Klubová kariéra.

Do velkého fotbalu jej uvedl klub Spartak Ordžonikidze (dnes existující pod názvem Spartak Vladikavkaz). Velkou část aktivní kariéry strávil v ruském/sovětském Spartaku Moskva, hrál ale také za Lokomotiv. Po rozpadu Sovětského svazu si v 90. letech zahrál také v Německu (Dynamo Drážďany) a v Rakousku (Tirol Innsbruck).

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se mistrovství světa 1994 a mistrovství Evropy 1996.

Trenérská kariéra.

Po konci kariéry zůstal v Rakousku a nastoupil na trenérskou dráhu. Nejprve v klubu FC Kufstein z města Kufstein, posléze trénoval FC Wacker Innsbruck. V létě v roce 2006 odešel zpět do Ruska, kde se stal sportovním ředitelem Spartaku Moskva. Další letní období se stal trenérem a první rok dovedl Spartak ke druhému místu v ruské lize. Po Spartaku vedl další ruské týmy a mezi roky 2015 a 2016 vedl polskou Legii Warszawa, se kterou získal "double".

Ruská reprezentace.

Čerčesov se stal trenérem Ruska 11. srpna 2016. Jeho cílem bylo připravit mužstvo na Konfederační pohár v roce 2017 a především na světový šampionát pořádaný právě Ruskem v roce 2018. Jako trenér se postupem času dostal do křížku s některými svěřenci, například se Smolovem nebo už dříve s Denisovem, jehož navzdory kritice nepovolával na reprezentační zápasy. Protože po neúspěšném turnaji EURO 2016 ukončili reprezentační kariéry zkušení obránci Alexej Berezuckij, Vasilij Berezuckij a Sergej Ignaševič, musel se Čerčesov poohlédnout po jejich náhradách. Během dvou let na pozici stopera vyzkoušel přes deset různých fotbalistů.  Před světovým šampionátem Rusko trýznila jeho forma, tým nevyhrál několik přátelských zápasů a jeho poslední výhra se konala v říjnu 2018 proti Jižní Koreji 4:2. Čerčesov se těsně před turnajem vrátil k rozestavení se čtyřmi obránci, dobrou zprávou byl však návrat 38letého Ignaševiče. Kvůli zranění se šampionátu nemohl účastnit útočník Alexandr Kokorin.

MS 2018.

Rusko vstoupilo do turnaje jako reprezentace s nejnižším umístěním v žebříčku FIFA. Ve skupině A mělo změřit síly se Saúdskou Arábií, Egyptem a Uruguayí. V prvním zápase proti Saúdské Arábii a rovněž celého MS, se Rusko postavilo Saúdům, druhému papírově nejslabšímu účastníkovi turnaje. Rusko šlo do vedení díky gólu Gazinskije ve 12. minutě, ale ještě v první půli se zranil Dzagojev. Čerčesov přišel o důležitý článek sestavy, do hry ale vyslal Čeryševa, který před koncem poločasu navýšil vedení na 2:0. Ve druhé půlce se krátce po vstupu na hřiště prosadil Dzjuba a v závěru zápasu přidali góly Čeryšev a Golovin. Rusko zvítězilo 5:0 a po poměrně snadném vstupu do turnaje se ve druhém zápase utkalo s Egyptem. Rusko šlo do vedení krátce po přestávce, a to díky vlastnímu gólu Fasího. Ve formě hrající Čeryšev pak zvýšil na 2:0 a krátce po něm se v 62. minutě prosadil Dzjuba. Hvězda Egyptu, Mohamed Salah, vrátil své mužstvo do utkání gólem z penalty, ale výsledek 3:1 už zápasu zůstal. Rusko si zajistilo postup a porážka 0:3 proti Uruguayi na tom nemohla nic změnit. Osmifinálovým ruským hrdinou proti Španělsku se stal dlouholetý gólman reprezentace, 32letý Igor Akinfejev, který v penaltovém rozstřelu chytil dvě penalty. Favorit sice utkání kontroloval, co se držení mýče týče, Rusko ale poctivě bránilo a na gól soupeře odpověl z penalty Dzjuba. Ve čtvrtfinále MS se Rusko objevilo poprvé od roku 1970, kdy bylo součástí Sovětského svazu. V souboji s Chorvatskem otevřel skóre zápasu Čeryšev, na jehož branku však zareagoval Kramarić. Po konečném výsledku 1:1 následovalo prodloužení, ve kterém Rusko prohrávalo po brance Vidy, ale Mário Fernandes vyrovnal a poslal tak zápas do penaltového rozstřelu. V něm ale nakonec uspěli Chorvaté 6:5.

Liga národů 2019.

Vůbec první ročník Ligy národů 2018/19 Rusku přisoudil reprezentace Švédska a Turecka. Rusko na úvod porazilo Turecko na jeho půdě 2:1, ale podlehlo Švédsku 0:2. Další výhra nad Tureckem a remíza se Švédskem stačily pouze na druhé místo.

Kvalifikace na EURO 2020.

V kvalifikační skupině „I“ na EURO 2000 čekala Rusko Belgie, Kypr, Skotsko, Kazachstán a San Marino.  V říjnu 2019 doma dovedl Rusko k výhře nad Skotskem 4:0, svého soupeře tak připravil o možnost kvalifikovat se. Na půdě Kypru pár dní nato tak stačilo neprohrát, Rusko přesto zvítězilo vysoko 5:0 a tudíž postoupilo.

Stanislav Čerčesov (* 2. září 1963) je bývalý ruský fotbalový brankář a po skončení kariéry fotbalový trenér. Od roku 2016 vede fotbalovou reprezentaci Ruska.


Život.

Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux byl synem zámožného notáře. V dětství byl vychováván farářem, který jej krutě trestal a týral. Těmito „výchovnými“ metodami utrpěl mladý Louis Marie jak na těle tak i na duchu. Zůstal mu viditelný hrb a celý život nenáviděl vše co souviselo s katolickou církví. Později absolvoval práva, ale povolání právníka nevykonával. Na jaře 1789 byl zvolen za kraj Anjou delegátem zasedání generálních stavů za Třetí stav. Roku 1791 byl zvolen porotcem Nejvyššího soudu a roku 1792 zvolen i poslancem Národního konventu. Připojil se k girondistům a prosazoval územní expansi Francie. V lednu 1793 hlasoval pro smrt krále. Zastával umírněné republikánské názory s výjimkou ostrého nekompromisního boje proti katolické církvi. V Konventu byl protivníkem Hory, jejíž teror odmítal. Po pádu girondistů (2. června 1793) byl La Revelliere-Lepeaux varován a byl nucen se skrývat až do pádu Robespierrea a jeho druhů (27. července 1794).  V prosinci 1794 opět zaujal místo v Konventu. Od dubna 1795 byl členem komise sestavující ústavu (tzv. „Ústavu Direktoria“). Od října 1795 byl jmenován členem Národního institutu věd a umění (od roku 1806 Francouzský institut). Členem direktoria se stal 1. listopadu 1795 a byl pověřen oblastí školství, umění a řemesel. Podporoval ustavení tzv. sesterských republik v rámci jeho snahy o územní expansi Francie. Mimo jiné spolu s Carnotem odhalili a rozbili v květnu 1796 Babeufovo spiknutí. Od léta 1796 Direktorium, ve snaze zlepšit vztahy se Svatou stolicí, změnilo svůj antiklerikální kurz a vedlo umírněnou církevní politiku. S touto změnou kurzu La Revelliere-Lepeaux zásadně nesouhlasil a místo toho prosazoval tzv. theofilantropii – tedy jakousi náhradní víru, jejímž cílem bylo prostřednictvím rozjímání, vzdělání, četby a hudby přivést člověka zpět k „přírodní harmonii“. Důležitými sloupy učení byla víra v Boha a nesmrtelnost duše. Nejednalo se tedy o ateistické učení. La Revelliere-Lepeaux chtěl prosadit theofilantropii za oficiální státní náboženství, příznivci tohoto učení byli jím podporováni a umožnil jim tento kult celebrovat v několika pařížských kostelích.  Poté, co direktoři Barras, Reubell a La Revelliere-Lepeaux s pomocí generálů Hochem a Augereauem úspěšně provedli státní převrat 4. září 1797 (18. fructidor), vrátilo se Direktorium opět k antiklerikální politice. La Revelliere-Lepeaux též podpořil nekrvavý převrat 22. florealu (11. května 1798) zaměřený proti sílícímu vlivu tzv. neojakobínů. Direktoři Barras, Reubell, Merlin de Douai a Francois de Neufchateau pojali podezření, že theofilantropisti sympatizují s neojakobíny a přestali podporovat tento kult. Místo něho hlavně Merlin de Douai prosazoval další „šidítko“ – Kult dekadence. Hlavní příčinou krachu theofilantropie byl však chlad lidových mas. Lid učení nezajímalo a nepřitahovalo – La Revelliere–Lepeaux byl vysmíván jako „nový papež“. Pro naprostý neúspěch své „nové církve“ podal 18. června 1799 v Direktoriu demisi. Státní převrat 18. brumairu (9. listopadu 1799), přestože byl v předchozím období nadšeným příznivcem Bonapartovým, striktně odmítl. Odmítl složit Prvnímu konsulovi přísahu a vystoupil z institutu. Zcela se stáhl z veřejného života a až do své smrti zůstal přesvědčeným republikánem.

Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux (24. srpna 1753, Montaig (Vendée) – 24. března 1824, Paříž) byl francouzský politik období francouzské revoluce. V letech 1795–1799 byl členem direktoria.


Biografie.

Narodil se roku 1971 v rakouském Štýrsku, avšak vyrůstal v Pinkafeldu ve spolkové zemi Burgenland. Poté studoval v letech 1985–1990 na Spolkové vyšší technické škole v Eisenstadtu ("Höhere Technische Bundeslehranstalt für Flugtechnik," HTBLA Eisenstadt), kterou absolvoval s vyznamenáním. Poté pracoval v letech 1991–1994 jako systémový inženýr v letecké společnosti Lauda Air Engineering.  Roku 2003 měl při paraglidingu vážnou nehodu, při níž utrpěl ztrátu hybnosti a nyní chodí o holi. Je otcem čtyř dětí, z toho tři má z předchozího manželství.

Kandidatura na prezidenta (2016).

V dubnu 2016 nastoupil jako kandidát Svobodné strany Rakouska ("Freiheitliche Partei Österreichs", FPÖ) do voleb rakouského prezidenta. V prvním kole voleb získal 35 % hlasů, což byla nejvyšší podpora ze všech kandidátů. Ve druhém kole, konaném dne 23. května, skončil se ziskem 49,7 % hlasů o pouhých 31 tisíc hlasů na druhém místě za předběžným vítězem voleb, Alexanderem Van der Bellenem. 1. července 2016 však rakouský Ústavní soud výsledek druhého kola na návrh Svobodné strany kvůli vážným přestupkům proti pravidlům zrušil. Volba se dvěma stejnými kandidáty se měla opakovat 2. října 2016, nicméně k opakované volbě došlo až 4. prosince 2016. V té podlehl protikandidátovi, Alexanderu Van der Bellenovi se ziskem 48,3 % hlasů. Jako člen předsednictva rakouské Národní rady byl Hofer do ledna 2017, kdy se Bellen ujal funkce, jedním ze tří členů grémia, který tento úřad dočasně vykonával.

Politické postoje.

Hofer vyjádřil porozumění pro hnutí Pegida a motivaci jeho příznivců. Hnutí považuje za „obrannou reakci“. Islám podle něj „bude v příštích desetiletích hrát stále větší roli,“ avšak evropská kultura je podle jeho názoru „založena na křesťanských a židovských hodnotách“.  O Benešových dekretech v září roku 2016 prohlásil, že představují bezpráví. Ostře vystupuje proti imigraci a islamizaci Evropy. Prohlásil, že „nechce, aby se Rakousko stalo muslimskou zemí“, nebo že „islám není součástí Rakouska“. Vyjadřuje také sympatie k Rusku a je pro zrušení evropských sankcí proti Rusku.

Norbert Hofer (* 2. března 1971 Vorau) je rakouský politik, člen Svobodné strany Rakouska (FPÖ), od září 2019 její předseda. Od října 2013 do prosince 2017 byl třetím ze tří předsedů rakouské Národní rady. V roce 2016 neúspěšně kandidoval na post rakouského spolkového prezidenta. Mezi lety 2017–2019 byl spolkovým ministrem pro dopravu, inovace a technologie ve vládě Sebastiana Kurze.


Získání protilátky.

Běžný postup.

Běžnou cestou je výroba protilátek hypersenzibilizací zvířete (typicky králíka, nebo slepic – protilátka pak je ve vejcích) drogou spojenou s proteinem mnohdy tisíckrát větším než je droga sama. Droga navázaná na protein se nazývá hapten a vzniklému komplexu říkáme imunogen. Po vstupu imunogenu do organismu a po určité inkubační době se odebere krev zvířete a protilátky se z krve vyizolují a pročistí, čímž vznikne antisérum. Čím silnější je reakce antiséra s antigenem, tím je vyšší titr séra. Ten udává, do jakého zředění bude reakce zhruba průkazná, takže titr běžných antisér 1:500 značí, že budou reagovat na imunogen zhruba do zředění 1:500. Antisérum vyprodukované touto cestou není tvořeno jednou čistou protilátkou, ale spíše směsí rozdílných protilátek specifických proti různým oblastem imunogenu a takováto antiséra se označují jako polyklonální a mohou se lišit, dokonce i když pocházejí ze stejného zvířete. Pro důvěryhodnou analýzu je toto zásadní problém.  Aby se alespoň částečně zamezilo možnosti chyb, tak se například sportovcům odebírá vzorků víc a testují se postupně s různými časovými intervaly. V případě, že dva sportovci dopovali stejnou dávkou nandrolonu, ale půl roku po sobě a na analýzu se použijí dvě odlišné šarže protilátek, tak jednou sportovci doping dokáží, ale druhému ne.

Vylepšený postup.

