Fáze diety.

V každé z nich máte povolené a zakázané potraviny, podobně jako to je u jiných diet. Dieta je navržena od nepřísnější fáze, kdy vlastně jíte pouze potraviny obsahující maximum bílkovin a téměř nic jiného, po poslední fázi, kdy můžete vše, ale jednou týdně musíte držet proteinovou dietu celý den. Důležité je také nezapomenout na ovesné otruby, ze kterých je možné připravit pečivo nebo je můžete sníst s jogurtem. Nutný je i dostatečný pitný režim.

První fáze.

První fáze která trvá 2-10 dnů, máte povoleny pouze potraviny, jako je libové maso (grilované nebo pečené bez tuku), vnitřnosti, ryby, drůbež bez kůže, vejce, nízkotučné mléčné výrobky, libové šunky, koření, bylinky. Nutné sníst 1,5 polévkové lžíce ovesných otrub, které regulují vyprazdňování. Naopak zakázané je vepřové maso, tučné salámy, máslo, mnoho žloutků týdně, zelenina a sacharidy.

Druhá fáze.

Druhá fáze dodržuje se, dokud se nepřiblížíte k požadované váze, přidává se k jídlu i zelenina. Střídají dny bílkovinné a dny s bílkovinami a zeleninou. Opět se nezapomíná na otruby každý den. Pořád jsou zakázané potraviny, které jsou zakázané v první fázi až na povolenou zeleninu.

Třetí fáze.

Třetí fáze - autor slibuje, že už budete na své vysněné váze, můžete k výše uvedenému jídelníčku přidat i jedno ovoce denně, dva krajíce celozrnného chleba a 40 gramů sýru. Týdně pak si už dopřejete dvě jídla obsahující škrob: těstoviny, kuskus, rýži nebo brambory a dvě jídla podle vaší chuti. Pořád ale platí, že jeden den v týdnu musíte mít čistě bílkovinný (a to bez zeleniny). Každý den se jí i otruby. Dodržuje se podle toho, kolik jste zatím zhubli. Za každý shozený kilogram musíte tuto fázi držet 10 dní, abyste zamezili jo-jo efektu.

Čtvrtá fáze.

Čtvrtá fáze - poté jíte, co chcete, ale jednou týdně musíte dodržet proteinovou dietu (tedy povolené potraviny z fáze první). Každý den byste měli chodit nejméně 20 minut pěšky a stále jíst ovesné otruby. Tato fáze trvá navždy. Tato fáze ale spoléhá na to, že si v předchozích fázích vytvoříte správné stravovací návyky, pitný režim atp. ""Jíte, co chcete"" tedy neznamená, že budete-li jíst velké množství tuků či cukrů, udržíte si nově nabytou hmotnost!

Dukanova dieta je typ redukční diety, kterou publikoval francouzský odborník na výživu Dr. Pierre Dukan ve své knize "Neumím zhubnout". Dieta je založena na rozdělení do čtyř fází, první trvá 2–10 dnů, druhá 14 dnů, třetí podle toho, kolik jste zhubli (1 shozený kilogram = 10 dnů třetí fáze), a čtvrtá pak trvale.


První kroky k definici agrese v historii.

Oficiální definice zločinu agrese byla přijata v roce 2010. Ale pokusy o definování začaly o hodně dřív. První myšlenka definování agrese se objevila po první světové válce. Projevilo se to i v některých mezinárodních dokumentech:  Dokumenty zakazovaly válku jako prostředek řešení sporů, některé ji dokonce označovaly za mezinárodní zločin a zakazovaly i hrozbu agresí (Protokol). Dále následoval návrh dokumentu Úmluva o definici agrese (v roce 1933 podepsalo 13 států). Ale ve finále tyto smlouvy nebyly přijaty, především kvůli tomu, že silné státy jako USA a Spojené království vyjádřily svůj nesouhlas. Významná změna nastala po druhé světové válce. První významný krok k budoucí definici zločinu agrese a udělal Norimberský tribunál. Tribunál soudil jedince za zločiny proti míru, což je v dnešní terminologii zločin agrese.

Zločin agrese a Mezinárodní trestní soud.

Druhým důležitým v historii pokroku k vymezení definice agrese a vymezení trestu za něj byl návrh čtyř závažných protiprávních aktů pro Mezinárodní trestní soud (nazvaných jako zločiny). Těmito zločiny byly: genocidum, zločiny proti lidskosti, válečné zločiny a zločin agrese. Později návrh byl přijat, avšak přesná definice zločinu agrese ještě zůstávala otevřenou otázkou. Výběr těchto čtyř kategorií a jejich návrh vycházel z principu Norimberského tribunálu.

Jaký zločin je zločin agrese?

Zločinem agrese je zločin, který obsahuje: plánování, přípravu nebo organizaci útočného činu. Útočným činem je: vpád nebo útok ozbrojených sil státu na území jiného státu, použití jakýchkoliv zbraní státem proti území jiného státu, blokáda přístavů nebo pobřeží státu ozbrojenými silami jiného státu, vyslání státem nebo jeho jménem ozbrojených band, skupin, příslušníků nepravidelných ozbrojených sil nebo žoldnéřů, kteří používají ozbrojenou sílu proti jinému státu v tak závažné míře, že se to rovná činům vypočteným výše nebo podstatné účasti státu na nich atd.

Jak to vypadá v dnešní době.

