházejících ze zámku, tato kompozice přetrvávající od klasicistní přestavby se nazývá "patte d’oie" (husí nožka). Hlavní centrální osa je průhledová a zakončena stavbou oranžérie, druhá osa (z pohledu od zámku pravá) je zároveň příjezdová cesta lemována alejí pyramidálních dubů, která pokračuje lipovou alejí (známou jako Rohanka) do volné krajiny s průhledem na jenišovický kostel sv. Jiří. Levá severovýchodní osa prochází romantickou zříceninou nazývanou Arthurův hrad postavený někdy v první polovině 19. století, odkud se otevírá pohled na louky mohelského údolí.

Zahradní architektura.

Oranžérie je nejvýraznější dominantou parku, která vytváří kompoziční protiváhu zámku. Stavbu první oranžérie zahájil kníže Karel Alain v roce 1831 a pokračovala do roku 1835. Rozšířena byla v roce 1852 podle Pruvotova návrhu. Jedná se stylem o poněkud vybočující budovu postavenou v novorenesančním podobě. Před průčelím do parku se táhne arkádová chodba, vstup je možné po třech kruhových schodištích vedoucí do tří portiků. Oranžérie sloužila také jako květinová galérie, letní zámeček a konaly se zde různé společenské akce. Po Kamilově smrti oranžérie chátrala. Rekonstruovaná byla v letech 2009–2011.  Mezi další stavby v parku patří vyhlídka korunního prince Rudolfa, umístěná na severním okraji parku, který spadá do mohelského údolí, čímž se odkrývá průhled až k Ještědu a Jizerským horám. Vedle oranžérie stojí vodárenská věž z roku 1891. V parku jsou také dva objektu navozující rustikální atmosféru, dřevěná chaloupka ve švýcarském stylu, tzv. "Bauernhaus" a holubník. Dále zde je pět bazénů a čínské jezírko s mostkem. Mimo areál parku vymezený litinovým plotem, nicméně kompozičně do parku včleněný, stojí Arturův hrad (někdy také uváděna jako Artušův hrad, či Alte Burg) v podobě romantické zříceniny, respektive slavnostní brány na cestě k Radostínu. Podzemní chodba patřící k tomuto hradu patřila k oblíbeným atrakcím parku.

Dřeviny a rostliny.

Díky hlubokému zájmu knížete Kamila o botaniku a dendrologii podařilo se za jeho vlády vybavit řadou vzácných a zajímavých dřevin i rostlin. Mimo jiné se zde nalézá unikátní červenolistý buk Rohanův ("Fagus silvatica Rohani") vyšlechtěný přímo na Sychrově, z dřevin zde dále roste například platan východní, jinan dvoulaločný, záznamy z doby největší slávy dokonce uvádí až 1872 druhů a odrůd. V mnohem menší míře se dochovalo rostlinstvo Rohanem pěstěné, které bylo často na pěstování v sychrovských podmínkách nákladné. Pěstovalo se jak ve sklenících, tak oranžérii, záznamy uvádí 1119 druhů a odrůd.

Význační hosté.

Se sychrovským zámkem je spojen i český hudební skladatel Antonín Dvořák, který zámek a přilehlou obec navštívil sedmkrát. Dojížděl sem za svým dlouholetým přítelem, sychrovským správcem Aloisem Göbelem. Krása zámeckého parku, kde se často procházel, jej inspirovala k napsání řady skladeb, např. houslový koncert a moll, opus 53.  Zámek v září 1834 navštívil dokonce i bývalý francouzský král Karel X. s doprovodem. (Přítomni byl mimochodem i Joachim Barrande a Marie Terezie Bourbonská, vévodkyně z Angoulême, dcera francouzské královny Marie Antoinetty).  V druhé polovině 19. století se Sychrov těšil několikrát z návštěvy členů vládnoucí habsburské dynastie. 1. listopadu 1866 navštívil zámek František Josef I. Na jeho počest byla podle něho nazvána cesta skrz oboru do Radostína a později na této cestě byla postavena malá žulová pyramida. 10. července 1871 poté navštívil zámek korunní princ Rudolf, na počest této návštěvy byla nazvána Vyhlídka korunního prince Rudolfa, která se nachází v parku. Později, 10. září 1875, také navštívila arcivévodkyně Marie Terezie a arcivévoda Carl Ludwig, data všech těchto návštěv byla umístěna na pyramidu. Desky s těmito údaji posléze zmizely, ale byly obnoveny v roce 2008 v rámci vytvoření naučné stezky Lesní putování s Kamilem Rohanem.