Určitým krokem ke zlepšení byl vynález produkce monoklonálních protilátek. Tento postup je obdobný jako u běžného postupu. Prvním krokem je vložení imunogenu do zvířete, ale zvíře se po inkubační době zabije a odeberou se mu buňky sleziny. Tyto buňky produkují protilátky. Jejich spojením s rakovinnými buňkami vzniknou téměř nesmrtelné buňky. Nakonec se vyberou ty nejlepší z nich (produkují protilátky, které se na antigen vážou nejúčinněji) a udržují se v konstantních podmínkách. Takové buňky neustále produkují vysoce specifická antiséra s vysokým titrem. Přesto i tyto takřka dokonalé protilátky mohou reagovat s látkami se strukturami podobnými analytu. (např. neškodný efedrin reaguje s antisérem proti amfetaminu/metamfetaminu)  I přes některé výhody se může stát, že protilátka bude reagovat i s látkou, proti níž není určena, což občas vede k falešně pozitivním výsledkům, a proto se imunoassay používá jen jako přibližná metoda k odlišení vzorků. Její výhodou je její snadná automatizace, takže je možné současně analyzovat desítky či stovky vzorků.

Imunoassay je metoda podobná chromatografii na tenké vrstvě, ale podstatně přesnější. Tato metoda je založena na imunologické reakci antigenu (analyt) s protilátkou (činidlo). V podstatě jde o sledování základní imunitní reakce proti zvolené droze nebo metabolitu, ale problém je, že drogy nebo metabolity imunitní reakci v organismu běžně nevyvolávají.


Popis.

Dospělý jedinec dorůstá až 250 cm délky a 110 cm výšky. Jeho tělo chrání tlustá kůže, porostlá krátkou jemnou černou a bílou srstí. Zatímco trup tapíra je bílý, hlava, krk a končetiny černé. Tvarem těla, pohybem a způsobem života se vzdáleně podobá praseti, přestože s ním není geneticky příbuzný. Z jeho velké zužující se hlavy se zužujícími se čelistmi zploštělých zubů přizpůsobených ke žvýkání tvrdé rostlinné potravy a malými, téměř chobůtkovitými ústy, vystupují nosní kosti, vytvářející oporu pro měkké části nosu. Do stran orientované velké černé oči a kratší, zašpičatělé uši, schopné registrovat zvuky nezávisle na sobě, mu poskytují informace o případném nebezpečí v jeho okolí.  Na zadních nohou mají 3 prsty, z nichž největší je prostřední, na předních pak 4 prsty, na třetím, nejvyvinutějším z nichž je nejlépe patrné kopýtko.  Na rozdíl od tapíra jihoamerického má tapír indický protáhlejší čenich, na průřezu je tvarovaný podobně jako sloní chobot.

Způsob života.

Tapír čabrakový je býložravec s noční aktivitou. Přes den hledá stín pod porostem keřů a menších stromů, za potravou vyráží až navečer. Tapír žije v menších stádech, můžeme však narazit i na samotáře. Jeho typickým a původním prostředím jsou subtropické a tropické pralesy, přizpůsobil se ale i na savany porostlé řídkou vyšší vegetací. Tapír čabrakový se vyskytuje v Malajsku, na Sumatře a v Thajsku. Téměř vždy se ale vyskytuje v dosahu vody, v níž dokáží v případě nutnosti výborně plavat. Ve svém teritoriu mají tapíři vyšlapané cesty, po nichž jsou za potravou schopni putovat až do svahů hor. Živí se rostlinnou potravou, skládajících se z listí většinou zemědělských plodin a bylinných výhonků.

Rozmnožování.

Po oplodnění jsou samice tapíra 390 až 395 dnů březí. V jednom vrhu přivedou na svět jedno, výjimečně dvě mláďata. Ta jsou od narození černobíle pruhovaná a velice hravá. Jejich jídelníček, zpočátku tvořený mateřským mlékem postupně přechází na jejich přirozenou bylinnou stravu. V době jejich největší zranitelnosti ztrácí jejich matka bázlivost a je schopná je ochránit i před většími šelmami.

Objevení.

Zatímco americké tapíry objevili evropští cestovatelé již v 16. století, musel si tapír čabrakový na objevení počkat do 19. století. Číňané a Malajci ho však znali daleko dříve, již před naším letopočtem. Ve staré čínské literatuře je nazýván "me". Evropská věda však těmto zprávám nevěnovala pozornost. Vědci 18. a počátku 19. století, např. Georges Cuvier, měli tapíry natolik spojené s Jižní Amerikou, že možnost existence asijských tapírů přímo popírali. Roku 1817 britský přírodovědec a guvernér Singapuru sir Thomas Stamford Raffles na Sumatře získal tapíří kůži. Jeho spolupracovníci Pierre-Médard Diard a Alfred Duvaucel ji však spolu s dalšími odcizenými přírodninami poslali lodí do Francie. Tam pak zoolog Anselme Gaëtan Desmarest tapíra čabrakového popsal. Raffles zatím krádež odhalil a podnikavé Francouze nechal deportovat, ale prvenství ve vědeckém popisu tapíra čabrakového již nezískal.

Chov v zoo.

V evropských zoologických zahradách lze spatřit tohoto tapíra málokdy, jen ve 24 zařízeních. Jeho počty dosahují kolem 50 jedinců (51 ks: 29 samců a 21 samic v roce 2016).  V Česku v současné době (březen 2018) tapíra čabrakového chová Zoo Praha (aktuální chov od 2010, odchov 2015), Zoo Zlín (dříve 1978–1984, první odchov 1981; aktuální chov od srpna 2013, odchov 2016) a také Zoo Ústí nad Labem (od května roku 2016).  V Česku byl dříve k vidění např. v Zoo Liberec(chován v letech 1970–1976), Zoo Dvůr Králové n.L. (1972–1980) a v Zoo Ostrava (1974–1992). Ve Dvoře Králové i Ostravě došlo k odchovu.

Chov v Zoo Praha.

Historicky první tapír čabrakový přišel do pražské zoo v roce 1967 ze zoo v bavorském Norimberku. Byla jím samice Isolda, běžně nazývaná taky jako Šosina. V roce 1973 přicestoval ze Stuttgartu samec Béďa. Roku 1976 se narodilo mládě, které ale ještě téhož dne uhynulo. Chov byl přerušen v roce 1994 úhynem samce Bédi. V moderní historii Zoo Praha jsou tapíři čabrakoví chováni od roku 2010, kdy přišel sourozenecký pár samice Indah a samec Vasan ze skotské Zoo Edinburgh. V dubnu 2011 dosavadního samce vystřídal nepříbuzný Niko z Norimberka (narozen 1996 v Tierparku Berlin), čímž mohly začít snahy o rozmnožení druhu. Úspěch se dostavil 15. 10. 2015, kdy se narodilo první mládě, které se podařilo odchovat. Samec dostal jméno Budak Puntja, jednoduše zkráceně zvaný Punťa. V březnu 2018 odcestoval do Zoo Taipei na Tchaj-wanu, kde dostal jméno Moke.  V neděli 19. 4. 2020, v době uzavření zoo z důvodu epidemie koronaviru, se narodilo historicky druhé mládě tapíra čabrakového v historii Zoo Praha. Jde opět o samce. Po narození tohoto mláděte kurátor Pavel Brandl uvedl, že ročně se v evropských zoo narodí jen asi čtyři mláďata. Těsně před opětovným otevřením zoo dne 27. 4. 2020 byl mladý sameček pokřtěn jako Morse, a to v upomínku toho, že právě na tento den připadá jak Den Morseovy abecedy, tak Světový den tapírů.  Původně žila první samice Isolda v místech, kde se dnes v horní části zoo nachází pavilon hrochů. Po vybudování pavilonu velkých savců ve spodní části areálu se přestěhovala a veškerá zvířata tohoto druhu se již nacházela tam. Současná expozice je umístěna v expozičním celku Vodní svět a opičí ostrovy u jižního vstupu.

Tapír čabrakový ("Tapirus indicus"), někdy též tapír indický, je savec patřící do řádu lichokopytníků, čeledi tapírovitých. Na rozdíl od svých příbuzných, obývajících Latinskou Ameriku, žije v Jihovýchodní Asii.


Dětství.

Edmund se narodil v Londýně. Byl mladším bratrem Eduarda I., Markéty Anglické a Beatrix Anglické, a starším bratrem Kateřiny Anglické.  V roce 1255 mu bylo uděleno Sicilské království a Apulie, jménem papeže Inocence IV. Na oplátku se jeho otec zavázal zaplatit papežství 135 541 marek a slíbil, že povede válku proti Manfrédovi Sicilskému, aby království uvolnil. Po Inocencově smrti, nový papež Alexandr IV. potvrdil Edmundovo udělení. Jindřichovi baroni odmítli přispět na to, čemu říkali "sicilský podnik" a nakonec byl Jindřich schopný zaplatit pouze 60 000 marek. Steven Runciman říká, že udělení království papež Alexandr IV. zrušil dne 16. prosince 1258. Baines a Harland však uvádějí, že k tomu došlo až roku 1263 papežem Urbanem IV. Edmund se tedy zřekl sicilského království.

Život.

Edmund nicméně brzy, 25. října 1265, získal významné majetky a hodnosti, brzy potom, co propadly Šimonovi z Montfortu, přijal tedy hrabství Leicester a později Lancaster. Také získal tituly a majetky pána z Ferrers, které zahrnovaly hrabství Derby, a hrad Hinckley.  V roce 1267 mu bylo uděleno hrabství Builth Wells v opozici vůči tehdejšímu držiteli, Llywelynovi ap Gruffyddovi (poslední princ nezávislého Walesu). Aby mu pomohl dobýt zemi, byla mu poskytnuta panství staršího bratra, Trilateral of Skenfrith, Grosmont a White Castle společně s Monmouthem. Po občanské válce v roce 1267, byl jmenován šerifem z Lancashire. Jindřich III. v roce 1267 udělal ze svého druhého syna hraběte z Leicesteru, a udělil mu čest a výsady tohoto města. Následující rok se stal konstáblem hradu Leicester, královského majetku ve jménu krále. Od této chvíle měl Edmund pověst nemilosrdného a zuřivého válečníka, ale nebyl v Anglii během bojů s Montfortem.  V roce 1271 doprovázel svého staršího bratra Eduarda na devátou křížovou výpravu do Palestiny. Někteří historici, včetně autorů Encyclopædia Britannica, tvrdí, že právě tak Edmund získal svou přezdívku "Crouchback".  Edmund zůstal loajální ke svému bratrovi, Eduardovi, který potvrdil Charter grants z roku 1265, 1267, 1268–9, v listině Inspeximus v roce 1284. Edmund častopůsobil jako vyslanec v zahraničí. v roce 1291, byl guvernérem Ponthieu, ve jménu své druhé manželky, Blanky z Artois.  Na zpáteční cestě z křížové výpravy roku 1271–2 zvelebil hrad Grosmont a učinil ho svým domovem. Právě tam se v roce 1281 zřejmě narodil jeho syn Jindřich.

Rodina.

Edmund se poprvé oženil 8. dubna 1269 s Avelin de Forz, dcerou Viléma de Forz, 4. hraběte z Albemarle a Isabely de Fortibus, hraběnky z Devonu. Zemřela pouhé 4 roky po svatbě, ve věku 15 let, a byla pochována ve Westminsterském opatství. Pár neměl žádné děti, i když některé zdroje se domnívají, že mohla zemřít po porodu nebo krátce po potratu.  Podruhé se oženil 3. února 1276 v Paříži s Blankou z Artois, vdovou po Jindřichovi I. Navarrském, dcerou Roberta I. z Artois a Matyldy Brabantské. S Blankou měl tři děti:

Edmund z Lancasteru (16. leden 1245 – 5. červen 1296), člen rodu Plantagenetů, druhý přeživší syn Jindřicha III. Plantageneta a Eleonory Provensálské. V dětství si dělal nároky na Sicilské království, ale nikdy tam nevládl. V roce 1265 mu byly poskytnuty všechny pozemky Šimona z Montfortu a od roku 1267 byl hrabětem z Leicesteru. V témže roce také začal vládnout v Lancashire, ale do roku 1276 nebyl hrabětem z Lancasteru. V letech 1276 až 1284 řídil Champagne a Brie se svou druhou manželkou, Blankou z Artois, ve jménu její dcery Jany. Jeho přezdívka, "Crouchback", odkazuje na jeho účast na Deváté křížové výpravě.


Důvody.

Náročnost statické analýzy vykonávané danými nástroji se liší od těch, které berou v úvahu pouze chování jednotlivých deklarací a definicí, a těch, které obsahují kompletní zdrojový kód programu. Informace získané z analýzy daného programu mohou být různé od zdůraznění možných chyb v kódu až po metody, které matematicky vyjadřují vlastnosti týkající se daného programu.  Softwarová metrika a reverzní inženýrství mohou být popsány jako jedny z možných forem softwarové analýzy. Softwarová metrika a statická analýza jsou společně použity zejména při tvorbě vestavěných (embedded) systémů, definující tzv. kvalitu softwarových cílů. Nárůst komerčního použití statické analýzy nastal z důvodů potřeby ověření vlastností programů používaných v počítačových systémech, které jsou z hlediska počítačové bezpečnosti zranitelné. Například následující průmyslová odvětví používají statickou analýzu kódu jako prostředek ke zlepšení kvality stále náročnějších a složitějších programů. Studie provedená VDC Research z roku 2012 říká, že v současné době 28,7% embedded software inženýrů využívá nástrojů pro statickou analýzu a 39,7% očekávají jejich použití během dvou let.

Druhy nástrojů.

OMG (Object Management Group) nedávno zveřejnila studii týkající se typů softwarových analýz potřebných pro měření a hodnocení kvality softwaru. Tento dokument "How to Deliver Resilient, Secure, Efficient, and Easily Changed IT Systems in Line with CISQ REcommendations" popisuje čtyři úrovně softwarové analýzy.

Formální metody.

Formální metody označují termín používaný v analýze softwaru (a počítačového hardwaru), jejichž výsledky jsou získány pomocí složitých matematických operací. Tyto matematické techniky zahrnují metody jako například denotační sémantika, axiomatická sémantika, abstraktní interpretace a jiné. Ale ani těmito technikami nelze vždy najít všechny možné běhové (run-time) chyby: neexistuje žádný mechanismus, který vždy pravdivě zodpoví, zda libovolný program může nebo nemusí vykazovat běhové chyby.