V roce 2010 na konference Římského statutu Mezinárodního trestního soudu, která se konala v ugandské Kampale, byla upřesněna a vymezena definice zločinu agrese. Také byly upřesněny podmínky, za které Mezinárodní trestní soud (ICC) může stíhat jednotlivce za spáchání zločinu agrese.

Kdo se může dopustit zločinu agrese?

Zločinu agrese se může dopustit především stát, který pak za to nese mezinárodněprávní odpovědnost a takový druh zločinu agrese se definuje jako mezinárodní. Ale také se zločinu agrese může dopustit i jednotlivec, a v tomto případě pak nese individuální trestněprávní zodpovědnost (tj. zločin podle mezinárodního práva).

České právo.

Český trestní zákoník přebral definici zločinu agrese. Zločin agrese je vymezený v zákoně č. 40/2009 Sb., trestní zákoník. Přesnou definici najdeme v § 405a: „Kdo v postavení, které mu umožňuje vykonávat kontrolu nad některým státem nebo řídit jeho politické a nebo vojenské akce, v rozporu s ustanoveními mezinárodního práva plánuje, připravuje, zahájí nebo provede útočný čin, který spočívá v použití ozbrojené síly takovým státem proti svrchovanosti, územní celistvosti nebo politické nezávislosti jiného státu nebo v použití ozbrojené síly takovým státem jakýmkoli jiným způsobem neslučitelným s Chartou Organizace spojených národů a který svou povahou, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty Organizace spojených národů, bude potrestán odnětím svobody na dvanáct až dvacet let nebo výjimečným trestem.“

Zločin agrese je trestný čin podle Římského statutu Mezinárodního trestního soudu. Definice a podmínky výkonu jurisdikce byla přijata konsensem na Kampalské konferenci v roce 2010. Kampalská definice zločinu agrese „zločin agrese znamená plánování, přípravu, zahájení nebo provedení útočného činu, který svým charakterem, závažností a rozsahem zakládá zjevné porušení Charty OSN, a to osobou v postavení, které jí umožňuje efektivně vykonávat kontrolu nad státem nebo řídit jeho politické nebo vojenské akce


Počátky města.

V 6. století př. n. l. se na malém návrší nad říčkou Aude usadili iberští Keltové. Jejich nadvláda neměla dlouhého trvání, protože již o tři století později se na tomto strategickém místě usadil jiný keltský kmen (fr. Les Volces-Tectosages) a založil zde galské oppidum. Toto oppidum bylo nazýváno později Římany "Colonia Julia Carcaso".

Formování pevnosti.

Roku 122 dobyli tuto oblast Římané a opevnění někdejšího oppida vylepšili. Stěhování národů je přimělo k tomu, aby v úpravách pokračovali, ve 3. století okruh hradeb zesílili a přistavěli několik věží. Podstatná část tohoto opevnění se zachovala do dnešní doby a tvoří vnitřní prstenec hradeb. Okruh sestává z třiceti věží galsko-římského typu s velkými okny, aby byl usnadněn boj oštěpy.  Římané ovládali region okolo Carcassonne až do poloviny 5. století, poté padlo město do rukou západních Gótů. Hradní město zůstalo v jejich rukou až do roku 725 přesto, že se je Chlodvík I. pokoušel v roce 509 neúspěšně dobýt. V 8. století město obsadili Arabové, ale franský král Pipin Krátký je s pomocí západogótských kmenů roku 759 zapudil a Carcassonne se stalo franským lénem. Po smrti Karla Velikého se začalo s dělením Franské říše. Město připadlo rodu Trencavelů za jejichž vlády (1082–1209) dosáhlo nebývalého rozkvětu. Hrabě z Trencavelu nechal postavit na nejvyšším místě pahorku uprostřed hradního města opevněný zámek. Od zbytku opevnění byl oddělen suchým příkopem a chráněn pěti věžemi. Přístupu brání dvě padací mříže a okovaná brána, kterou musely kvůli znemožnění zrady obsluhovat alespoň dvě osoby.

Křížová výprava.

V dobách tohoto nebývalého rozkvětu se v okolí rozšířilo katarské hnutí (Albigenští). Carcassonnský vikomt Raymond Roger Trencavel, (1185–1209) na svém panství tuto heresi trpěl a dokonce i ochraňoval. Avšak papež Inocenc III. rozhodl v roce 1208 o křížové výpravě proti albigenským a město začalo obléhat vojsko severofrancouzských rytířů pod vedením Simona IV. z Montfortu. Carcassonne, jehož opevnění bylo z velké části přes 1000 let staré, po 15 dnech padlo. Současně bylo dobyto sousední město Béziers, které rovněž patřilo k vlastnictví Raymonda Rogera Trencavela. Obyvatelstvo obou měst bylo kompletně zmasakrováno (20 000 obětí) a Simon z Montfortu kraj obdržel jako své léno.

Zkáza a následná obnova.

V následujících letech se o Carcassonne často bojovalo, trencavelští se je neustále snažili získat zpátky. Následkem toho bylo hospodářství regionu silně poškozeno a období kulturního rozkvětu vzalo za své. Konečně roku 1240 připadlo s konečnou platností francouzskému králi, který nechal celé okolí srovnat se zemí. Tímto se stalo Carcassonne základním prvkem obranného systému Francie na jeho jižní hranici s Aragonem. Začleněním do oblasti královského vlivu se město začalo rychle rozvíjet a během následujících dvou století získalo svoji současnou podobu. Roku 1262 vznikl na levém břehu řeky nový městys – La Bastide Saint-Louis. Zde se naplno rozvíjelo hospodářství a obchod, kdežto staré město sloužilo jako královská pevnost. Pomalu chátrající zeď byla zesílena a zajištěna druhou vnější hradbou a město získalo pověst nedobytnosti. Eduard z Woodstocku, Černý princ město roku 1355 obléhal, ale protože si byl vědom nesmyslnosti svého počínání, nechal alespoň zapálit spodní město a s nepořízenou odtáhl. La Bastile však bylo okamžitě opraveno.