Kulturní akce.

V současnosti se prostory zámku a zejména parku využívají vedle klasické expozice ke konání dalších periodických i jednorázových akcí. Ještě za dob Rohanů poskytoval Sychrov svému okolí určité kulturní obohacení, byl zde slaven zejména svátek Božího Těla, kdy bylo i prostému obyvatelstvu povoleno vstoupit do parku, ovšem po konfiskaci se svátek přestal slavit, jako pevnější se ukázalo slavení pouti k sychrovské kapli.  Pozdější je tradice hudebního festivalu Dvořákův Sychrov a Turnov pořádaného od roku 1951. K zhuštění doprovodných akcí ale začalo docházet v 90. letech, kdy se na Sychrově například v roce 1995 konalo sympozium "Romantický historismus: Novogotika" a v roce 1998 zde měla svoji českou premiéru opera "Maria di Rohan" italského romantického skladatele Gaetana Donizetti. Každoročně se tu od roku 2001 konají skotské hry, které jsou součástí sítě podobných akcí po celém světě přibližující skotskou kulturu. Od roku 2009 si buduje pozici nová hudební akce, tzv. letní koncerty, na kterých má každý rok vystoupit světový interpret (do roku 2011 to byly Blackmore's Night, Sinéad O'Connor a Apocalyptica).

Zámek Sychrov se nachází ve stejnojmenné obci v Libereckém kraji, 16 km jižně od Liberce a 6 km severozápadně od Turnova. Jedná se o státní zámek zpřístupněný veřejnosti od roku 1950; jeho správu zajišťuje Národní památkový ústav. Zámecký komplex je unikátním příkladem novogotického šlechtického sídla druhé poloviny 19. století. Krom zámecké budovy s původním mobiliářem k areálu zámku patří i rozsáhlý zámecký park. Zámek je od roku 1995 národní kulturní památkou.


Historie.

Rod Benešoviců.

Významný šlechtický hrad, přestavěný na zámek, zaujímá ostroh nad Zámeckým rybníkem nedaleko Benešova u Prahy. První zmínka o Konopišti pochází z roku 1318, kdy jeho držiteli byli Beneš a Dobeš z rodu Benešoviců. Předpokládá se, že gotický hrad byl založen koncem 13. století, nejpravděpodobněji kolem roku 1294. Jeho zakladatelem byl nejspíše biskup Tobiáš z Benešova, rádce krále Václava II., přední reprezentant rodu erbu zavinuté střely a vlivná politická osobnost období po smrti krále Přemysla Otakara II. Benešovici sídlili na Konopišti jen do vymření rodu v roce 1327, kdy je vystřídali páni ze Šternberka, vládnoucí hradu až do roku 1590.

Rod Šternberků.

Šternberkové, nástupci Benešoviců, patřili ve své konopišťské větvi k předním katolickým rodům země. Petr ze Šternberka, pán Konopišti a Českém Šternberku, s husity válčil až do své smrti roku 1420 v bitvě u Vyšehradu. Známou osobností byl zejména Zdeněk Konopišťský ze Šternberka, držící Konopiště od roku 1440. Zprvu stoupenec Jiřího z Poděbrad se stal hlavní osobností odbojné Jednoty zelenohorské proti králi. Když se Jiří rozhodl zlomit vojenskou moc katolické šlechty silou, zahájil v dubnu 1467 proti stoupencům Matyáše Korvína drtivou ofenzivu. Její součástí bylo obležení nejvýznamnějších pevností Jednoty zelenohorské (včetně šternberských hradů – Český Šternberk, Konopiště, Kostelec, Leštno) – které byly postupně jedna za druhou likvidovány. Nejdéle dokázalo vzdorovat Konopiště, jehož dlouhé osmnáctiměsíční obležení je raritou v dějinách našeho středověkého válečnictví. Silou se hrad dobýt přesto nepodařilo, jeho posádka se vzdala pro nedostatek potravin v prosinci 1468. Velitelem obléhání byl Zdeněk Kostka z Postupic. Potomci Zdeňka ze Šternberka hrad získali zpět až roku 1479. Od té doby drželi hrad nepřetržitě až do roku 1590.  V roce 1602 požádal zemský soud o komisionální prodej panství, na němž vázlo přes 86 tisíc kop grošů míšeňských. 18. října 1603 koupila panství Konopiště Dorota Hodějovská z Harasova za 110 tisíc kop grošů míšeňských.