Statická analýza kódu je sada metod pro analýzu počítačových programů, které jsou aplikovány bez jejich spuštění (softwarová analýza, která je aplikována na spuštěné programy se nazývá dynamická softwarová analýza). V nejběžnějších případech je analýza prováděna na nějaké verzi zdrojových kódů, nebo formě objektových kódů. Termín analýza programů je většinou spojen s nástroji pro automatickou analýzu, nebo s lidskou analýzou, která se nazývá program comprehension (pochopení programu) nebo posouzení kódu (code review).


Historie.

DETAIL se poprvé objevil roku 1961. V roce 2008 se časopis publikuje ve 48. ročníku v deseti vydáních. Od roku 2009 se náklad zvedne o 2 exempláře na 12 časopisů ročně.

Stručná charakteristika.

DETAIL je mezinárodní odborný časopis pro architekty, stavební inženýry, stavební úřady a stavitele. Název časopisu by měl charakterizovat jeho obsah, který zahrnuje dokumentace a informace o stavebních objektech všech kategorií. Těžištěm je poukazování na konstrukční a architektonické souvislosti. DETAIL se skládá z pěti rubrik: diskuze, zprávy, dokumentace, technika a produkty a představuje zdroj informací pro projektantské a architektonické kanceláře. Dvě dodatečná vydání DETAIL Koncept vrhají světlo vedle návrhářských nápadů na celý plánovací a stavební proces výjimečných staveb.

Obsah.

Časopis obsahuje reportáže a aktuální zprávy, odborné diskuze a speciální referáty, objektovou dokumentaci k budovám a místnostem s obrázky, výkresy a vysvětleními, technické novinky, informace k produktům ohledně stavitelství, nástavbové techniky a vnitřního vybavení také zčásti s obrázky, jakož i informace o různých akcích a příspěvky ke stavebnímu právu a stavební fyzice.  Každé číslo se koncentruje na jedno speciální konstrukční téma, které je představováno aktuálními příklady z domova i zahraničí. Vybrané projekty znázorňují spektrum tématu a tvoří spolu se svou dokumentací jádro příslušného vydání. Úvodní diskuze se tematicky shoduje s rozhovory, kritickými připomínkami a retrospektivami tématu čísla. Navazující technické informace prohlubují téma pomocí odborných příspěvků a uzavírají příspěvek informacemi o produktu.

Tematické obsahy pro rok 2008.

Klíčová témata pro rok 2008 jsou:

Periodicita.

Vydává se 10× ročně a je dodáván do více než 80 zemí jako dvojjazyčné německo-anglické vydání. Vedle mezinárodního vydání lze časopis obdržet také jako čistě anglickou publikaci 6× ročně. U zásilek do zahraničí se k nejdůležitějším článkům přikládá překlad do francouzštiny, ruštiny nebo italštiny. Od roku 2002 se ve Španělsku dodatečně distribuuje plně přeložené místní vydání. Termíny vydání: vždy v prvním týdnu měsíce, uzávěrka inzerátů: 6 týdnů před vydáním, podklady pro tisk: 5 týdnů před vydáním.

Náklad.

Tiskový náklad německého vydání obnáší 38 844 exemplářů, skutečné rozšířené vydání obnáší v ročním průměru (IVW 3/06 až 2/07) 33 076 exemplářů. 12 000 anglické, 10 000 španělské, 6 000 čínsko-anglické a 10 000 japonské vydání. (Údaje nakladatelství 01/2007)

Čtenáři.

Mezi čtenáře se řadí architektonické kanceláře, architektonické a stavební kanceláře, oddělení stavebního plánování v průmyslu, banky atd., oddělení plánování stavebních úřadů, stavební a developerské společnosti, podniky výškového stavitelství i odborné inženýrské kanceláře pro technické vybavení budov / statiku / a plánování nosných konstrukcí.

DETAIL International.

Časopis se čte ve více než 80 zemích a je vydáván v 3 různých jazycích.

Síť Detail Network.

Časopis Detail je součástí sítě Detail. Tato síť zahrnuje Detail X, Detail 360, Německý stavební katalog (DBK), Detail (časopis) a Detail Online. Slouží jako komunita, databáze, příručka a místo pro odborné informace v oblasti architektury a stavitelství.

Detail.de.

Architekti a stavební inženýři naleznou na architektonickém portálu DETAIL denně aktuální novinky k architektuře, tipy pro různé akce, informace ke stavebnímu právu a stavební fyzice i detailní konstrukční témata. Archiv obsahuje dříve vydané články časopisu DETAIL, které jsou k dispozici ke stažení. Každé pondělí nabízí část Job-Service nové aktuální nabídky zaměstnání v oboru stavitelství v Evropě. Tuto sekci lze předplatit a dostávat ve formě pravidelných zpráv, s inzeráty setříděnými podle charakteristiky zaměstnání. Prostřednictvím DETAIL Topics a DETAIL Plus jsou vám mimoto k dispozici dvě bezplatné platformy s odbornými informacemi k relevantním tématům plánování a úzce odborným tématům.

Detail.X.

Bezplatný internetový portál studentů architektury pro studenty architektury. Zde naleznou studenti stavebních věd kompaktní odborné znalosti i platformu pro vzájemnou výměnu a prezentaci svých projektů a zájmů. Redakční tematické obsahy pocházejí z architektonického magazínu DETAIL i od samotných uživatelů. Tímto způsobem vzniká obsáhlá databáze se základními znalostmi, vysokoškolskými skripty a odbornými znalostmi platformy DETAIL. Obzvláště fórum a integrovaný weblog přispívají k interaktivní komunikaci a výměně zkušeností. Profily vysokých škol společně se žebříčkem vysokých škol poskytují přehled vysokých škol pro studium architektury v německy mluvící oblasti.

DETAIL360°.

Architekti, odborní plánovači, architekti vnitřního vybavení, designéři a poradenské firmy mají na platformě DETAIL360° možnost samostatně vizuálně a popisně předat informace o své firmy a vlastních projektech. Úzce odborně zaměřená komunita nabízí platformu pro uzavření nových kontaktů nebo prohloubení vztahů s partnery a zákazníky. V květnu 2008 proběhla internacionalizace prostřednictvím platformy DETAIL360.com. Kanceláře zde mohou své projekty mezinárodně prezentovat v angličtině a tím nalézt partnery v globálním celosvětovém měřítku.

Německý stavební katalog.

Německý stavební katalog DETAIL je bezplatný vyhledávací nástroj pro informace o produktech z oblasti architektury a stavebních věd. Architekti zde naleznou produkty od více než 45 000 výrobců z Německa, Rakouska a Švýcarska. Získají tak přehled o všech dostupných stavebních produktech, kompaktní popisy firem i kontaktní údaje na firmy na trhu. Inteligentní vyhledávání zjednodušuje vyhledávání údajů relevantních pro plánování. Výrobky a služby jsou rozčleněny ve více než 2 000 klíčových slovech specifických pro jednotlivé produkty. Jako část sítě DETAIL Network je Německý stavební katalog databází pro podporu architektů při volbě vhodných produktů pro vlastní projekty.

DETAIL je mezinárodní odborný časopis pro architekturu a stavební detaily nakladatelství Detail. V každém čísle se pojednává o konkrétním tématu týkajícím se stavitelství (např. stavění pomocí betonu, střešní nosné konstrukce, sanace atd.). Přitom stojí v popředí kvalita konstrukčního detailu. Výkresy se srovnatelnými měřítky a fotografiemi znázorňují aktuální příklady z domova i zahraničí. Hlavním tématem je znázornění nových stavebních děl prostřednictvím fotografií, textů a stavebních výkresů. Cílovou skupinou jsou především architekti, stavební inženýři a další stavební odborníci.


Vnuk Viléma Dobyvatele.

Theobald se narodil jako mladší syn hraběte Štěpána II. z Blois a Adély, dcery Viléma Dobyvatele. Hrabě Štěpán byl jedním z vůdců první křížové výpravy až do svého selhání při obléhání Antiochie roku 1098. Po návratu do vlasti, kde sklidil kupu výčitek, se přidal k nové kruciátě, která se mu stala osudnou. Adéla se po manželově smrti věnovala správě panství a výchově svých dětí. Prvorozeného Viléma kvůli postižení nechala zbavit dědických práv a dědicem kontinentálních panství se stal Theobald, od roku 1103 vychovávaný bezdětným strýcem Hugem, jehož se měl stát dědicem.  Roku 1107 byl mladý hrabě pasován na rytíře a o rok později se začal bouřit proti Kapetovcům v tzv. "Vzpouře mladých baronů". Stal se spojencem anglického krále Jindřicha "Beauclerca". Roku 1112 se podílel na porážce Ludvíka VI. u Toury. Po tragickém utopení prince Viléma roku 1120 se stal mužem, jenž měl nejblíže k anglickému trůnu.  Roku 1124 Ludvík VI. shromáždil pod korouhví ze Saint-Denis veliké vojsko na obranu Francie před invazí Jindřicha "Beauclerca" a jeho spojence a zetě německého císaře Jindřicha V.  Oddíly dorazily téměř od všech vazalů severní Francie a mezi obránci království byl i přes vlastní probíhající spor s králem také Theobald s jezdci a jeho strýc Hugo ze Champagne. Armáda se sešla u Remeše a z plánované invaze sešlo.  O rok později hrabě Hugo, čerstvý příslušník templářského řádu převedl na Theobalda, jako svého synovce hrabství Champagne a odešel do Svaté země. Theobald se tak díky držení dvou hrabství stal nejmocnějším z kapetovských leníků. V říjnu 1127 věnoval templářům majetek v Barbonne. V lednu 1129 se zúčastnil koncilu v Troyes, kde byl templářský řád oficiálně uznán. V letech 1132–1133 stále bojoval s Ludvíkem VI., před královou smrtí se však oba protivníci smířili.  Roku 1135 během války se svým zetěm Geoffreyem z Anjou zemřel Jindřich "Beauclerc" a na anglický trůn mohl vznést nárok jako nejstarší synovec i Theobald. Nenadálé situace však využil jeho bratr Štěpán a jeho kandidaturu podpořil i francouzský král.

Spor s Ludvíkem VII..

Vztah s mladým francouzským králem Ludvíkem VII. se zhoršil kvůli obsazení arcibiskupského místa v Bourges. Poté králův senešal Rudolf z Vermandois zapudil svou ženu Eleonoru, Theobaldovu sestru, a došlo k dalšímu sporu s králem, protože nová Rudolfova žena Petronila byla jeho švagrovou. Hrabě hájil rodinný majetek i čest a u papežského dvora žádal spravedlnost. Spor trval šest let a zapletl se do něj i Bernard z Clairvaux, který bránil svého dobrodince hraběte Theobalda. Papežský legát na koncilu v Lagny prohlásil první manželství Rudolfa z Vermandois za stále platné a nad novomanžely vyhlásil interdikt. Tři křivopřísežní biskupové byli suspendováni. Ludvík VII. pod záminkou prosazení nároku Huga, neuznaného syna Huga ze Champagne, vojensky udeřil na Champagne a při dobývání Vitry-sur-Marne uhořelo v místním kostele přes tisíc lidí, kteří tam hledali úkryt. Krále otřeseného svatokrádeží poté k rozumu přivedl opat Suger a Bernard z Clairvaux. Roku 1143 uzavřeli ve Vitry oba protivníci mír, ale hrabě se vzápětí spojil s flanderským hrabětem.  Roku 1148 v Remeši došlo ke konsistoři, které se zúčastnila i zapuzená choť s příbuzenstvem. Eleonora z Blois však pravila, že zpět muže, "jehož duše jí byla uloupena", nechce. Po svědectví druhé strany bylo manželství rozvedeno a pak vyšlo najevo, že Rudolf z Vermandois vyjádření své bývalé ženy již předem „zaplatil“ vrácením jejího věna Theobaldovi z Blois, což pobouřilo všechny přítomné.

Soukromý život.

Hrabě se roku 1123 oženil s Matyldou, dcerou korutanského vévody Engelberta. Ze sňatku se narodilo početné legitimní potomstvo a ze vztahu s neznámou milenkou syn Hugo.  Theobald z Blois byl vzpurným vazalem, celý život bojoval s kapetovskými králi, podporoval cisterciácký řád, především kláštery Clairvaux, Pontigny a Trois-Fontaines. Společně s manželkou založil roku 1151 klášter Pommeraie.  Byl velkým přítelem Bernarda z Clairvaux. Zemřel v lednu 1152 a byl pohřben pod porfyrovým náhrobkem v klášterním kostele Lagny-sur-Marne. Champagne zdědil syn Jindřich, Blois syn Theobald a Sancerre Štěpán.

Theobald IV. z Blois zvaný "Veliký" ( "Thibaut de Blois" nebo "Thibaut le Grand", 1090/1095 – 10. ledna 1152, Lagny-sur-Marne) byl hrabě z Blois, Chartres, Meaux, Châteaudun, Sancerre, Champagne a Troyes, bratr anglického krále Štěpána.


Historie.

Antika a středověk.

Jen velmi málo je známo o dějinách pevnosti předcházejících jejímu dobytí křižáky roku 1139, ačkoliv historikové předpokládají, že jejích sedm set metrů výšky dělalo z této pozice strategický bod již od biblických a římských časů a že již tehdy na tomto místě existovala stavba.  Poté, co se jeruzalémská vojska krále Fulka z Anjou pevnosti zmocnila, byla pozice předána do rukou křižáckým pánům ze Sidonu. Roku 1189 Beufort začal obléhat sultán Saladin, zatímco obráncům velel Reginald ze Sidonu, který se pokoušel využívat různé lsti, aby oddálil porážku. Roku 1190 však hrad padl muslimům do rukou. O padesát let později, roku 1240, křesťané Beaufort znovu dobyli a vnuk Reginalda ze Sidonu, Julien de Grenier ji roku 1260 odprodal templářským rytířům. V roce 1268 ji znovu dobyli muslimové, vedení mamlúckým sultánem Bajbarsem, a ti ji drželi v následujících několika staletích.