Konec pevnosti.

Po pyrenejském míru roku 1659 byl k francouzské říši připojen Roussillon a Carcassonne jako hraniční město ztratilo na významu. S nástupem nových válečných technik už nemělo smysl do hradního města investovat, a tak se opevnění pomalu rozpadalo.  V 18. století z něj byla už jenom zchudlá čtvrť, které hrozilo stržení, zatímco takzvané spodní město se dále rozrůstalo. Teprve architekt Viollet-le-Duc se spolu se spisovatelem Prosperem Mériméeem postaral o rozsáhlou rekonstrukci a zachránil město i pro další generace obdivovatelů.

Legenda.

První sídliště na místě dnešního Carcassonne založili Keltové. Z jejich řeči pochází i název "Carcaso".  Ale legenda zní mnohem zajímavěji. Podle pověsti obléhal Carcassonne již pátým rokem Karel Veliký. Městu pomalu docházely zásoby a obyvatelstvu nezbývalo nic jiného než se brzy vzdát. Hradní paní byla žena saracénského krále Balaacka, Carcas. Aby hrad zachránila, uchýlila se ke lsti. Z posledních zásob nechala vykrmit prase a když bylo dostatečně tlusté, shodila jej z hradeb přímo před Karla Velikého. Obléhatelé byli již sami na hranici vyčerpání a tak si při pohledu na vykrmené zvíře mysleli, že na hradě musí být jídla víc než dost. Zdrceně se tedy obrátili na cestu k domovu. Rozradostnělá tímto úspěchem nechala Dame Carcas znít všechny městské zvony. Karlovo vojsko si na odchodu jenom povzdechlo "Dame Carcas sonne", což znamená "Deme Carcas zvoní". A tak přišlo Carcassonne ke svému jménu.

Carcassonne je opevněné středověké město, dřívější jádro stejnojmenného města, které se nachází na jihu Francie v departementu Aude a regionu Languedoc-Roussillon, asi 70 km severozápadně od Perpignanu.


Výhody konsolidace půjček.

Konsolidace půjček má mnoho výhod, díky který se o ní vyplatí uvažovat. Pokud si klient pořídil úvěry na koupi automobilu, nábytku či dalšího, a každý z nich platí zvlášť a u jiné instituce, jejich spojení mu přinese podstatné zjednodušení celé platby. Místo placení několika poplatků za úvěry bude platit jen jeden a místo platby několika společnostem zaplatí jen jedné. S tímto sloučením je často spojeno i snížení samotné splátky. Klient obvykle platí jednorázově a menší částku, než tomu bylo doposud při souhrnu všech plateb. Je proto možné ušetřit i značnou sumu peněz. Předností konsolidace bývá zpravidla i možnost individuálního nastavení jejich parametrů (výše splátek, doba splácení, nebo den, ke kterému budete splátku hradit). K zjištění, zda a nakolik se konsolidace opravdu vyplatí, existují kalkulačky konsolidace půjček. Ty lze najít na specializovaných finančních stránkách.

Nevýhody konsolidace půjček.

Nevýhodou může být skutečnost, že některé instituce, která klientovi konsolidaci umožní, mohou požadovat sankce za předčasné splacení úvěru. Měsíční poplatek se může zmenšit, ale prodlouží se doba splácení. Klient nejenže neušetří, ale nakonec zaplatí mnohem víc. Pokud má tedy klient stabilní příjem a splácení mu nečiní potíže, konsolidace pro něj nemusí být vhodné řešení. Tím je však obvykle v případě, kdy má problém se samotnou výší splátek.

Poskytovatelé konsolidace úvěru.

O sloučení úvěru do jednoho může klient požádat u většiny bankovních institucí a mnoha nebankovních společností. Každá z nich má trochu jiné podmínky, takže je vhodné si jejich nabídky před sloučením porovnat. Podmínky se liší i mezi nebankovními a bankovními společnostmi, přičemž nebankovní zpravidla nedosahují stejné úspory, ale umožňují snazší získání konsolidace. Jsou k bonitě klienta benevolentnější.

Sjednání konsolidace.