Období pobělohorské.

Počátkem 17. století hrad držela protestantská rytířská rodina Hodějovských z Hodějova, kteří z Konopiště učinili hlavní sídlo svého panství. Bernard Hodějovský byl předním činitelem protihabsburského povstání v letech 1618-1620, na hradě tehdy jednou pobýval i zimní král Fridrich Falcký. Po porážce hrad a panství připadly stoupencům císaře. Konopiště koupil Albrecht z Valdštejna v roce 1623 za 65 000 zlatých rýnských a od něj ho odkoupil Pavel Michna z Vacínova, v obou případech typičtí zbohatlíci, bezohledně těžící z pobělohorských konfiskací majetku nekatolické šlechty. Poté hrad drželi Vrtbové z Vrtby, Lobkovicové a další.

Rod Habsburg-d'Este - současnost.

V roce 1887 koupil zámek s celým panstvím od Lobkoviců František Ferdinand d'Este, od r. 1896 následník císařského trůnu. Zavedl na zámek vodovod a elektřinu. Na zámek také nechal nainstalovat hydraulický výtah. Po I. světové válce byl na základě zvláštního zákona z roku 1921 zkonfiskován majetek Habsburků a zámek i s parkem připadl československému státu. Následně byl zčásti zpřístupněn veřejnosti.  Za II. světové války byl v Konopišti umístěn hlavní štáb jednotek SS pod velením SS-Brigadeführera A. Karasche. Tyto jednotky byly součástí tankové divize SS-Totenkopf.  Po osvobození v roce 1945 bylo Konopiště znovu zpřístupněno veřejnosti. Zámek se do dnešní doby zachoval v podobě, jakou dostal při poslední přestavbě za arcivévody Františka Ferdinanda d'Este. Také vnitřní vybavení zůstalo v co největší míře stejné, jako za doby, kdy zámek obýval následník trůnu s rodinou.  Podle zprávy Ministerstva kultury se každoročně vydává více než 13 a půl milionu korun na údržbu objektu, a velkou část z těchto nákladů získává ze vstupného a pronájmu prostor.  V současné době vznáší hraběnka Žofie Gudenusová, rozená Nostitz-Rienecková (* 4. červen 1929 Vídeň), vnučka arcivévody Františka Ferdinanda, restituční nárok na zámek za rodinu Hohenbergů, která nikdy nebyla uznána jako součást habsbursko-lotrinského rodu, na základě výnosu podle Článku 208 smlouvy ze Saint Germain, a podle Článku 3 zákona 354 1921 Sb. v Československu, se na ně nevztahuje. V prosinci 2000 rodina vznesla nárok u soudu v Benešově na zámek včetně nemovitostí a inventáře, lesy a pivovar.

Architektonický vývoj.

Období gotiky.

Objekt dnešního zámku v sobě uchovává přes všechny změny původně raně gotickou podobu hradu typu kastelu. Obdélníkový půdorys byl rozdělen příčnou hradbou na dvě nádvoří, východní zvýšená část obsahovala dvě paralelní podélná palácová křídla, přistavěná k obvodové hradbě na severu a jihu, západní část obsahovala vstupní bránu. Obě užší čela hradu chránila dvojice mohutných okrouhlých bergfritů, z nichž se už v plné výši uplatňuje pouze východní. Všechna čtyři nároží byla zajištěna menšími flankovacími věžemi okrouhlého půdorysu a mimo to se dochovaly pozůstatky další věže ve středu severní fronty. Hrad měl tedy minimálně sedm věží. Z jejich kruhového půdorysu vystupovaly subtilní schodišťové vížky, u severní věže dokonce dvě, které jsou konopišťskou zvláštností.  Hrad obklopoval parkán a mohutný oboustranně vyzděný příkop. Dokladem kamenické práce nejstarší raně gotické fáze z konce 13. století jsou lomená podvojná okénka, druhotně osazená v koutovém rizalitu bývalého prvního nádvoří a v obvodové zdi východního bergfritu.

Období pozdní gotiky a renesance.