Moderní dějiny.

V 17. století libanonský princ Fakhr-al-Dín II. převzal nad Beufortem kontrolu a zahrnul hrad do sítě svých opěrných bodů. Princ Fakhr-al-Dín II. byl však poražen osmanskými Turky, kteří následně zničili horní části hradu. Oblast byla ovládána místními feudálními rody až do roku 1769.  Roku 1792 pevnost oblehl guvernér Akry, dobyl ji a zničil zbytky jejího opevnění. Zemětřesení v roce 1837 zničilo další části hradu. V té době již jeho zbytky sloužily místním lidem jako kamenolom a útočiště pro jejich ovce.  Opravy této památky započaly již za francouzského mandátu v Libanonu roku 1920 a pokračovaly i po získání nezávislosti Libanonu roku 1943. Strategická pozice pevnosti, jejíž vrchol dovoluje pohled na jižní Libanon a severní Izrael způsobila, že Beaufort sehrál úlohu v několika různých válečných konfliktech druhé poloviny 20. století.  Od roku 1976, během Libanonské občanské války byl hrad v rukou Organizace pro osvobození Palestiny, která polohu pevnosti využila k odpalování raket na severoizraelské území. V letech 1976-1980 útočily na pozice Palestinců v Beufortu mnohokrát izraelské ozbrojené síly.  Dne 6. června 1982 izraelská armáda zahájila operaci "Mír pro Galileu" a vtrhla do Libanonu. Beufort byl těžce ostřelován předtím, než jej 7. června dobyly izraelské jednotky. V letech 1982 až 2000 byl hrad Beufort a přilehlé okolí obsazeno izraelskou armádou a hrad samotný byl používán jako pozorovací stanoviště. Oblast byla Izraelci opevněna bunkry a betonovými opěrnými body, které se staly mnohokrát terčem útoku ze strany Hizballáhu.  V květnu 2000 Izraelci evakuovali oblast jižního Libanonu. Opustili pozici v Beaufortu a své opěrné body za sebou zničili, aby nemohly posloužit Hizballáhu. Při ústupu Izraelci zničili také část historického opevnění Beaufortu.

Beaufort či též Belfort (arabsky, hebrejsky ) je křižácká pevnost v Nabathijském gubernáru v jižním Libanonu, přibližně jeden kilometr od vesnice Arnoun. Jméno "„bel fort“", či "„beau fort“" (francouzsky "„krásná pevnost“") bylo hradu dáno křižáky, kteří jej ve 12. století kontrolovali. Jeho arabský název znamená "„hrad na vysoké skále“".


Skupiny makrolidů.

Ketolidy.

Ketolidy jsou novou třídou antibiotik, které jsou strukturálně příbuzné s makrolidy. Mohou být využity u těch zánětů dýchacích cest, kde je bakteriální původce vůči makrolidům rezistentní. Jejich vyšší efektivita je podmíněna tím, že ke svému navázání v ribozomální podjednotce využívají dvě vazebná místa. Ještě novější fluoroketolidy využívají ke svému účinku dokonce tři vazebná místa.  Mezi ketolidy náleží:

Neantibiotické makrolidy.

Sem řadíme hlavně imunosupresiva tacrolimus, pimecrolimus a sirolimus, jejichž aktivita je příbuzná cyklosporinu.

Toxické makrolidy.

Celou škálu toxických makrolidů produkují některé bakterie, a to v podobě tzv mykolaktonů

Využití makrolidů.

Makrolidová antibiotika jsou užívána k léčbě infekcí způsobených grampozitivními bakteriemi jako jsou např. "Streptococcus pneumoniae" a "Haemophilus influenzae", které bývají častými původci zánětů dýchacích cest a měkkých tkání. K dalším kmenům bakterií citlivých na makrolidy řadíme beta-hemolytické streptokoky, pneumokoky, stafylokoky a enterokoky. Podobně jako penicilin mohou být makrolidy rovněž efektivní v léčbě nemocí způsobených původci jako jsou "Legionella pneumophila", různá mykoplasmata, mykobakterie, některé rickettsie a Chlamydia (bacterium).  Vzhledem k tomu, že antibakteriální spektrum je jen o trochu širší než u penicilinů, uplatňují se makrolidy jako náhrada v případě alergie na penicilinová antibiotika.  Ve veterinární péči je užití makrolidů velmi omezené zejména u koní a králíků (obecně nepřežvýkavých býložravců), protože makrolidy v jejich trávícím ústrojí mohou vyvolat nebezpečné metabolické reakce. Makrolidy lze využít pouze u hříbat mladších než jeden rok, a to pouze pod přímým veterinárním dozorem při podávání.

Mechanismus účinku.

Antibiotický účinek.

Makrolidy se obecně řadí typem svého účinku mezi inhibitory proteosyntézy. Jejich zásah je dán narušením procesů translace, která probíhá v ribozomální podjednotce 50S tím, že se makrolid reverzibilně naváže na P místo (P = peptidylové), čímž zabrání zahájení tvorby elongace primární struktury bílkoviny. V místě P ribozomu totiž dochází k setkání tRNA, která nese aminokyselinu methionin s příslušným kodonem (AUG) pro methionin, kterým vždy prvotní vyráběná bílkovina začíná. Navíc makrolidy zabraňují skládání (zapojování) jednotlivých aminokyselin do výsledného peptidu, protože ovlivňují funkci ribozomálního enzymu (ribozymu) nazvaného peptidyltransferáza, což je stejné jako u chloramfenikolu. Na rozdíl od makrolidů ale chloramfenikoly nevykazují sterický (prostorově-vazebný) efekt na zmiňované P-místo.. Další možný mechanismus makrolidů může spočívat v předčasném odloučení peptidyl-tRNA z ribozomu.  Farmakokinetika zejména novějších makrolidů (azithromycin, klarithromycin) posiluje terapeutický efekt tak, že se váží na makrofágy, skrze něž jsou neseny do zasažených (infikovaných) tkání, kde se hromadí.

Imunomodulační účinky.

Difuzní panbronchiolitida.

Makrolidová antibiotika (erythromycin, klarithromycin a roxithromycin) vykázala imunomodulační účinek v dlouhodobé (long-term) léčbě difuzní panbronchiolitidy, což je onemocnění postihující především asiaty, které se vyznačuje rozsáhlým (difuzním) zánětlivým zasažením plicních průdušinek (průdušinka = bronchiolus) Imunomodulační efekt je nepřímo prokazatelný tak, že v dlouhodobé terapii se uplatňují nízké dávky, které nemohou vykázat přímý antibiotický efekt. Dlouhodobá makrolidová léčba tohoto onemocnění omezuje zánětlivé procesy (potlačení množení granulocytů, lymfocytů a sekretů) v dýchacích cestách. Tyto protizánětlivé na imunomodulaci založené procesy jsou přítomné i v případě, kdy dominantním původcem chronického zánětu je na makrolidy rezistentní "Pseudomonas aeruginosa".

Rezistence.

Nejčastějším mechanismem rezistence je posttranskripční metylace 23S bakteriálního ribozomu (viz rRNA). Zprostředkování rezistence může být jak přenosem skrze plazmid tak chromozomálně (mutace). Výsledkem této metylace je zkřížená rezistence na makrolidy, linkosamidy a streptograminy. K ostatním (v případě makrolidů méně se vyskytujícím) typům získané rezistence náleží a) inaktivace léčiva jeho enzymatickým rozkladem (esterázy, kinázy); b) aktivní, na ATP závislé vypuzování (efflux) transportních bílkovin, se kterými odchází příslušné léčivo mimo bakterii.

Vedlejší účinky.

V roce 2008 upozornil časopis "British Medical Journal" na riziko vzniku myopatie při kombinování makrolidových antibiotik spolu se statinovými léčivy (určenými pro snižování hladiny cholesterolu). Je to způsobeno tím, že makrolidy brzdí enzymatický systém tzv. cytochrom P450 zejména (CYP3A4), který je důležitý pro jaterní metabolismus statinů, čímž dochází k jejich akumulaci v organismu. Makrolidy jako jsou erytromycin a klarithromycin mohou vzácně způsobit prodloužení srdečního komorového intervalu QT, který může vyvrcholit až do rizika fibrilace (míhání) srdečních komor spojeného se syndromem nazvaným torsade de pointes (vysl. "torsad d’puant"). Jiným vedlejším účinkem je nevolnost (nauzea) spojená s hromaděním žlučových produktů léčiva v enterohepatálním oběhu (opětovné vstřebávání léčiva z jater). U dětí může při užívaní erytromycinu dojít k zúžení (stenóze) vrátníku (tzv. pylorostenóza).

Makrolidy jsou skupinou léčiv, převážně antibiotik, jejichž aktivita je založena na přítomnosti makrocyklického laktonového kruhu (prstenu), který je svázan s jedním či více deoxidovaných sacharidů (obvykle desosamin → CHNO3 a kladinóza → CHO). Laktonový kruh má obvykle 14-, 15- nebo 16 členů. Makrolidy náleží mezi přírodní produkty nazývané polyketidy.


Život.

Mládí.

Joseph Vacher se narodil jako syn negramotného sedláka. Byl poslán do katolické školy, aby se zde naučil poslušnosti. Za pár týdnů však odešel, zřejmě kvůli obtěžování spolužáků. Utekl do Grenoblu, kde si přivydělával jako pomocník v kuchyni. To, co vydělal, však často utratil za prostitutky.  Od jedné z nich se však nakazil syfilidou a v Lyonu mu musela být odstraněna část varlat. Vacher od té doby trpěl depresemi a pocity méněcennosti.  Svou první oběť zabil Vacher v roce 1884, kdy znásilnil a uškrtil desetiletého kluka. V roce 1890 se přihlásil do francouzské armády a byl odveden do Besançonu.

Voják.

Nadřízenými byl popisován jako duševně nevyrovnaný a měl příznaky výbušné osobnosti. Když nebyl Vacher povýšen, cítil se nedoceněn a podřízl si krk, dokázal však přežít.  Tehdy se zamiloval do služky Louise Barrandové, ale když ji roku 1893 požádal o ruku, Louise se mu do obličeje vysmála. Vacher v záchvatu vzteku vytáhl pistoli a čtyřikrát na ni vystřelil. Když se sesula k zemi, vpálil si Vacher kulku do tváře avšak nábojnice byla nekvalitní a tak přežil, kulka mu však zůstala v hlavě. Trvale mu způsobila paralýzu pravé strany obličeje a poškození pravého oka. Zčásti také ohluchl na pravé ucho. Tento handicap poté vždy zakrýval čepicí z králičí kožešiny.  Vacher byl po incidentu propuštěn z armády a byl odvezen do psychiatrické léčebny v Dole. Několikrát se odtud pokusil utéct. Byly mu diagnostikovány paranoia a halucinace. Po roce byl propuštěn a vydal se na dráhu sériového vraha.

Sériový vrah.

V letech 1894 - 1897 Vacher zavraždil a znetvořil nejméně 11 lidí (jednu ženu, pět dívek a pět dospívajících chlapců). Mnozí z nich byli pastýři, kteří pásli své stádo v izolovaných oblastech. Oběti Vacher podřízl, vykuchal a znásilnil. Vacher byl pobuda, bezcílně bloudil pěšky od města k městu, od Normandie až po Provence a přežíval tak, že žebral nebo pracoval jako nádeník. Když ho to na nějakém místě přestalo bavit, odešel jinam. Za den ušel poměrně velkou trasu 96 kilometrů.  V roce 1897 napadl Vacher ženu v Ardèche. Bránila se a její křik upozornil jejího manžela a syna, kteří Vachera zmlátili a odvedli na policii. Lidé tušili, že Vacher je hledaným rozparovačem, důkazy však chyběly.

Soud a poprava.

Jednoho dne se však ke svým zločinům přiznal. Prohlašoval, že je duševně nemocný, protože ho v osmi letech kousl pes se vzteklinou (ve skutečnosti nebyl vůbec pokousán, jen ho pes olízl), nebo že jeho povahu deformovaly léky od kořenářky. Prohlašoval také, že je vyvolený bohem, podobně jako Johanka z Arku, a měl lidi učit pochopit pravý smysl víry.  Byl však uznán příčetným i vinným a 28. října 1898 byl odsouzen k trestu smrti. Na Silvestra 31. prosince 1898 byl Vacher gilotinován. Když vyšel na dvůr věznice, zarazil se a odmítl jít dál. Kat ho musel ke gilotině doslova přitáhnout.

V populární kultuře.

V roce 1976 natočil francouzský režisér Bertrand Tavernier film nazvaný "Le juge et l'assassin" (Soudce a vrah), který byl inspirován Vacherovým osudem. Vraha hrál Michel Galabru a ve filmu se jmenoval Joseph Bouvier (ve francouzštině znamená Bouvier a Vacher to samé - pastevec).

Joseph Vacher (16. listopadu 1869 - 31. prosince 1898), známý pod přezdívkou "Francouzský rozparovač", byl francouzský sériový vrah, nekrofil a vysloužilý voják. Jeho zločiny sice zastínil jiný vrah Jack Rozparovač, jejich modus operandi však byla podstatě stejná.


Životopis.