Ačkoliv poskytovatel konsolidace vychází z již existujících smluv klienta, a některé ověřovací kroky spojené s novou půjčkou proto může vynechat, klient se některým opětovným kontrolám nevyhne. Konsolidace je v podstatě pouze „další půjčkou“, která je poskytnuta jen za výhodnějších podmínek. Platí pro ni tedy veškeré pravidla platná pro klasickou půjčku: Znovu se zjišťuje aktuální bonita klienta, jeho pravidelný a dostatečný příjem a platební morálka. Novela zákona o spotřebním úvěru platná od 1. prosince 2016 „přikazuje“ bankám, aby si ověřily veškeré údaje o klientově finanční minulosti z bankovních i nebankovních registrů či registru SOLUS. Pokud je tedy zájemce o konsolidaci ve skluzu s některou splátkou, bude s největší pravděpodobností jeho žádost zamítnutá. Nejlepším řešením je v takovém případě nejprve splátky uhradit a vyčkat s žádostí o konsolidaci cca 2 měsíce. Tím se obnovená platební morálka promítne i do databáze bank. To samozřejmě neplatí pro situaci, kdy klient neuhradil např. tři po sobě jdoucí splátky za sebou, což mu bezpečně zajistí místo v registru dlužníků na min. další čtyři roky. Nejedná se však o jediný dlouhotrvající škraloup, který takto může získat.  Jenže platební morálka není to jediné, co může klientovi vstoupit do cesty. Jednotliví poskytovatelé konsolidací mají další individuální podmínky pro to, které půjčky a úvěry povolí konsolidovat. Bez problémů lze obvykle sloučit různé spotřebitelské úvěry, bankovní půjčky, kreditní karty, kontokorenty a hypotéky. Narazit klient může při snaze slučovat úvěry od menších nebankovních poskytovatelů vystavených bez nutnosti ověření v registru dlužníků, leasingy, větší hypotéky nebo stavební spoření.  Dále je pro konsolidaci obvykle třeba, aby klient splnil i tyto podmínky:  • Klient musí mít minimálně dva úvěry/dluhy. Maximální počet není stanoven.  • Splatnost dluhů nesmí být kratší než půl roku, popřípadě jeden rok.  • Celková suma dluhů nesmí přesáhnout 500 000 Kč až 1 000 000 Kč, výjimečně banky umožňují sloučit půjčky v celkové hodnotě do 2 500 000 Kč (Komerční banka).  • Celková suma dluhů nesmí být nižší než 50 000 Kč.  V případě, že klient nesplní načrtnuté podmínky, není třeba házet flintu do žita. Existují i nebankovní instituce, které bývají benevolentnější, ačkoliv jejich podmínky jsou obvyklé méně výhodné a je podstatné, aby se s nimi klient zevrubněji seznámil.

Konsolidace úvěrů (slovo konsolidace pochází z latinského "con", dohromady, a "solidus", pevný; konsolidace tedy znamená upevnění, ustálení či urovnání), též konsolidace půjček, označuje sloučení více půjček do jedné. Má-li klient více půjček, vyčerpaný limit kontokorentu, čerpanou kreditní úvěrovou kartu atd., je výhodné všechny tyto pohledávky „konsolidovat“ do jedné, nové „zastřešující“ půjčky (úvěru), ze které jsou tyto všechny pohledávky uhrazeny a klient tak dosáhne mnoha výhod. U jednoho úvěru jde o změnu jeho podmínek. Velmi často se konsolidace úvěrů používá pro snížení měsíčních splátek (za cenu prodloužení doby splácení). Konsolidaci nabízejí nejen klasické bankovní instituce, ale je ji možné sjednat také u některých nebankovních společností.


Životopis.

Mládí.

Vladimir Lvovič Burcev se narodil v pevnosti Fort Ševčenko (on sám ve svých pamětech uvádí město Fort Perovskij) ve vojenské rodině. Jeho otec byl štábním kapitánem. V roce 1882 byl vyloučen z Petrohradské univerzity v roce 1885 z univerzity v Kazani, pokaždé pro účast ve studentských nepokojích. Jako člen skupiny Narodnaja volja byl uvězněn na dva roky v Petropavlovské pevnosti a v roce 1886 byl vyhoštěn do Irkutsku.

Exil a publikace.

V roce 1888 se Burcevovi podařilo uprchnout z vyhnanství a emigrovat do Švýcarska. V roce 1880 nastoupil na loď z Istanbulu do Londýna. V roce 1889 založil časopis ""Svobodné Rusko"", který existoval tři roky.  V roce 1898 byl Burcev zatčen britskou policií poté, co ve svém časopise ""Národovec"" oslavoval (neúspěšný) atentát na cara Mikuláše II.  V Londýně mezitím založil dva časopisy ""Za sto let"" a ""Past"". Po ruské revoluci roku 1905 se krátce vrátil ilegálně do Ruska a založil ruskou verzi Pasti. Po návratu na Západ v roce 1907 začal Burcev vydávat časopis ""Obyčejná příčina"", který byl pokračováním časopisu Pasti.  Tím, že pomohl odhalit mnoho policejních agentů, jako např. Jevno Azefa, se Burcev stal velice cenným pro kontrarozvědku a začalo se mu přezdívat "Sherlock Holmes revoluce".

Pozdější život a smrt.

Na počátku první světové války v roce 1914 se vrátil do Ruska, ale opět byl zatčen a odsouzen k vyhnanství. Roku 1915 byl amnestován a usadil se v Petrohradu.  Burcev usilovně oponoval bolševikům. V roce 1917 obvinil Lenina s jeho soudruhy, že jsou německými agenty. Ve článku svých novin pak vypsal hlavní nepřátele Ruska:  Neváhal uveřejnit ani seznam dvanácti, podle jeho názoru nejnebezpečnějších, lidí (kromě Lenina a Trockého byli na seznamu i Kameněv, Zinovjev, Kollontajová, Steklov, Rjazanov, Kozlovskij, Lunačarskij, Rošal, Rakovskij a Gorkij)  V den říjnové revoluce byl na příkaz Trockého zatčen, což vedlo některé historiky, aby byl Burcev evidován jako první politický vězeň v SSSR.  V únoru 1918 byl na žádost Maxima Gorkého propuštěn a zbytek svého života strávil jako emigrant. Pobýval ve Finsku, Švédsku, Francii. Během ruské občanské války podporoval bělogvardějce, zejména Kolčaka a Děnikina. Burcevovy četné pokusy, aby se všechny anti-bolševické síly spojily pod jednou ideologickou záštitou, neuspěly.  Během třicátých let bojoval proti fašismu a antisemitismu. Roku 1942 zemřel v Paříži na chorobu krve.