Z pozdně gotické přestavby se dochovaly sklípkové sklenby v severním paláci vnitřního hradu. V prvním patře jde o dvě komnaty s goticko-renesančními okny z doby restaurace hradu. Kaple ve druhém patře je sklenuta čtyřmi poli sklípkové klenby, jež je však pokryta mladší, rušivě působící malbou. Klenbu téhož typu má i sousední oratoř. Vzorec klenby tvořené čtyřcípými hvězdicemi se síťovými spojkami odpovídá druhému desetiletí 16. století. Okna kaple nejsou původním stará vyobrazení dokládají pozdně gotická okna záclonová. Na dnešním druhém nádvoří jsou v obvodových zdech palácových křídel osazeny renesanční reliéfní desky a náhrobní kámen.

Období baroka a rokoka.

Vzhled interiéru hradu znatelně pozměnily mladší zámecké úpravy. Exteriér utrpěl především razantní barokní přestavbou, která přeložila vstupní bránu ze západní strany na východní, a výškovým sjednocením křídel a věží připravila Konopiště o jeho charakteristickou členitou siluetu a někdejší malebnost. Vrtbové, držící Konopiště od roku 1716, však angažovali na reprezentační výzdobu svého sídla přední umělce té doby. Novou barokní bránu vytvořil v roce 1725 pro Jana Josefa z Vrtby architekt František Maxmilian Kaňka a její sochařskou výzdobu provedl Matyáš Bernard Braun. Oltáře v zámecké kapli a výzdoba krbů v jídelně jsou dílem plzeňského řezbáře Lazara Widmana.  Monumentální nástropní fresku v jídelně, tzv. Lobkovickém sále, maloval plzeňský malíř František Josef Lux pravděpodobně v letech 1749–1752. Složitá figurální kompozice, znázorňující olympské bohy v čele s Diem i s jejich početnými družinami, je současně alegorickým vyjádřením čtvera denních dob. Bakchanálie s ústřední postavou révou ověnčeného Bakcha, trůnícího na sudu, je alegorií odpoledne. Ve skupině postav, oddávajících se uvolněné atmosféře bujného veselí a proudícího vína, nechybí po Bakchově boku Faun, poloobnažené bakchantky, menády a další účastníci živě ztvárněného světského děje. Luxova konopišťská freska, vytvořená na objednávku Františka Václava z Vrtby, je považována za jeden z nejvýraznějších projevů rokokové malby v Čechách.

Období novogotiky.

Romantická novogotická přestavba Josefa Mockera, provedená v letech 1889–1894 pro následníka trůnu Františka Ferdinanda d’Este, změnila půdorys některých věží do polygonálního tvaru. Interiéry navrhoval František Schmoranz. Počátkem 20. století ještě bylo připojeno knihovní křídlo podle Walchera z Moltheimu.  Z bohatých zámeckých sbírek Konopiště, pocházejících z majetku rodu Este, je proslulá zejména vynikající kolekce historických zbraní a zbroje, do kategorie kuriozit patří rovněž velmi rozsáhlá sbírka mysliveckých trofejí. Je více než 300 000 trofejí zvěře skolené arcivévodou Františkem Ferdinandem. Pozornost si zasluhuje také evropsky cenná zbrojnice, umístěná ve velkém sále třetího patra severního paláce bývalého vnitřního hradu. Sbírka je výjimečná především zastoupením italských platnéřských výrobků – honosných zbrojí ze 16. století, ale i palných zbraní 16.–18. století jihoevropské, západoevropské, ale též orientální provenience.  Přestavby 18. a 19. století proměnily Konopiště v zámek. Většina středoevropských interiérů tehdy vzala za své, ale základní dispoziční schéma tohoto výjimečného hradu zůstalo v hrubých rysech uchováno.

Zámecký park.

V areálu parku je místní zajímavostí tzv. Svatojiřské muzeum, obsahující četná umělecká díla s námětem sv. Jiří. Rozlehlý krajinářský park o výměře více než 225 hektarů doplňuje růžová zahrada. Její součástí je i památná Křížová cesta, kterou roku 1775 dala postavit hraběnka O ́Kellyová po vzpouře sedláků. Křížová cesta se nachází u hlavní zámecké cesty a tvoří ji čtrnáct kamenných hranolů s vrcholovou kaplí se stříškou, postavených do kruhu kolem kamenné Lurdské jeskyně s Ukřižovaným Kristem. Kříž a jeskyně stojí na místě původní Kalvárie, která se nedochovala. Nechal je sem doplnit František Ferdinand na připomínku své návštěvy v Lurdech roku 1905.

Další zajímavosti.