Narodil ve španělském městě Sanchidrián kolem roku 1548 jako sedmé dítě Francisca Luise de Victoria a Franciscy Suárez de la Concha. Když 29. srpna 1557 jeho otec předčasně zemřel, bylo mu teprve devět let. Rodina nežila v bídě díky nejstaršímu Tomásovu bratrovi, který finančně vypomáhal ovdovělé matce výnosy ze zděděného majetku jejich podnikavého dědečka. Kolem roku 1558 se stal Tomás Luis zpěvákem ve sboru ávilské katedrály. Ihned po svém nástupu se mohl skladatel konfrontovat s jednou z nejvýznamnějších hudebních osobností tehdejšího Španělska, Gerónimo de Espinar, který tehdy působil v Ávile jako ředitel katedrálního kůru. Podle dochovaných kapitulních akt vyučoval sboristy kontrapunktu a harmonii, některé také hře na varhany a dalším disciplínám. Avšak jen několik měsíců po Victoriově příchodu (21. října 1558) Espinar náhle umírá. Teprve v červnu roku 1559 se pro katedrálu podařilo nalézt odpovídající náhradu v osobě Bernardina de Ribera. Ten působil v Ávile až do roku 1563, kdy odchází do Toleda. Je téměř jisté, že to byl právě Ribera, který nesmazatelně ovlivnil hudební rozvoj a rozhled Tomáse Luise, a to jak množstvím vlastních skladeb, které byly v ávilské katedrále za jeho působení nepochybně provozovány, tak prováděním skladeb evropských mistrů, jejichž tvorba v omezené míře pronikla i do španělského prostředí.  Victoria však nebyl ovlivněn pouze studiem polyfonní sborové literatury a návazných teoretických disciplin. Již od raného věku se mu s největší pravděpodobností dostalo i výcviku ve hře na klávesové nástroje a především ve hře na varhany pod vedením katedrálních varhaníků. Ávila byla již v té době proslavena jejich skvělými schopnostmi a výkony. Nejznámějšími mistry královského nástroje zde byli především Damián de Bolea, Bernabé del Águila a především Antonio de Cabezón, jenž byl se svým hráčským uměním proslaven po celém Španělsku. Jeho žena, Luisa Núñez, pocházela z významné ávilské rodiny. Jejich dům byl od sídla Victoriů vzdálen jen několik set metrů. Cabezón působil v Ávile v letech 1538 – 1560. Existují však také dohady, že se mladý Victoria setkával nejen s hudebníky starší generace, ale také se svými vrstevníky. Pravděpodobně se znal a setkával s Bartolomé de Escobedo, který působil na papežském dvoře a byl spřízněn s rodinou de Victoriovy matky. Je možné, že právě od něj vzešel impuls započít studia v Římě.  Posledním a zřejmě nejdůležitějším faktorem, který nasměroval skladatelův život ke klasickému typu studia a přísně křesťanskému pohledu na svět, byl jeho vstup do nově založené ávilské jezuitské školy. Chlapecká škola sv. Jiljí se ve městě zdárně rozvíjela od roku 1554 a byla dle tehdejších dokladů vysoce hodnocena, především pro svůj ucelený výukový systém.

Působení v Římě.

Zlom ve Victoriově životě nastal zřejmě poté, co jeho hlas dokončil mutační proměnu a nemohl pokračovat ve zpěvu v katedrálním sboru. Pravděpodobně na doporučení učitelů ve škole sv. Jiljí byl poslán do Říma, aby zde studoval na jezuitském kolegiu. Toto Collegium Germanicum bylo založeno 1540 jezuitou Ignácem z Loyoly. Přicházeli sem studenti z celé Evropy, ale především z německy mluvících zemí. Ti se po ukončení svého pobytu v Římě vraceli jako kněží do svých domovů, kde kladně působili při modernizaci církevních zvyklostí, liturgie a především hudby. Ta se na Collegiu stala pro studenty součástí každodenní práce a povinností. Jen v kostele sv. Apolináře, který sloužil potřebám Collegia, bylo v dobách největšího hudebního rozmachu ročně slouženo až 200 mší, na kterých různými způsoby participovali studenti, ať již jako hudebníci nebo (kon)celebranti. Dle zakládací listiny mohli být do Collegia přijímáni jen studenti ve věku mezi patnácti a jednadvaceti lety. V době, kdy na kolej přichází mladý Victoria, existovaly na koleji dva typy studentů – malá skupina německy mluvících studentů připravujících se na misionářskou a kazatelskou dráhu, a skupina tzv. "convittori", tedy neněmeckých studentů, kteří si svá studia platili. Sem patřil i Victoria. Průměrný celkový počet žáků se pohyboval přibližně kolem dvou set.  Kolegium také mělo několik mecenášů a podporovatelů. K nejvýznamnějším patří především augsburský arcibiskup Otto von Truschess von Waldburg. Je pravděpodobné, že se s Victoriou poznal již za své španělské cesty rok před tím, než Tomás Luis vstoupil do kolegia v roce 1565. Skladatel se kardinálovi za jeho ochrannou ruku (a pravděpodobně i za jeho finanční podporu) odvděčil tím, že mu přímo dedikoval svoji první vydanou sbírku motet. Druhým významným mužem v pozadí byl španělský král Filip II. I jemu se později Victoria věnoval některé své skladby.  Casimiri, který se mimo jiné zabýval hodnocením souvislostí a vzájemných vztahů římských hudebníků, konstatoval, že se v průběhu svého studia musel Tomás Luis setkat s nejvýznamnějším hudebními osobnostmi své doby. Protože kolegium bylo jen nedaleko od Římského semináře, kde studovali například synové Giovanni Pierluigiho da Palestrina, oba mimořádně hudebně nadaní, muselo k setkání mladých hudebníků, a později i jejich otce, zákonitě dojít. Palestrina, aby mohl zaplatit nákladná studia svých synů, pracoval v semináři jako „maestro di capella“, stejně jako později Victoria.

V aragonských službách.

Počínaje lednem 1569 byl přijat do služeb aragonského kostela svaté Marie monserratské v Římě jako „cantor y soñador del órgano“ s měsíčním platem jednoho scuda. Jeho povinnosti sestávaly ze tří základních dovedností – jako varhaník, jako zpěvák a také jako kapelník (regenschori). Dnes bychom mohli jeho tehdejší práci nazvat jako ředitel hudby (podobně jako například J.S.Bach v Lipsku ap.). Je zajímavé pozorovat, jak podobně začínal svoji hudební kariéru Palestrina, jehož první místo jej posadilo na varhanní lavici v katedrále jeho rodného města. Victoria však na rozdíl od Palestriny aktivně pokračoval v dráze varhaníka až téměř do posledních dnů svého života po návratu do Madridu po roce 1600.  V letech 1569–1574, kdy řídil kůr u sv. Marie Monserratské, si vydělával na živobytí také zpěvem v jiných španělských kostelech v Římě, především v chrámu San Giacomo degli Spagnoli. Z účtů farnosti například vyplývá, že kostel zaplatil Victorovi mezi léty 1573–1582 za několikero vydání jeho skladeb a za jeho služby jako zpěváka při různých slavnostních bohoslužbách. Dokumentovány jsou také jeho služby v chrámu SS. Trinitá dei Pellegrini.  Daleko pravidelnějším zdrojem příjmů se však pro něj stala práce pro jeho almu mater, Collegium Germanicum. Nejprve jen příležitostně, ale později od roku 1571 pravidelně byl zaměstnáván jako učitel. Za svoji práci byl odměňován jedním a půl scudem měsíčně a bezplatným bydlením a stravou.  V roce 1572 vyšla tiskem jeho první sbírka motet. V úvodu, který věnoval Jeho eminenci kardinálu Ottovi von Truschess, píše mimo jiné:  Victoria v dlouhém a komplikovaně sestaveném úvodu pro kardinála klade na první místo především fakt, že byl k hudbě přiveden až po příchodu do Říma, tedy po intervenci kardinála a skladatelově odjezdu do Itálie. Je samozřejmě do očí bijící, že Victoria nezískal veškeré hudební dovednosti až v Římě, ale to, co potřebuje talent k dosažení úspěchu, totiž praxi, znalosti a vytříbenou techniku, mu dodal až přístup do hudební elity tehdejšího světa.  Roku 1573 již Victoria zastával dva významné hudební posty. V Collegiu Germanicu a také v Římském semináři. V kolegiu byla téhož roku vydána nová pravidla, ve kterých se výrazně zvýšila preference hudebního vyučování na úkor samotné liturgiky, je zřízen pravidelný sbor a kapelníkem je jmenován právě Victoria. V semináři byl zaměstnán jako maestro di capella, a to přibližně od podzimu 1571. Je pravděpodobné, že se stal nástupcem Palestrinovým, který z této pozice odešel v září téhož roku poté, co jeho dva synové složili závěrečné zkoušky.  V jubilejním roce založení kolegia, tedy roku 1575, konečně vykrystalizovaly majetkové poměry kolegia tím, že na něj papež Řehoř XIII. konečně převedl vlastnictví chrámu, který byl kolegiu do té doby pouze svěřen do péče (chrám sv. Apolináře v Římě). Současně s tímto faktickým posunem se Victoria (v té době zastávající funkci „moderator musicae“) stal i faktickým kapelníkem a ředitelem hudby v tomto hlavním kolejním kostele. Protože jej jeho povinnosti při budování pravidelného sboru a při frekvenci až několika vystoupení týdně zřejmě časově velmi zaneprázdnily, ukončil své působení v chrámu santa Maria di Monserrato. Avšak pro Victoriu byl nový rektor velkým a horlivým zastáncem liturgické hudby jako takové, včetně výuky a provozování i nejnáročnější polyfonní hudby té doby (což do té doby nebylo v duchovních kruzích nikterak obvyklé). Poměr duchovní a hudební výuky se oproti původnímu směřování kolegia výrazně změnil ve prospěch hudby. U přijímacích zkoušek začali být upřednostňováni studenti vykazující hudební nadání nebo pěvecký talent.

Duchovní kariéra.

Rok 1575 nebyl pro Victoriu důležitý jen pro budování jeho hudební kariéry, ale také pro začátek jeho kariéry duchovní. Ve dnech 6. a 13. března se konala zkouška mající osvědčit jeho znalosti v liturgii, výkladu bible a v dalších souvisejících dovednostech. Nejprve byl ustanoven jáhnem, 25. dubna byl vysvěcen na kněze. Bylo mu pouhých dvacet sedm let. Po svém vysvěcení opouští Victoria místo ředitele hudby na kolegiu a 8. června 1578 začal pracovat jako kaplan v kostele san Girolamo della Carità, na tomto místě strávil dalších 7 let, až do 7. května 1585. Victoria zde však od počátku nebyl nijak finančně zajištěn, vyjma stravy a bydlení sestávaly jeho příjmy jen z příležitostných darů španělských chrámů a mecenášů. Teprve roku 1579, kdy papež Řehoř XIII. provedl reformu finančního hospodaření církve, mu byla osobním papežovým přípisem přiznána penze 200 dukátů ročně a několik dalších menších beneficií z jiných farností, ve kterých Victoria působil. Jeho celkový pravidelný roční příjem z těchto požitků činil asi 307 dukátů.  Během doby, kdy byl Tomás Luis duchovním v kostele S. Girolamo, publikoval několik dalších sbírek svých skladeb. Nejprve v roce 1576 soubor mší, hymnů a žalmů, v roce 1581 pak dvě sbírky žalmů a antifon.  V roce 1583 byla vydána kniha devíti mší obsahující i známé Rekviem a věnovaná španělskému králi Filipu II. V témže roce stačil ještě Victoria dokončit a připravit k tisku upravené a doplněné vydání knihy motet (svého prvního díla). V roce 1585 vychází jeho největší dílo "Officium Hebdomadae Sanctae" a druhý soubor motet.  Pokud se zaměříme na osobnosti, kterým Victoria dedikoval svá díla, narazíme na zajímavý soubor myšlenek skladatele. Soubory Cantica B. Virginis a Hymni totius anni byly věnovány v prvním případě kardinálovi Michele Bonellimu (příteli z dob studií na Collegiu Germanicu asi z roku 1565) a v případě druhém papeži Řehořovi XIII. Obě věnování vypovídají pravděpodobně o vděku k oběma osobnostem, dost možná o jejich podpoře směrem k Victoriovi. Další dvě dedikace, španělskému králi Filipu II. a jeho tehdy třiadvacetiletému zeti Karlu Emanuelovi Savojskému, jenž se 11. března 1585 v Zaragoze oženil s Filipovou dcerou princeznou Kateřinou, vypovídají o únavě hudebníka vcházejícího do druhé půle života, vyčerpaného stálým bojem o peníze i neutuchající špatně placenou hudební prací v Itálii. Jakkoliv byl v Itálii i Římě znám, uznáván i ctěn, zatoužil po návratu do rodného kraje.

Návrat do vlasti.