Vladimir Lvovič Burcev (rusky "Владимир Львович Бурцев", 17. listopadu 1862 – 21. srpna 1942) byl ruský revoluční aktivista a spisovatel.


Život.

Hickstead se narodil 2. března 1996 v Nizozemsku chovateli Jan van Schijndel. Byl zapsán do Chovatelského svazu holandského teplokrevníka, ale v krvi měl i holštýny a plnokrevníky.

Nový majitel.

V roce 2003 koupila Hicksteada kanadská stáj Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. V tu dobu bylo Hicksteadovi 7 let a jezdec Lamaze v něm viděl velký skokový potenciál, a proto se spolu začali ihned účastnit soutěží v parkurovém skákání.

Kariéra.

První větší výsledky přišly v roce 2006. Hickstead vyhrál se svým týmem Pohár národů na Floridě, umístil se na třetím místě v Grand Prix Cáchy a vyhrál Duke Energy Cup v Calgaře v Kanadě a za výhru obdržel jeden milion dolarů. V roce 2007 vyhrál Hickstead s Ericem Lamaze čtyři poháry v soutěži ATCO Power Queen Elizabeth II Cup. Ve stejném roce vyhráli stříbro s týmem a bronz v jednotlivcích na Panamerických hrách. Rok 2008 byl pro Hicksteada a jeho jezdce asi tím nejúspěšnějším. Nejdříve vyhráli Grand Prix v Ženevě. Poté se společně zúčastnili Olympijských her v Pekingu, kde získali zlato v jednotlivcích a stříbro s týmem. Jednalo se tak o vůbec první zlatou medaili pro Kanadu z jezdecké disciplíny. Rok 2009 nebyl příliš úspěšný, až na pár vítězství v soutěžích CSIO a podobných. Ovšem hned následující rok 2010 se Hicksteadovi opět dařilo. Hickstead vyhrál Grand Prix v Cáchách a velmi dobře se umístil i na Světových jezdeckých hrách v Kentucky. V tomto roce byl Hickstead jmenován nejlepším koněm na WEG v parkuru a získal titul 'Nejlepší kůň na světě'. V roce 2011 vyhrál Hickstead hned několik Grand Prix, a to Grand Prix Řím, La Baule a Calgary. Hickstead se měl s Ericem Lamaze zúčastnit Olympijských her v Londýně roku 2012, a po nich ve svých 15. letech ukončit svou sportovní kariéru. Toho už se však nedožil...

Smrt.

Hicksteadův poslední parkur se odehrál 6. listopadu 2011 na Světovém poháru ve Veroně. Společně s Ericem Lamaze dokončil parkur s jednou chybou (4 trestné body) a všichni diváci nadšeně tleskali. Poté se stalo něco nečekaného. Náhle se Hicksteadovi podlomily nohy a spadl na zem. Eric Lamaze rychle seskakuje, okamžitě přispěchají veterináři a jeho jezdec se ho ještě marně snaží zvednout. Veterinářům se však nepodaří Hicksteada zachránit. V celé aréně zavládlo ticho. Ostatní jezdce Hicksteadova smrt natolik zasáhla, že se rozhodli v závodu nepokračovat. Po pitvě bylo prokázáno, že slavný parkurový kůň zemřel v důsledku ruptury (tj. prasknutí) aorty. Hickstead byl zpopelněn a na jeho počest byla postavena jeho socha v Calgary v Kanadě.

Hickstead (2. března 1996, Nizozemsko - 6. listopadu 2011, Verona) byl KWPN hřebec kanadské stáje Ashlanda Johna Fleischhackera a Erica Lamazeho. Právě Eric Lamaze se stal jeho jezdcem a společně vybojovali mnoho úspěchů, včetně olympijského zlata a stříbra v parkurovém skákání.


Vývoj.

Se zavedením konvenčního tolaru roku 1754, byl florin definován jako půl konvenčního tolaru a tudíž ekvivalent 1/20 stříbrné kolínské marky, tzn. ~11,69 g ryzosti 10/12 t.j. 0.833, a dělil se na 60 krejcarů (na poměr upomíná text lidové písně "Já do lesa nepojedu" – „sekera je za dva zlatý a topůrko za tolar“). Florin se stal standardní měnovou jednotkou rakouského císařství a v oběhu byl až do roku 1892.  Při přepočtu na ceny stříbra v roce 2017 by hodnota florinu (jedné zlatky) byla cca 150 Kč.  Pro představu okolo roku 1850 byl roční plat vyššího úředníka 500–700 zlatých, učitele 130 a roční mzda dělníka 100–200 zlatých.  Roku 1857 byl mezi Německem a Rakousko-Uherskem vytvořen celní spolek a váhovým etalonem pro mincovní řád byla namísto kolínské marky stanovena celní libra odpovídající 500 gramům. Byl definován tzv. spolkový tolar ("Vereinsthaler") ryzosti 900/1000 s obsahem 162⁄3 gramu čistého stříbra odpovídající ražbě 30 tolarů z jedné libry stříbra. Tato hmotnost představovala o něco méně, než 1,5násobek obsahu stříbra v původním florinu. Poté Rakousko-Uhersko přijalo nový standard a florin obsahoval přesně 2/3 množství stříbra ve spolkovém tolaru tedy ražbě 45 florinům z jedné libry stříbra. To vyvolalo devalvaci mince o 4,97 %. Hmotnost byla 12,345 g o ryzosti 900/1000, tedy 11,11 g stříbra. Průměr byl 29 mm.  Rakousko-Uhersko ve stejné době přistoupilo k decimalizaci své měny a vytvořilo nový systém o 100 krejcarech = 1 florin a 11⁄2 florinu = 1 spolkový tolar.  Když Rakousko roku 1866 obsadilo Prusko, to vystoupilo z Německé celní unie a roku 1867 se přidružilo k Latinské měnové unii. Z toho důvodu byly emitovány zlaté mince s hodnotou 8 a 4 floriny, jež odpovídaly mincím 20 a 10 lir/franků.  Rakousko ale nezavršilo vstup do Unie, plánovaný na rok 1870.  Rakousko-uherský florin byl roku 1892 nahrazen korunou v poměru 1 florin = 2 koruny.  V Království lombardsko-benátském byly floriny raženy v Miláně v letech 1858 až 1859 císařem Františkem Josefem I. V Benátkách byly raženy floriny Františkem I. v letech 1822 až 1827, a císařem Františkem Josefem I. od roku 1857 do 1865.