V souvislosti se středověkou kapitolou dějin Konopiště je třeba připomenout ještě jednu unikátní archeologickou památku – soubor terénních pozůstatků zaniklých středověkých ležení z let 1467–1468. Najdeme je ve třech polohách, ve vzdálenosti 600 až 700 metrů od hradu. Systém obléhacích postavení kolem Konopiště je dokladem dlouhodobé poziční války, jejímž cílem bylo obleženou pevnost ohrožovat střelbou, ale zejména dokonale uzavřít a zabránit tak zásobování hradní posádky a hrad „vyležet“. Tato taktika byla nakonec úspěšná, jak víme ze svědectví písemných pramenů.

Hradní medvědi.

Před východní vstupní branou se nachází přehrazený hradní příkop ve kterém pobýval medvěd Kazimír (narozen ve vratislavské zoologické zahradě 5.1.1987). Jeho družka Máša (* 1986) pocházela z bratislavské zoo, avšak uhynula v květnu 2007. Dle některých periodik mělo být příčinou jejího úhynu jablko s hřebíky, které jí potrhalo vnitřnosti. To je však omyl, neboť tento osud potkal v polovině 70. let jednu z předchozích obyvatelek medvědího příkopu – medvědici Zuzanu. Dle zástupců zámku Konopiště zemřela na neupřesněnou nemoc. V noci z 1. na 2. února 2011 zemřel Kazimír ve spánku ve věku 24 let. Dne 10. května 2011 dorazil ze zlínské zoo nový medvěd – Brumbas, který byl však záhy překřtěn na Jiřího. K tomuto medvědu hledá správa zámku novou medvědici v ČR i v zahraničí. Je to však dosti obtížný úkol, neboť medvěd ušatý pochází z oblasti východní a jihovýchodní Asie a v Evropě je poměrně vzácný.  Po zámku pojmenovali podle grafikonu 2012/3 vlaky R 642 a 643 Konopiště z Českých Budějovic do Prahy a zpět. Vlaky tento název používaly do prosince 2018.

Konopiště je zámek v historizujícím stylu nedaleko města Benešov ve Středočeském kraji, 40 km jihovýchodně od Prahy. Leží asi 2 km na západ od centra Benešova. Dnes je znám především jako hlavní a poslední sídlo následníka trůnu rakousko-uherského, arcivévody Františka Ferdinanda d'Este a jeho české manželky Žofie Chotkové, jehož zavraždění v Sarajevu bylo záminkou spuštění první světové války. Areál je dnes chráněn jako národní kulturní památka České republiky. Je ve vlastnictví státu (správu zajišťuje Národní památkový ústav) a je přístupný veřejnosti.


Přesná formulace.

Nechť "X" je konečná abeceda a "~" je relace ekvivalence na formula_1 (množině všech slov nad "X"). Potom "~" je pravá kongruence, jestliže a kongruence "~" je konečného indexu, má-li rozklad formula_3 konečně mnoho tříd (množin prvků, které jsou v rámci třídy vzájemně kongruentní).  Pak Nerodova věta samotná říká, že máme-li jazyk "L" nad konečnou abecedou "X", jsou následující dvě tvrzení ekvivalentní:  Myhill-Nerodova věta přidává k předchozím ekvivalentním tvrzením další:

Neformální popis Nerodovy věty.

Dva prvky jsou v pravé kongruenci, pokud, přilepíme-li k oběma libovolné (stejné) slovo, výsledná slova budou také vzájemně kongruentní. Kongruence je konečného indexu, pokud existuje konečně mnoho skupin, do kterých můžeme různá slova dle kongruencí roztřídit.  Příklad  Mějme abecedu "X = {a, b}". Mějme množinu všech slov "X* = {a, b}*". Definujme si relaci "~", která rozdělí "X*" do těchto pěti skupin:  Pokud vezmeme dvě libovolná slova ze stejné třídy a cokoli k nim připojíme, dvě výsledná slova opět patří do společné třídy. Příklad: "a ~ b" jsou z druhé třídy, připojme k nim "baba", pak "ababa ~ bbaba" - patří do páté třídy.  Relace "~" je tedy pravá kongruence (to byl účel). Podobných pravých kongruencí na "X*" existuje spousta a s trochou šikovnosti si můžeme nalézt tu, kterou zrovna potřebujeme.  Z existence této pravé kongruence "~" plyne, že každá z pěti skupin je regulární jazyk, navíc sjednocení dvou i více skupin je regulární jazyk.  Obvykle se jako kongruence bere rovnost stavů v konečném automatu (formula_6, když slova "u" a "v" odpovídající konečný automat uvedou do stejného stavu).