Podle nejnovějších výzkumů se jako nejpravděpodobnější datum jeho návratu do Španělska jeví rok 1587, kdy je zadokumentován jeho nástup do funkce osobního kaplana královny vdovy Marie, která na sklonek svého života uchýlila do královského kláštera bosých klarisek v Madridu. V této pozici sloužil až do královniny smrti v roce 1603, tedy celých šestnáct let. Současně byl také sbormistrem chlapeckého sboru zřízeného při klášteru. Až do své smrti v roce 1611 sloužil také jako klášterní varhaník. Pochopení jeho poslední životní kapitoly si však zaslouží obsáhlejší pojednání.  Klášter de las Descaltzas de Santa Clara de la Villa v Madridu, se kterým byl závěr skladatelova života tak nerozlučně spjat, byl založen roku 1564. První abatyše, Sor Juana de la Cruz, se těšila přízni a konexím v nejvyšších španělských společenských vrstvách. Její bratr, Francisco de Borja, byl vévodou z Gandíi, dokud se nestal třetím představeným španělské větve Společenstva Ježíšova. Hlavním klášterním patronkou byla Joanna, sestra krále Filipa II. V klášteře neplatila pro ženské konventy tak typická přísná separace, sestry se v omezené míře (především na mších) mohly setkávat s hudebníky, zpěváky a hojně i učenci. Od klášterní budovy, kde přebývaly řádové sestry, však byly ostatní budovy (dům kaplana, zpěváků atd.) přísně odděleny. Odděleně se podávalo i jídlo. Denně se povinně sloužily alespoň dvě mše, většinou za doprovodu zpěvu i varhan. V roce 1578 na popud reformy papeže Řehoře XIII. nařídil král zdvojnásobit počet zpěváků na 12, aby „každý hlas mohl být zpíván třemi pěvci“. Zdvojnásobeny byly také platy. Roční příjem zpěváka byl zvýšen na 400 dukátů, sbormistr – capellán mayor – pobíral 800 dukátů. Polyfonní hudba se zpívala na každý velký liturgický svátek, stejně jako na Velký pátek a Velikonoční neděli. Místo sbormistra bylo obsazováno tajnou volbou, a to doživotně. Pro kapelníka byl také ještě vyčleněn plat 10.000 maravediů za výuku mladých chlapců – zpěváků ve sboru. Plat varhaníka byl stanoven na 40.000 maravediů ročně. V roce 1601 byl počet chlapců – sboristů – zvýšen na šest, aby byla pokryta zvýšená poptávka po zpěvu při některých částech liturgického roku (např. ve Svatém týdnu). Tito chlapci dostávali roční plat 50 dukátů a měli povinnost účastnit se denních zkoušek a vyučování polyfonie, zpěvu a chorálu. Ve stejném roce byl také kolektiv hudebníků doplněn o fagotistu (bajón) s ročním platem 40.000 maravediů s povinností „asistovat sboru se svým nástrojem a sloužit při denní hudbě v kapli“.  Královna vdova María, jíž sloužil Victoria až do její smrti jako osobní kaplan a zpovědník, byla velmi významnou členkou evropských panovnických dvorů. Jelikož měla významný vztah i k českým zemím, je na místě malá poznámka. Žila v letech 1528 – 1603. Byla ve vztahu k třem evropským císařům – byla dcerou císaře římského a krále španělského Karla V., manželkou císaře římského a krále českého a uherského Maxmiliána II. a matkou římských císařů a českých a uherských králů Rudolfa II. a Matyáše. Po smrti svého manžela 12. října 1576 se rozhodla již dále nesetrvávat v Praze a se svou neoddanější dcerou ze svých 15 patnácti dětí – princeznou Margaretou – odjíždí roku 1581 z českého hlavního města. Do Madridu dorazily o rok později. Útočiště nalezly až do konce svého života v klášteře Descalzas Reales v Madridu, jenž se stal pro obě domovem až do jejich smrti. Pro Victoriu se fakt, že se stal královniným zpovědníkem, stává v prvé řadě „vstupenkou“ do vyšší společnosti. Život v Madridu, který se stal novým hlavním městem Španělska až v roce 1560 po definitivním sjednocení říše, měl však pro skladatele i další pozitiva. Když pomineme život v luxusních poměrech královského kláštera, znamenal pro něj návrat především kontakt se svou rodinou. Denně se setkával se svým nejstarším bratrem Dr. Agustínem de Victoria, jenž byl stejně jako Tomás Luis osobním kaplanem královny vdovy, a také s dalším bratrem žijícím v Madridu, Jeanem Luisem. Díky benevolenci kláštera si mohl také užívat vcelku velké svobody pohybu mimo klášter, a dokonce i za hranicemi Španělska. Takto podnikl roku 1592 cestu do Říma, kde připravil k vydání svoji sbírku mší Missae quatuor, quinque, sex, et octo vocibus concinendae, kterou dedikoval synu královny vdovy kardinálu Albertovi, budoucímu vládci španělského Holandska. V Římě jej také zastihla zpráva o porážce tureckého vojska u Záhřebu. Čtyřmi římskými kardinály byla pak slavena velká mše a na večerních nešporách zpívali zpěváci nové Victoriovo moteto Surge Debora et loquere canticum.  Po svém návratu z roční cesty do Říma se Victoria vrací do kláštera Descalzas Reales ke královně vdově opět jako její soukromý kaplan. Celých sedmnáct let, kdy stál po boku královně vdově, však skladatel sloužil konventu zároveň jako maestro di capilla bez nároků na další plat. Po její smrti 26. února 1603 se však této funkce vzdal a v konventu nadále působil jen jako varhaník.  Je zajímavé, že ač Victoria zřejmě často pomýšlel na odchod z Madridu do některé z diecézí, kde by mohl jako tehdy již proslavený hudebník lehce najít místo v některé z katedrál, nepřesvědčila jej nakonec ani nabídka z rodné Ávily, která přišla kolem roku 1587. Hlavním důvodem se zdají být peníze, jelikož roční příjem v katedrále se pohyboval maximálně okolo 900 dukátů, přičemž Victoriovy příjmy v klášteře spolu s různými požitky za vydané skladby a jinými vedlejšími příjmy činily už tehdy přibližně 1227 dukátů ročně. Navíc měl v klášteře mnohem více času na komponování i katalogizace a úpravy svých starších skladeb, např. další upravené vydání knihy motet z roku 1589. V tomtéž roce bylo vytištěno další jeho dílo – Duchovní zpěvy.  Ve starších životopisech Tomáse Luise de Victoria je jeho závěrečná kapitola života v klášteře většinou popisována jako žití člověka na výsluní královského blahobytu, avšak bez jakéhokoliv hmotného zajištění. Teprve poslední průzkumy dokumentů ve Španělsku dokazují, že skladatel sice nežil ve velkém hmotném nadbytku, ale chudobou přece jen netrpěl. Po roce 1600 dostával jen za varhanní hru pro klášter plat 40 000 maravediů ročně. V roce 1606 mu byla tato renta zvýšena zásahem samotného krále Filipa III. na 75 000 maravediů. V roce 1604 byly v klášterním kostele známým vlámským varhanářem v královských službách Hansem Brevosem zbudovány zcela nové moderní varhany, což zajisté přispělo k částečnému zaplašení myšlenek na odchod skladatele do důchodu. Roku 1611, v předtuše brzkého konce, využil Victoria svého vlivu u krále a doporučuje mu v případě své smrti jako svého nástupce Peréze de Medrano. Jen o osm týdnů později, v sobotu 27. srpna 1611 skladatel zemřel. Pohřben byl s velkými poctami v klášteře Descalzas Reales.  V několika dostupných zahraničních pramenech lze nalézt několik více či méně obsáhlých statí shrnujících Victoriovu finanční situaci po roce 1600, jenž vypovídá o obtížných finančních poměrech i tak zavedených skladatelů, jakým Tomás Luis nepochybně byl. Pokusme se tedy shrnout předešlé publikované výsledky.  Největším zdrojem skladatelových příjmů byly zcela jistě dary španělských diecézí a katedrál. Nejednalo se však o dary jako takové, moderním jazykem bychom je mohli spíše nazvat tantiémami za provozování Victoriových skladeb. K výběru těchto peněz byli většinou zmocněni profesionální agenti. Tito agenti měli také za úkol doručovat objednané výtisky do jednotlivých chrámů a škol. Pro ilustraci můžeme zmínit alespoň výběr 900 reálů z Limy roku 1598, 50 dukátů z katedrály v Málaze roku 1604, dar 100 dukátů za několik knih hudby pro arcivévodu Alberta roku 1604 atd. Nepochybně dostával také přímé platby za prodej notového materiálu. Z roku 1598 je například známa objednávka v celkové výši 200 sestav jednotlivých hlasových knih, po jejich zhotovení v roce 1600 byly rychle rozprodány. Podobně se zachoval Victoriův dopis určený urbinskému vévodovi Francescovi Maria II. della Rovere s dotazem, zdali již zaslaný komplet 1600 knih partů dorazil do Urbina. Celkové náklady na tisk údajně dosáhly 2500 reálů (227 dukátů), přičemž prodejní cena jedné sestavy byla 150 reálů (asi 14 dukátů). Celkový profit z této zakázky byl tedy asi 1133 dukátů, což se rovnalo všem jeho ostatním ročním příjmům. Stejně tak Victoria zřejmě finančně zaznamenal stále vyšší počet svých vydávaných skladeb v Římě, jen ve Španělsku pak po svém návratu publikoval třikrát (1592, 1600 a 1605). Po smrti královny vdovy vydaná sbírka "Officium Defunctorum" byla dokonce v luxusním provedení na přepychovém papíře velkého formátu. Mimo tyto nepravidelné příjmy pobíral Victoria již výše zmíněný plat jako varhaník, což spolu s faktem, že měl v klášteře zdarma stravu a bydlení, představovalo již samo o sobě slušný základ. Z těchto faktů tedy vyplývá, že skladatel nikdy netrpěl větším hmotným nedostatkem, protože se dokázal díky vlastní práci a podnikavosti při rozšiřování své hudby v závěru života dostatečně finančně zajistit.

Tomás Luis de Victoria (asi 1548, Ávila (Sanchidrián) – 1611, Madrid) byl španělský hudební skladatel období zvaného Siglo de Oro.


Život.

Ramiro se narodil jako nejmladší syn aragonského krále Sancha I. a Felicie z Roussy. Původně byl předurčen pro duchovní dráhu, strávil proto podstatnou část svého mládí v klášteře San Ponce de Tomeras ve městě Huesca. Byl biskupem barbastro-rodským, když roku 1134 nastoupil po smrti staršího bezdětného bratra, Alfonse I. na opuštěný trůn.  Počátek vlády nebyl nijak poklidný – z bratrova odkazu neudržel nadvládu nad Navarrou, jež se osamostatnila pod králem Garcíou Obnovitelem, a musel bojovat s dalšími dvěma uchazeči o trůn (jedním z nich byl Alfons VII. Kastilský). Navíc musel potlačit vzpouru aragonských šlechticů, ke které se váže hrůzostrašná "pověst o zvonu z Huesky". Podle ní král Ramiro poslal ke svému starému mentorovi do kláštera San Ponce de Tomeras posla s prosbou o radu jak naložit s rebely. Posel byl uveden do klášterní zahrady, v níž starý mnich stříhal květy růží, jež se vypínaly nad ostatními, a následně byl odeslán zpět k panovníkovi. Ten, poté co vyslechl poslovo vyprávění, sezval nejpřednější šlechtice ke svému dvoru s tím, že je chce požádat o pomoc s vybudováním zvonu, jehož hlas by byl slyšet po celém království. Jak šlechtici přicházeli do sálu, byli postupně popravováni a jejich hlavy rozvěšovány do kruhu symbolizujícího zvon; hlava nejvýznačnějšího z rebelů pak přišla do středu jako srdce zvonu. Zvěst o tomto „zvonu“ se vskutku brzy rozšířila do celého Ramirova panství a přispěla ostatní vzbouřence k ukončení odporu.  Po získání papežského dispensu se Ramiro roku 1135 oženil s Agnes z Poitou a z tohoto manželství o rok později vzešla jediná dcera Petronila. Tu otec záhy zasnoubil s barcelonským hrabětem Ramonem Berenguerem IV. a 13. listopadu 1137 svěřil novomanželovi správu království. Ramirův zeť se tak stal faktickým vládcem personální unie Aragonie a Barcelony (Katalánie) s titulem aragonského knížete. Ramiro se vrátil zpět k církevnímu způsobu života, odebral se do ústraní kláštera San Pedro el Viejo v Huesce, kde po letech také zemřel a byl pohřben.

Ramiro II. Aragonský řečený „"Mnich"“ (1080 – 16. srpna 1157, Huesca) byl aragonský král v letech 1134–1157. Od roku 1137 fakticky vládl jeho zeť Ramon Berenguer IV. Barcelonský.


Životopis.

V deseti letech se se svými rodiči přestěhovala z Brazílie do Greenwich Village v New Yorku, kde později navštěvovala konzervatoř Fiorella LaGuardiy (Fiorello H. LaGuardia High School of Music & Art and Performing Arts) a divadelní obor na Juilliardově škole.

Kariéra.

Svou první roli získala v komedii ze světa módy "Parfém" (2001), následovala hlavní role ve filmu "Way Off Broadway" (2001). V Los Angeles pak získala roli ve sci-fi seriálu "Firefly" (2002–2003) a navazujícím filmu "Serenity" (2005), kde ztvárnila roli "společnice" (luxusní prostitutky) Inary Serry.  V desáté sérii "Hvězdné brány" (2006–2007) a navazujícím filmu "" (2008) hrála Adriu, dceru Valy Mal Doran a představitelku Orici.  V roce 2009 dostala hlavní roli v seriálu stanice ABC "V", v němž do roku 2011 hrála Annu, vůdce Návštěvníků. V letech 2011–2013 účinkovala jako manželka amerického válečného veterána v seriálu "Ve jménu vlasti", mezi roky 2015 a 2019 působila v seriálu "Gotham" jako doktorka Leslie Thompkinsová. Od roku 2014 dabuje počítačový program Gideon v seriálu "The Flash". V roce 2016 se představila ve snímku "Deadpool", tuto roli si zopakovala i v následujícím filmu "Deadpool 2" (2018).

Osobní život.

V listopadu 2011 si vzala amerického filmového producenta a režiséra Austina Chicka. Dne 22. října 2013 se jim narodil syn Julius. V červenci 2015 zažádala o rozvod, v květnu 2016 se oficiálně rozvedli.  V roce 2015 oznámila, že s hercem Benem McKenziem, kterého potkala na natáčení seriálu "Gotham", čeká dítě. Dcera Frances Laitz Setta Schenkkan se narodila 2. března 2016. Dne 2. června 2017 se s McKenziem vzali.

Morena Silva de Vaz Setta Baccarin (* 2. června 1979, Rio de Janeiro, Brazílie) je brazilsko-americká herečka, dcera brazilské herečky Vera Setty. K jejím nejvýznamnějším rolím patří Inara Serra v seriálu "Firefly", Adria v seriálu "Hvězdná brána", Anna v seriálu "V", Jessica Brodyová v seriálu "Ve jménu vlasti" a Leslie Thompkinsová v seriálu "Gotham".


Vznik.