Rakouský zlatý, od roku 1867 rakousko-uherský zlatý nebo též zlatka, florin či gulden byla měna používaná v letech 1754 až 1892 na území habsburské monarchie včetně českých zemí a později rakouského císařství a Rakousko-Uherska. Německý název Gulden se používal na rakouských bankovkách, a na mincích byl vyražen nápis Florin. Maďarský název forint se používal jak na mincích, tak na bankovkách.


Výzkum.

Institut podporuje výzkum soudobých dějin a sociální, kulturní a politické reality v Německu a pracuje s cílem podpořit větší obeznámenost a pochopení moderního Německa v akademické obci. To dále usnadňuje akademickou výměnu mezi Německem, Evropou a Izraelem.  Témata, kterými se institut zabýval v posledních deseti letech zahrnují koncepty jako identita, migrace, integrace, multikulturalismus, občanství a liberalismus, rasa, vizuální dějiny a dějiny vědy v německém, izraelské a evropském kontextu. Bucerius institut má za cíl zapojení různých vědních oborů a metod, historických období a geografických kontextů do výzkumu současného Německa tak, aby se do popředí dostaly aspekty moderní německé a židovské historie, které napomohou odhalit komplexitu soudobých německých dějin.  Ústav se stal důležitým zdrojem informací o specifickém vývoji v poválečném Německu a obecně v Evropě. Tyto informace jsou pravidelně využívány studenty a vědci z Univerzity Haifa a širokou veřejnosti.

Aktivity pro akademickou obec a veřejnost.

Institut každoročně pořádá konference, semináře a přednášky, jako například "Queer experiences during the Third Reich and the Holocaust" a "Perspectives on Contemporary Iran and Iranian Culture in Germany and Israel". Kromě toho hostil institut významné osobnosti německého veřejného života jako např. Ritu Süssmuth, Josefa Joffeho a Wolfa Biermanna, který přednášel během speciální akce v institutu.  Institut také pořádá speciální akce jako jsou filmové festivaly a hudební pořady, které zaujaly publikum i mimo univerzitu. V roce 2007 spoluorganizoval institut DEFA/ NDR filmový festival na téma "German Cinema from Behind the Iron Curtain" a v roce 2008 hostil hudební drama s názvem "The Myth and the Real Life of Marlene Dietrich".

Stipendia a akademické výměny.

Bucerius institut má výměnný program pro student magisterského a doktorského studia, které podporuje formou grantů a stipendií.Pod záštitou institutu se konaly semináře a přednášky četných vědců. Ústav přispívá k výzkumu současného Německa v Izraeli a spolupracuje s vědci z Izraele a ze zahraničí.  Bucerius institut udržuje partnerství s několika mezinárodními výzkumnými institucemi, jako je například Leo Baeck Institute, German-Israeli Foundation (GIF) for Scientific Research and Development, Simon Dubnow Institut für Jüdische Geschichte und Kultur, Institut für die Geschichte der deutschen Juden, dem Hamburger Institut für Sozialforschung, výzkumnou skupinou "Biologiedidaktik" při Univerzitě v Jeně jako s různými dalšími německými nadacemi v Izraeli, a jinými akademickými pracovišti v Německu a Izraeli.

Publikace.

V březnu 2005 Bucerius institut publikoval knihu "Memory and Amnesia: The Holocaust in Germany", kterou editovali Gilad Margalit a Yfaat Weiss v hebrejském jazyce. Tento sborník představuje výsledný produkt týdenního semináře, který institut organizoval v letech 2001/2002 ve spolupráci s předními vědci zabývajícími se holocaustem z Izraele, Německa, Evropy a Spojených států. V rámci semináře se používala historiografie,literární žánry a kinematografie k analýze narativu oběti, pachatele a spolupachatele v pracích zabývajících se holocaustem. Dále byly vydány některé eseje o reemigraci z konference "Europe and Israel: What Next?" v ročence Leo Baeck Institute z roku 2004. Kromě toho publikoval institut výsledky konference "Deadly Neighbors" ve vydání časopisu "Mittelweg 36. Zeitschrift für des Hamburger Instituts Sozialforschung". Existují také četné publikace členů asociovaných v institut zabývající se současnou historií Německa a vztahy mezi Židy a Nežidy v Německu, Evropě a Izraeli.