Nerodova věta popisuje regulární jazyky, když říká, že formální jazyk nad konečnou abecedou je regulární, právě když „dělí“ množinu všech slov nad danou abecedou na konečně mnoho podtříd s určitými vlastnostmi (popsanými dále v textu). Myhillova-Nerodova věta je rozšířením Nerodovy věty o část týkající se prefixové ekvivalence.


Život.

Nikolaj Korotkov se narodil 26. února 1874 v Kursku v rodině obchodníka. Po absolvování gymnázia byl v roce 1893 přijat na lékařskou fakultu univerzity v Charkově, o dva roky později však přestoupil na Moskevskou univerzitu, kde v roce 1898 svá studia s vyznamenáním ukončil. Byl jmenován stálým asistentem profesora A. A. Bobrova na chirurgické klinice Moskevské univerzity.  Korotkov opustil místo na klinice, aby sloužil v ruských ozbrojených silách na Dálném východě během Boxerského povstání v Číně v roce 1900. Byl přidělen k červenému kříži do skupiny spadající pod doktora Alexinského (žáka profesora Bobrova). Cesta na Dálný východ vyžadovala náročný přesun Transsibiřskou magistrálou přes Irkutsk do Vladivostoku. Zpět do Moskvy se Korotkov vracel přes Japonsko, Singapur, Ceylon, Suezský průplav a černomořskou Feodosiji. Korotkov byl vyznamenán Řádem svaté Anny za „výjimečně horlivou pracovitost v pomoci zraněným a nemocným vojákům“.  Po svém návratu Korotkov zaměřil svůj zájem k akademické činnosti a přeložil monografii Eduarda Alberta "Die Chirurgische Diagnostik" z německého do ruského jazyka. V roce 1903 byl doktor Sergej Federov jmenován profesorem chirurgie na Vojenské lékařské akademii v Petrohradě a přizval Korotkova jako svého asistenta. Během Rusko-japonské války v letech 1904–1905 pobýval Korotkov v Charbinu v Mandžusku jako vedoucí chirurg ve službách Červeného kříže. Začal se zabývat cévní chirurgií a sbíral případy pro svou doktorskou práci, ve které ze 44 případů pocházelo 41 pacientů z doby jeho působení v Charbinu.  Po návratu do Petrohradu v dubnu 1905 se chystal k obhajobě své doktorské práce, ovšem byl to krátký článek pro Vojenskou lékařskou akademii v roce 1905, který mu zajistil věhlas. Technika měření krevního tlaku byla zaznamenána na necelé jedné stránce (pouhých 281 slov) v univerzitním zpravodaji "Izvestie Imp. Voiennomedicinskoi Akademii":  Kritické poznámky Korotkovových oponentů byly konfrontovány o měsíc později na půdě Carské vojenské akademie, kde Korotkov demonstrací na zvířecím modelu podpořil svou teorii, že zvuky, které popsal vznikají v místě měření a nikoliv v srdci. Získal pochvalu od profesora M. V. Janovského, který řekl: „Korotkov si povšiml a moudře využil fenomén, který mnozí pozorovatelé před ním přehlédli.“ Janovský a jeho žáci ověřili přesnost techniky a popsali jednotlivé fáze auskultačních zvuků a tato technika vešla ve známost jako metoda Korotkovova-Janovského.  Nikolaj Korotkov poté působil jako lékař a vědec ve Vitimsko-Olekminské těžební oblasti na Sibiři a získal doktorát v roce 1910. Sloužil dále jako chirurg ošetřující dělníky ve zlatých dolech v povodí řeky Leny. Zde se stal svědkem carské krutosti a byl hluboce zasažen vraždou neozbrojených stávkujících horníků. Po návratu do Petrohradu a během první světové války byl chirurgem v Charitě pro zmrzačené vojáky v Carském Sele. Uvítal Říjnovou revoluci, po které se stal vedoucím chirurgem v Mečnikově nemocnici v Petrohradu a působil zde až do své smrti v březnu 1920, kdy podlehl plicní tuberkulóze.

Nikolaj Sergejevič Korotkov (26. února 1874 – 14. března 1920) byl ruským chirurgem, průkopníkem cévní chirurgie a jedním z vynálezců auskultační techniky měření krevního tlaku.