Předpokládá se, že Petrarca začal Zpěvník psát v pozdním létě roku 1330 a na díle pracoval až do své smrti. První básní věnovanou Lauře byl pravděpodobně sonet XX (20). Výrazným přeryvem v tvorbě se stal 6. duben 1348, kdy na Velikonoční neděli zemřela Laura. Básně ve "Zpěvníku" nejsou řazeny chronologicky a Petrarca jejich pořadí mnohokrát změnil. Americký literární badatel Ernest Hatch Wilkins na základě analýzy dochovaných rukopisů dospěl k názoru, že Petrarca přeskupoval básně v rukopisu již od 40. let. Podle rukopisu z let 1359–1362, obsahujícího 215 básní (tedy více než polovinu konečného počtu) se zdá, že při řazení básní přihlížel kromě doby jejich napsání také k tématu a k metru.  V roce 1366 do Petrarcových služeb vstoupil coby opisovač Giovanni Malpaghini a v průběhu roku přepsal celkem 244 básní. V této době dospěl autor k definitivnímu názvu, tedy "Zlomky v jazyce lidovém vavřínem ověnčeného básníka Francesca Petrarcy". Francesco Petrarca pak na kompozici textu pracoval až do své smrti v červenci 1374. Poslední autorská podoba textu je uchovávána ve Vatikánské knihovně jako rukopis 3195, nepředpokládá se však, že Petrarca v této podobě dílo zamýšlel uzavřít. Vzhledem k častému opravování a cizelování básní je u mnoha z nich obtížné byť jen přibližně určit datum vzniku – některé básně dokončil autor až dlouho poté, co je začal psát, jindy text postupně přepracoval do té míry, že se dochovaná báseň své původní podobě již příliš nepodobá.  Při psaní Petrarca navazoval kromě básníků dolce stil novo také na starší poezii provensálských trubadúrů, severofrancouzských truvérů a sicilské básnické školy. K významným inspiračním zdrojům patřila antika, mimo jiné Vergiliovy "Zpěvy pastýřské", "Zpěvy rolnické" a "Aeneis", Ovidiovy "Proměny" a "Umění milovat" a Statiovy "Thebais" a "Achileis". Nemalý vliv na způsob Petrarcovy sebeprezentace v básních měly také Ciceronovy řeči, dopisy a spis "De officiis" (O povinnostech), Senecovy "Listy" a Augustinovo "Vyznání".

Obsah.

Dílo se skládá z 366 básní. Většinu z nich (317) tvoří sonety, dále jsou přítomny kancóny (29), sestiny (9), balady a madrigaly (4). Většina textů je věnována Lauře de Noves, provdané de Sade, a historii básníkovy lásky k ní. Lauřina identita však bývá někdy zpochybňována, s tím, že její jednoznačné ztotožnění s Laurou de Sade mohlo být ovlivněno Petrarcovým životopisem z pera markýze de Sade a tím, že de Sade stál o příbuznost se slavným básníkem. Oblíbeným postupem je hravá záměna Lauřina jména se slovy l’aura (vánek) a laura (vavřín). Hojně se opakuje také motiv očí a vlasů milované ženy. To je případ mimo jiné sonetu XC (90), v němž básník srovnává podobu již starší Laury se vzpomínkou na její mládí, údajně poté, co se v roce 1342 Robert I. Neapolský (nebo jiný význačný návštěvník Avignonu) vyjádřil o jejím vzhledu nelichotivě.  "Zpěvník" bývá běžně rozdělován na dvě části, „Na život paní Laury“ a „Na smrt paní Laury“, rozdělené přirozeně sonetem o Lauřine smrti, ačkoliv sám Petrarca své dílo takto nedělil. První šest básní tvoří expozici. Úvodní sonet celé sbírky je koncipován jako pohled do minulosti, obrácený k těm, kdo jsou „lásky znalí“, jako vzpomínka na lásku, jež má být v následujících básních popsána, a jako truchlení nad krátkými a pomíjivými slastmi světa. Ve třetím sonetu je pak vylíčeno první setkání básníka s Laurou, k němuž údajně došlo na Velký pátek 6. dubna 1327 v kostele svaté Kláry v Avignonu.  Celým dílem se vinou také témata vnitřního konfliktu, sebezpytování, lítosti a pokání. To platí již pro první část, kde se objevuje například sonet LXII (62) obracející se k Bohu a litující dny promarněné sněním. Ve druhé části "Zpěvníku" jsou tyto pocity ještě zdůrazňovány aktem vyznání v tradici pavlovské a augustinovské. Zoufalý básník sice ví, co se je správné, ale nedokáže se podle toho chovat; tyto pocity zprostředkovává mimo jiné sonet CCLXIV (244). Duchovnímu přerodu a osvobození duše od tělesnosti napomáhá sama Laura, která získává ideální rysy – ve druhé části díla se několikrát objevuje v podobě přízraku nebo vize.  Závěrečná báseň "Zpěvníku", kancóna známá jako „Krásná panno“ (Vergine Bella) a opatřená číslem CCCLXVI (366), se zříká světské marnosti a posedlosti smrtelnou ženou a místo toho obrací básníkovu duchovní touhu k panně Marii. Tato kancóna připomíná biblický žalm a ve své repetitivnosti je téměř liturgická. Laura zde nabývá podobu zhoubné Medusy a je vnímána jako příčina duchovní paralýzy, před kterou může člověka zachránit pouze Marie.  Dílo kromě milostných veršů obsahuje také texty věnované dobové politické a společenské situaci. K výrazným básním tohoto typu patří například kancóna CXXVIII (128), která začíná lkaním nad válkou poničenou Itálií.  Ačkoliv je Petrarcovo básnické dílo často vnímáno jako výjimečný počin, je současně pevně zakotveno v kultuře své doby. Veškeré básnické formy, jichž Petrarca užíval, tedy zejména sonet, převzal od svých předchůdců, podobně jako například používání aliterací. Od poezie Cavalcantiho, Danta a dalších představitelů dolce stil novo se jeho dílo nicméně liší tematicky, užitou technikou, a především důrazem na psychologii jednotlivce. Zatímco Dantova Beatrice byla spíše abstraktním a neosobním symbolem, Petrarcova Laura je prezentována již jako živoucí žena a objekt psychologizovaného citu, sice primárně duchovního, ale zaměřeného na konkrétní skutečnosti vezdejšího světa: na barvu vlasů, linii hrdla, úsměv, způsob osušování očí závojem, chůzi, gesta a podobně. Václav Renč o Petrarcovi napsal, že „pod uhlazenou, až chladně dokonalou formou jeho sonetů už zřetelně žije lidské srdce“.  Z hlediska užitého jazyka jsou Petrarcovy italské básně velmi pečlivě sestrojené. Rozvinul vytříbený slovník stilnovistů, přičemž navázal zejména na Dantovy milostné „kamenné verše“ (rime petrose) a obohatil jej vlivy provensálských básníků a důrazem na zvukové kontrasty slov. Často pro posílení určitého dojmu či vyvolání pocitu vytvářel seskupení slov podobného významu. Jeho obvyklým postupem bylo rovněž užívání spojek, které jednotlivé výpovědi propojují do sítě vzájemných vztahů a důsledků. K užívaným rétorickým a uměleckým figurám patří oxymóra a antiteze, synekdochy, metonymie, a především metafory.

Vliv.

Přestože sám Petrarca si více cenil svých latinských textů a za svého života byl obdivován jako humanista a autor eposu "Afrika", pozdější kulturu ovlivnily především básně ze "Zpěvníku". Ještě ve 14. století využil významný anglický básník Geoffrey Chaucer při psaní epické básně "Troilus a Kriseida" sonet CXXXII (132), když pocity Troila při setkání s Kriseidou v trójském chrámu vytvořil podle modelu Petrarcova prvního setkání s Laurou. K rozšíření "Zpěvníku" a petrarkismu, tedy snahy o napodobení Petrarcova stylu, došlo v 16. století. Thomas Wyatt (1503–1542) a Henry Howard (1517–1547) přeložili některé Petrarcovy básně do angličtiny a uvedli do anglické renesanční poezie sonet. V této době pronikl petrarkismus rovněž do Francie, zejména díky Clémentu Marotovi (1496–1544), a Petrarcovy básně ze "Zpěvníku" začaly být neobyčejně ceněny také v samotné Itálii.  Využitím mateřského jazyka pro psaní poezie Petrarca umožnil nástup nové éry v dějinách italské literatury a evropského písemnictví vůbec. Obliba Petrarcova italského díla později znovu vzrostla v období romantismu, v souvislosti se silným položením důrazu na lyrickou poezii jakožto tvůrčí projev jedince. V Anglii navazovali na petrarcovské dědictví Mary Robinsonová, Samuel Taylor Coleridge, John Keats, Percy Bysshe Shelley a Leigh Hunt, zatímco George Gordon Byron a William Wordsworth se proti této módě naopak vymezovali. Ve Francii se k Petrarcovi hlásili významní básníci jako Victor Hugo, Alfred de Musset, Théophile Gautier nebo Alphonse de Lamartine.

Česká vydání.

V češtině vycházely výbory textů ze "Zpěvníku", někdy doplňované také verši ze sbírky "Triumfy", od 19. století; k překladatelům básní patřili Jaroslav Vrchlický, Pavel Eisner, Jaroslav Pokorný nebo Václav Renč. Úplný překlad "Zpěvníku" do češtiny nicméně neexistuje a českému čtenáři jsou k dispozici pouze vybrané básně.

Zpěvník ( "Il Canzoniere"), původním názvem Zlomky v jazyce lidovém vavřínem ověnčeného básníka Francesca Petrarcy ( "Francisci Petrarche laureati poete Rerum vulgarium fragmenta"), také označovaný jako Verše ( "Le Rime") nebo Rozptýlené verše ( "Rime sparse"), je nejvýznamnějším dílem renesančního básníka Francesca Petrarcy. Petrarca napsal většinu svých děl v latině a pouze do "Zpěvníku" a sbírky "Triumfy" zařadil básně v „v jazyce lidovém“, tedy v dobovém florentském dialektu italštiny. Sbírka vznikala od roku 1330 až do roku 1374, kdy Petrarca zemřel. Obsahuje 366 lyrických básní, zejména sonetů. V první řadě je věnována lásce k Lauře de Noves, v první části za jejího života, v druhé části po její smrti. "Zpěvník" však obsahuje též básně na jiná témata, zejména politická.


Vznik a vývoj H.P.15.

Typ vznikl pod dojmem německých leteckých útoků na Velkou Británii, včetně hlavního města Londýna. Výsledkem byl požadavek "Air Board" na konstrukci letounu schopného dosáhnout s pumami na palubě německého hlavního města.  Firma odpověděla projektem „zvětšeného Handley Page O/400“, s dvojnásobnou vzletovou hmotností proti typu O/400 a poháněného buď dvěma motory Rolls-Royce Condor nebo Siddeley-Deasy Tiger. Na základě projektu byla technickými požadavky "Air Board’s Specification A.3(b)" zadána stavba tří prototypů typu "Handley Page Type V" (firma zpočátku svoje konstrukce značila podle pořadí písmeny abecedy), které dostaly přidělena sériová čísla B9463 až B9465.  Protože vývoj uvažovaných motorů se protahoval a neměly být k dispozici pravděpodobně dříve než v roce 1919, byla konstrukce přepracována na použití čtyř slabších motorů Rolls-Royce Eagle VIII, přičemž motory byly montovány v tandemu, s dvěma tažnými a dvěma tlačnými motory (letoun tak na první pohled vypadal jako dvoumotorový). Vzhledem k nedostatku prostoru ke stavbě tak rozměrného letounu u mateřské firmy byla konstrukce a stavba přemístěna do Belfastu, k firmě Harland & Wolff Limited. Konstrukce probíhala pod vedením George R. Volkerta, podíleli se na ní mj. i Francis Arcier, S. T. A. Richards a "Captain" T. M. Wilson, RN (pevnostní výpočty).  Prototyp poprvé vzlétl 22. května 1918, za jeho řízením byli "Captain" Vernon E. G. Busby, RAF a Jack Hathaway. Již 8. června stroj byl, při svém třináctém zkušebním letu, zcela zničen při havárii a následném požáru. Pět ze šesti mužů na palubě stroje přitom přišlo o život, včetně "Capt." Busbyho. Havárie se pochopitelně projevila na zdržení dodávek sériových letounů. Výroba přitom byla objednána ještě před zalétáním prototypu, již 27. ledna 1918 byla objednána stavba 20 letounů u Harland & Wolff Ltd. a dalších dvacet mělo být postaveno firmou William Beardmore & Co. Ltd. Celkem bylo do konce války objednáno 210 sériových letounů, ale s koncem války byla větší část kontraktů stornována.  Stroj sériového čísla J6573, dodatečně sestavený u firmy Handley Page z dílů dodaných od Harland & Wolff, byl poháněn motory Napier Lion II. Objednávka na 50 strojů poháněných těmito motory (40 z nich mělo být vyrobeno u Grahame-White Aviation Ltd.) rovněž patřila mezi stornované. Na jednom z prvních letounů (pravděpodobně sériového čísla F8281) byly zkušebně namontovány čtyři motory Galloway Atlantic o vzletovém výkonu 500 hp (373 kW), ale s blížícím se koncem války byla jeho výroba zrušena a stroj zpětně dostal motory Rolls-Royce Eagle VIII.  Zajímavou kapitolou ve vývoji typu Handley Page V/1500 také je, že jeho velké nosnosti mělo být využito k dopravě zcela nového typu letecké pumy. Doposud byly nejběžnějšími trhavé pumy s hmotností 112 liber (1 cwt, tedy 50,8 kg) typu HE RL, 230 lb (104 kg), 520 lb (235,9 kg) pumy HE LC a 550 lb (249,5 kg) pumy HE HC. Stroje Handley Page O/400 také byly schopné nést zcela nové pumy o hmotnosti 1650 lb (748,4 kg) typu SN a 1800 lb (816,4 kg) typu SN (Mod). Ale H.P.15 měl být schopen nést zcela novou pumu SN Major o hmotnosti 3360 liber (1524 kg). Menší množství strojů mělo být upraveno pro nesení jediné této pumy. S tímto nákladem měly být schopné zároveň unést dostatečné množství paliva k tomu, aby mohly ze základen v Norfolku bombardovat Berlín — pouze díky uzavření příměří tedy bylo německé hlavní město ušetřeno leteckých náletů, coby odvety za stejné počínání německého letectva. Britské bombardéry se s pumami na palubě poprvé dostaly nad Berlín až v noci z 25. na 26. srpna 1940 (byť s podstatně méně přesvědčivým kalibrem — prozatím), opět v odvetu za německý nálet na Londýn.

Bojové nasazení.