Bucerius institut pro výzkum současné německé historie a společnosti (Bucerius Institute for Research of Contemporary German History and Society) při Haifské univerzitě byl založen v roce 2001 nadací Zeit-Stiftung Ebelin und Gert Bucerius a jejím předsedou prof. Manfredem Lahnsteinem dr.h.c. Institut se věnuje otázkám z oblasti výzkumu společnosti a historie současného Německa. Zakladatelkou a první ředitelkou institutu byla Prof. Yfaat Weiss. V roce 2008 se ředitelem institutu stal Dr. Amos Morris-Reich.


Původ, vzdělání, kariéra.

Narodil se v roce 1949 v Súse, vystudoval strojařinu na Univerzitě v Tunisu a pokračoval Paříži studiem fotovoltaiky. Jako odborník na sluneční a větrnou energii založil v Sousse vlastní podnik.

Politika a žurnalistika.

V roce 1981 se zapojil do tuniského islamistického hnutí, které se tehdy nazvalo Hnutí islámské tendence. Byl ředitelem a šéfredaktorem týdeníku Al-Fajr, bývalého týdeníku islámské strany Ennahda. Kromě toho byl dlouhou dobu členem výkonné rady strany a zůstává generálním tajemníkem Ennahdy.

Trestní stíhání a uvěznění.

V květnu 1992 vláda oznámila, že odhalila plány státního převratu, který Ennahda připravovala. Úřadující prezident Zín Abidín bin Alí měl být zabit a v zemi nastolen islámský stát. V srpnu 1992 byl Jebali spolu se 170 sympatizanty Ennahdy obviněn z „pokusu o převrat“. Jebali se hájil, že o plánech převratu neměl ponětí, tvrdil, že byl mučen a stopy mučení ukázal. Pozorovatelé Human Rights Watch proces označili za nespravedlivý, Amnesty International Jebaliho prohlásila vězněm svědomí. Přesto byl 28. srpna 1992 odsouzen k šestnácti letům vězení za „příslušnost k ilegální organizaci“ a za „pokus o změnu zákonného státního zřízení“. Odvolací soud trest potvrdil.  Podmínky ve vězení byly tvrdé. Z patnácti let strávil více než deset na samotce. Kvůli podmínkám ve vězení opakovaně držel hladovku, každý z protestů trval 36 dní. V únoru 2006, u příležitosti 50. výročí nezávislosti Tuniska, byl podmíněně propuštěn.

Předsedou vlády.

Po Tuniské revoluci byla Ennahda v lednu 2011 legalizována. Jebali poté vystupoval na veřejnosti coby generální tajemník a mluvčí strany. Na pozvání "Center for the Study of Islam and Democracy" navštívil v květnu 2011 Washington, kde se také setkal s americkými senátory Johnem McCainem a Joe Liebermanem.  Následně, po úspěchu Ennahdy ve volbách do Ústavodárného shromáždění, jej strana 23. října 2011 nominovala coby kandidáta na funkci ministerského předsedy. Jebali byl pokládán za zastánce proreformního křídla ve straně. Prozatímní prezident Munsif Marzúkí jej 14. prosince 2011 do funkce jmenoval. Svůj vládní kabinet představil 20. prosince.

Hamadi Jebali (; * 12. ledna 1949) je tuniský inženýr, islámský politik a novinář, od prosince 2011 do března 2013 tuniský předseda vlády. Byl generálním tajemníkem umírněné islamistické strany Ennahda, kterou v prosinci 2014 opustil kvůli účasti v prezidentských volbách.


Původce.

V krvi nemocných zvířat a ve tkáních deformovaných mrtvě narozených mláďatech byl nalezen předtím neznámý virus, zatím pojmenovaný jako virus Schmallenberg (SBV), podle původu prvních vzorků. Předběžně byl zařazen do čeledi Bunyaviridae, rodu Orthobunyavirus a séroskupiny Simbu. Příbuzné viry, Shamonda, Ainovirus a Akabanevirus také způsobují onemocnění skotu v Africe, Austrálii a Oceánii, v Evropě nikdy zjištěny nebyly. Jedná se o RNA viry přenášené bodavým hmyzem, proto se předpokládá, že i SBV je přenášen stejným hmyzím vektorem, tiplíkem rodu "Culicoides". Virus byl původně prokázán pomocí metagenomové analýzy, což je metoda umožňující detekovat i předtím neznámý genom, ve Friedrich Loefflerově Institutu v Německu. Od jeho objevení se podařilo virus izolovat a kultivovat na buněčných kulturách a experimentální infekce tří zdravých krav vedla k prokazatelné virémii 2-5 dní po inokulaci virem. U jednoho zvířete byla infekce doprovázena horečkou, u jiného se rozvinul středně závažný průjem.  Orthobunyaviry, včetně Schmallenberského viru, obsahují nukleovou kyselinu rozčleněnou do tří segmentů, nazývaných S - segment (krátký), M a L - segment (dlouhý). Sekvence S segmentu Schmallenberského viru je velmi podobná viru Shamonda.

Původ viru.