Původně se uvažovalo o vyzbrojení dvou až tří squadron "Independent Air Force". V utajení byl na základně Bircham Newton zformován 86. Wing (součást 27. Group), který měly tvořit 166. a 167. squadrona Royal Air Force. První sériové letouny dostala 166. squadrona v říjnu 1918 (k datu podepsání příměří RAF převzalo sedm strojů).  Pro plánovaný nálet na Berlín by stroje ze stávajících základen operovaly na samé hranici svého doletu, proto byly posádky instruovány, aby se v případě nadměrné spotřeby paliva nevracely zpět ale pokračovaly dále a přistály v Československu, v okolí Prahy. Dva stroje 166. squadrony byly 9. listopadu 1918 připraveny k náletu na Berlín, každý se čtyřmi 250lb pumami zavěšenými v pumovnici, ale kvůli špatnému počasí byl nálet odložen o dva dny.  Jedinou bojovou akcí typu V/1500 se nakonec stal nálet na afghánský Kábul provedený 24. května 1919 strojem sériového čísla J1936 (ten na přelomu let 1918 a 1919 vykonal etapový přelet do Indie).

Po válce.

Třetí prototyp (s/n B9465), posléze upravený do podoby sériového stroje a dodaný s novým sériovým číslem J1936, pokřtěný »HMA "Old Carthusian"«, přelétl mezi 13. prosincem 1918 a 16. lednem 1919 přes Egypt do Indie. Za řízením byli "Maj". A. S. C. MacLaren a "Capt". Robert Halley, na palubě ještě byli další tři členové osádky a také "Brig".-"Gen". Norman Duckworth Kerr MacEwen (později "Air Vice-Marshal", CMG, DSO).  Další stroj který si zaslouží naši pozornost nesl sériové číslo F7140, který nesl jméno »"Atlantic"«. Byl upraven pro chystaný nonstop přelet Atlantiku — na jaře 1919 vypukla doslova závodní horečka, kterou vyvolala cena 10 000 liber šterlinků (což tehdy byla závratná suma) vypsaná listem "Daily Mail" již roku 1913. V osádce letounu mj. byli pilot "Squadron Leader" Herbert George Brackley, DSO, DSC (bývalý velitel 214. squadrony RAF), pětapadesátiletý "Vice-Admiral" Mark Edward Frederick Kerr, CB, MVO, "Major" Geoffrey Ingram Taylor a "Major" Nor Jens Tryggve Herman Gran, MC (mj. i účastník nešťastné antarktické expedice kterou vedl "Capt". Robert Falcon Scott, CVO, RN, který také navíc 30. července 1914 přelétl ze Skotska do Norska přes Severní moře — na jednoplošníku Blériot XI!). Pro problémy s chladiči se opozdili — muselo se čekat na náhradní díly a se svým strojem se znovu dostali do vzduchu až 18. června, čtyři dny po vzletu Johna Williama Alcocka a Arthura Whitten Browna na stroji Vickers Vimy.

Výroba.

Poznámka — "mimo uvedené zakázky byly firmou Handley Page dodány další tři stroje — J1935 "("ex- 2. prototyp")," J1936 "("ex- 3. prototyp")" a J6573" ("u Handley Page sestaven a zalétán z uskladněných dílů dodaných od firmy Harland & Wolff, z bloku E4312-E4323")  Celkem objednáno (bez prototypů) 210 strojů; s koncem války byla většina zakázek stornována.

Handley Page V/1500 (Handley Page H.P.15) byl britský těžký čtyřmotorový bombardér, zařazený do výzbroje "Královského letectva" v samém závěru I. světové války.


Název.

Německy, v letech 1938–1939 "Sankt Joachimsthal", v letech 1939–1945 "Radiumbad Sankt Joachimsthal". Při počátku osídlení "Thal (Údolí), Ioachimsthal, Iochinstal, Iochom, Iochemstal, Jochimystal, Ioachimithal, Iochomsdal, Iochimstal, Iacomsdal".

Historie.

Počátky města.

Město Jáchymov, nesoucí jméno svatého Jáchyma, vzniklo na počátku 16. století jako středisko těžby stříbra. První písemná zmínka o obci však pochází již z roku 1300 v souvislosti s kolonizační činností kláštera premonstrátů v Teplé, kdy byly založeny osady "Werlesgrün", "Hanau (Hagenau)" a právě "Conradsgrün" s železným hamrem a nevýznamnou těžbou stříbra. Osada byla nazvána podle Konráda Wohlsbugského, správce Východofranské marky sídlícího v Chebu.

16. století.

Město Jáchymov bylo založeno v roce 1516 na troskách zaniklého "Conradsgrünu" poté, co zde bylo objeveno velké naleziště stříbra. Téhož roku zažilo město obrovský vzestup, kdy Šlikové rozběhli těžbu stříbra. V souvislosti s tím bylo město v roce 1517 podobně jako nedaleké saské horní město Sankt Annaberg ("Hora svaté Anny") přejmenováno na „Údolí svatého Jáchyma / Sankt Joachimsthal“. V roce 1520 získal hraběcí rod Šliků, jejichž zástavním panstvím Jáchymov byl, mincovní právo a Jáchymov byl králem Ludvíkem Jagellonským povýšen na svobodné horní město. Nad městem vyrostl Šlikovský hrádek (něm. Freudenstein), jehož úkolem bylo chránit město. Jáchymovský tolar ("Joachimstaler") byl poprvé vyražen zřejmě již v roce 1519, tedy jako druhý v pořadí po tolaru, raženém od roku 1486 v Hallu v Tyrolsku, ten dal jméno tolaru ("Taler") a následně také dolaru.  Obrovský výtěžek stříbrných dolů udělal z hraběcího rodu Šliků jeden z nejbohatších v Českém království. Od roku 1517 měl hrabě Štěpán Šlik se svými bratry svrchovanost nad celým „údolím“. Po bitvě u Moháče roku 1526 až do roku 1528 nemělo město majitele. Po prohlášení Štěpána Šlika za mrtvého, dosáhl nový český král Ferdinand I. vrácení uděleného mincovního privilegia pod výhradní správu Koruny. Šlikové poté razili mince ještě jako zmocněnci jménem krále, a po roce 1528 byla ražba šlikovského tolaru ukončena. V roce 1535 v Jáchymově stálo kolem 1200 domů a žilo kolem 18 000 obyvatel. Jednalo se tak o druhé nejlidnatější město Českého království. Roku 1547 byla Šlikům odebrána veškerá práva na Jáchymov.

17. století.

Později po vyčerpání hlavních zásob stříbra došlo k úpadku města, takže roku 1601 v Jáchymově nestálo ani 500 domů (zanikla především provizorní hornická obydlí) a počet obyvatel klesl asi na 2000. Po neúspěchu v bitvě na Bílé hoře byl Jáchym Ondřej Šlik popraven na Staroměstském náměstí v Praze v roce 1621. V témže roce také začala rekatolizace města, kvůli čemuž množství protestantských obyvatel a horníků odešlo do nedalekého Saska. V roce 1636 vyhořel hrad Freudenstein.

19. století.

V 19. století bylo město sídlem okresní správy, okresního soudu a horní a hutní správy. V té době byla těžba ještě stále poměrně významná, vykonávaly ji částečně státní a částečně soukromé společnosti. Vedle stříbra (1885: 227 malých centů), také nikl, bismut a uranová ruda. Ve městě byla také c. k. tabáková továrna, která zaměstnávala asi 1000 žen. Kromě toho také výroba rukavic, korkovna s výrobou zátek a také bylo paličkování. 31. března 1873 město téměř zcela vyhořelo.  Na konci 19. století objevila Marie Curie-Skłodowská v jáchymovské uranové rudě prvek radium, za což později získala Nobelovu cenu.

20. století.

V blízkosti Jáchymova i v samotném městě jsou bývalé doly na uranovou rudu (obsahující uraninit – Svornost, Rovnost, Bratrství, Mariánská, Eduard,...), těžba v nich probíhala vletech 1939 až 1962 (na jaderné projekty nacistů i komunistů) a během té doby se vytěžilo přibližně 8000 tun uranu. Za dob socialismu byly při těchto dolech zřizovány koncentrační a pracovní tábory, v nichž držení vězni (zejména političtí) sloužili v dolech jako levná pracovní síla. Přes rozvoj těžby v té době zažíval městský urbanismus spíše úpadek. V roce 1930 stálo v Jáchymově 926 domů a žilo 5954 obyvatel, v roce 1991 už to bylo jen 622 domů a 2456 obyvatel. Řada památkově hodnotných objektů v té době zanikla, jiné se dostaly do havarijního stavu. V roce 1957 Jáchymov přišel i o železniční trať z nedalekého Ostrova vybudovanou v roce 1896. Od roku 1963 v Jáchymově končila zkušební trolejbusová trať, na které byly zkoušeny trolejbusy vyráběné podnikem Škoda v Ostrově. Po ukončení výroby v ostrovském závodě v roce 2004 byla tato trať zrušena. Od 3. května 2005 má Jáchymov jednu linku městské autobusové dopravy.

Přírodní poměry.

Jáchymov leží na strmém jižním svahu Krušných hor, na silnici I/25 z Božího Daru do Karlových Varů. Vjezd do města od severu leží v nadmořské výšce 776 metrů, léčebné středisko na jižní straně Jáchymova je ve výšce 600 metrů.

Obecní správa a politika.

Členění města.

Jáchymov se člení na pět částí, které leží na dvou katastrálních územích ("Jáchymov" a "Popov u Jáchymova"):  Na území města se také dříve nacházely již zaniklé vesnice Popov a Zálesí.

Hospodářství.

Lázeňství.

V Jáchymově se nacházejí jedny z nejunikátnějších lázní v ČR, ale i ve světě. Pohybový aparát se zde léčí radonovou vodou a přímým ozařováním. Tato léčba je indikována při chorobách cévních (Raynauldova choroba, arterioskleroza velkých cév, cévní křeče). Dále při chorobách nervových (poruchy periferních nervů), revmatických chorobách, či zánětech nervů. Nejvýznamnějším využitím je léčba chorob pohybového aparátu (dna, ostruha (zkostnatění Achillovy šlachy), záněty a degenerativní změny kloubů, Bechtěrevova choroba.  Lázně byly založeny v roce 1906 na základě práce ing. Josefa Štěpa a dr. Leopolda Gottlieba. Zpočátku byla voda využívána k pitným kúrám (voda z dolu Werner). Později se začaly používat koupele. První koupelová vana stála v ordinaci doktora Gottlieba v domě pekaře Kuhna na dnešním náměstí Republiky. Později byly zřízeny koupelové kabiny v továrně na uranové barvy. V roce 1911 byla otevřena první lázeňská budova – dnešní Aquacentrum Agricola. Téhož roku také vzniká Akciová společnost pro radiové lázně Jáchymov.

Doprava.

Železniční trať Ostrov nad Ohří – Jáchymov byla postavena při příležitosti výstavby železnice z Chomutova do Chebu.

Pamětihodnosti.

Sakrální památky.

Nedaleko města se na úpatí Plešivce také nacházel kapucínský klášter v Mariánské, který byl v šedesátých letech 20. století zbořen.

Nápravně pracovní tábory.

Seznam táborů na Jáchymovsku. Písmeno za názvem značí krycí znak.

Osobnosti.

Za nejvýznamnější renesanční osobnost, která kdy navštívila Jáchymov, je považován učenec Georgius Agricola, jenž mimo jiné přispěl do Jáchymovské latinské knihovny velmi významným spisem De re Metallica Libri XII. (Dvanáct knih o hornictví a hutnictví). Agricola ve městě působil již dříve pod svým jménem – Johann Bauer – jako městský lékař. Za další významnou osobnost je považován luterský pastor, žák a přítel Martina Luthera Johannes Mathesius. Ten svým spisem Sarepta oder Bergpostill popsal postavení horníků k víře.

Jáchymov (německy "Sankt Joachimsthal") je lázeňské město v okrese Karlovy Vary, nedaleko hranic s Německem, 7 km od hraničního přechodu Boží Dar. Žije v něm obyvatel.


Sportovní kariéra.

František Plánička po celou svou sportovní kariéru nevyměnil slavistický dres za jiný než reprezentační, byl spolu se Španělem Zamorou považován za nejlepšího brankáře předválečné Evropy. Největšího úspěchu dosáhl v roce 1934, kdy jako kapitán a velká opora týmu přivedl Československo až do finále MS, v němž mužstvo podlehlo domácí Itálii 1:2. Byl vzorem nejen pro svou klubovou věrnost, ale také pro svoji skromnost, příkladnou celoživotní životosprávu a profesionalismus, který provázel celou jeho sportovní dráhu. Za Slavii sehrál téměř tisíc zápasů, od 1. října 1923 až do svého zranění 14. června 1938. Kuriozitou je, že do Slavie přestoupil z SK Bubeneč v roce 1923 za 800 Kč. Z této částky dokonce neměl ani haléř. Za národní mužstvo nastoupil poprvé jako 67. reprezentant v řadě (osmý brankář) 17. ledna 1926 v přátelském zápase v Turíně proti Itálii, celkem chytal v 73 oficiálních mezistátních zápasech. Poslední byl proti Brazílii roku 1938. Ve fotbalové brance stál naposledy 4. července 1970 jako šestašedesátiletý v Domoušicích u Rakovníka v dresu jedenáctky bývalých internacionálů.  Známý je jeho výrok: "Penalta se nedá chytit, dá se jen špatně kopnout."

Ocenění a závěr.

V roce 1985 se mu dostalo vysokého mezinárodního ocenění - od UNESCO převzal čestný diplom fair play. Až do konce svého života sledoval se zájmem veškeré fotbalové dění a radoval se z každého úspěchu českého fotbalu.  Poslední rozloučení s F. Pláničkou se uskutečnilo v pátek 26. července 1996 ve velké obřadní síni krematoria v Praze-Strašnicích. Františku Pláničkovi byl v roce 1994 udělen Titul fotbalového rytíře a byl vyznamenán Cenou dr. Václava Jíry.  V roce 2000 skončil čtvrtý v anketě o českého fotbalistu století.

František Plánička (2. června 1904 Žižkov – 20. července 1996 Praha) byl český fotbalový brankář a reprezentant Československa. Jeden z nejlepších světových fotbalových brankářů. Byla po něm pojmenována cena Františka Pláničky, která hledala nejlepšího fotbalového brankáře v České republice a ve které hlasovali od roku 1998 ligoví a reprezentační trenéři a novináři.