V současnosti není možné s jistotou říct, odkud virus pochází. Některé orthobunyaviry cirkulují v evropské populaci přežvýkavců už desítky let, aniž by působily klinické onemocnění. SBV sám nejvíce připomíná Shamonda a Akabane viry, které ale v Evropě nebyly nikdy zjištěné. Ostatní viry tohoto rodu jsou málo známé a u mnohých není přečtený jejich genom, takže genom viru Schmallenberg není s čím porovnávat. Situaci komplikuje fakt, že orthobunyaviry mají schopnost přeskupovat fragmenty svojí RNA, podobně jako viry chřipky. V roce 1999 byla v Peru popsána předtím neznámá virová infekce člověka, způsobená nově vzniklým orthobunyavirem, který obsahuje S a L segmenty již předtím známého ORO-viru a M segment předtím nepopsaného viru ze Simbu séroskupiny. Stejně tak mohl i SBV vzniknout náhodným přeskupením segmentů existujících nebo neznámých virů, v úvahu ale připadá také zavlečení viru odjinud nebo možnost, že virus je už nějakou dobu přítomen v populaci dobytka a byl zjištěn až nyní.

Klinické příznaky.

U dospělého skotu nákaza probíhá akutně a projevuje se vysokou horečkou (nad 40 °C), nechutenstvím, hubnutím, zhoršeným celkovým zdravotním stavem a náhlým poklesem dojivosti až o 50%. V Nizozemí byl v souvislosti s nákazou zjištěn i profuzní průjem. Příznaky onemocnění zpravidla spontánně odezněly během 7-10 dní, u některých březích samic docházelo k pozdním potratům či porodu málo vitálních mláďat. Klinické onemocnění ve stádě probíhá 2-3 týdny, přičemž morbidita dosahovala 20-70%.  Se zpožděním se začaly objevovat následky teratogenního působení viru, od listopadu 2011 se v nakažených stádech rodí mláďata matek, které prodělaly infekci v létě a plody byly nakaženy intrauterinně. Porody mrtvých nebo neživotaschopných, deformovaných mláďat jsou popisovány především u ovcí, v menší míře u koz a skotu, přičemž u bahnic nebyly pozorovány žádné předchozí klinické příznaky.  Novorozená jehňata, telata a kůzlata mají vrozené vady, jako je skolióza, torticollis - deformace provázená hlavou zvrácenou nazad, arthtogryposis, což jsou nepohyblivé, trvale ohnuté klouby končetin, a hydroencephalus, porucha vývoje mozku, který je z větší části nahrazen vakem naplněným tekutinou. Dále se vyskytuje hypoplazie mozečku a zvětšený brzlík. Většina mláďat se rodí mrtvá a deformity vedou k těžkým porodům (dystokiím).  Mechanismus teratogenního působení se prozatím jeví stejný, jako u příbuzných virů: dochází k vertikálnímu přenosu, infekci plodu in utero. Infekce virem Akabane způsobí vrozené vývojové vady, dojde-li k nákaze během určité fáze březosti, u ovcí mezi 28 - 56 dnem, u skotu mezi 75 - 150 dnem březosti. Dochází k potratům, mumifikaci plodů a typickým malformacím, syndromu artrogryphosis-hydrencephalus, tedy stejně jako u viru Schmallenberg.

Diagnostika.

Friedrich-Loeffler Institut v Německu, kde byl poprvé virus izolován, vyvinulo protokol pro detekci virové RNA metodou RT-PCR a ten, společně se sekvencí virového genomu, zveřejnili pro nekomerční použití dalším laboratořím. Prozatím je možná jen tato, přímá metoda detekce viru, společně s dalšími přímými metodami, jako je kultivace viru na buněčných kulturách křeččích ledvin a přímá imunofluorescence. K detekci viru je potřeba sérum nebo krev odebraná na EDTA od zvířete s klinickými příznaky (horečka, průjem, pokles nádoje), k průkazu viru ze zmetků a deformovaných mrtvě narozených mláďat je nejvhodnější tkáň mozku s doporučeným doplňujícím vyšetřením tkáně sleziny a krevních vzorků.  Ze sérologických metod, které umožňují detekci protilátek v séru nakažených zvířat, je zatím k dispozici virus neutralizační test a nepřímá imunofluorescence. Nevýhoda těchto metod je jejich časová náročnost a nemožnost zpracování velkého množství vzorků. Rychlejší a jednodušší ELISA test.  Virologické vyšetření je základem současné diagnostiky. Provádí se virus neutralizačním testem (VNT) a PCR.

Šíření.

Choroba byla poprvé popsána v Německu, dále byla na konci roku 2011 popsána i v Nizozemí. K 11. lednu 2012 byla pomocí PCR zjištěna v Německu ve 20 chovech, v 52 chovech v Nizozemí a ve 14 chovech ovcí v Belgii. 23. ledna 2012 byl Schmallenberský virus prokázán ve tkáních deformovaných jehňat na čtyřech ovčích farmách v Norfolku, Suffolku a Východním Sussexu ve Velké Británii. 24.1.2012 byl virus prokázaný v deformovaných jehňatech ve Francii, celkem ve 29 chovech ovcí, 7.2.2012 se objevil v Lucembursku a 20.2.2012 byl diagnostikován u koz v Itálii. V březnu 2012 byla nemoc prokázána i v chovech ovcí ve Španělsku.  26.1.2012 bylo v Německu prokázáno jako pozitivní 88 chovů, k 2.2.2012 tento počet stoupl 240 chovů, 22.2.2012 bylo evidováno 693 pozitivních chovů.  V ČR se vir vykytuje minimálně od roku 2013. Sérologicky pozitivní a nevakcinovaná zvířata jdou každoročně do tisíců, představují až 20% ze všech vyšetřených vzorků.

Opatření v souvislosti s nákazou.

Evropská komise se zatím rozhodla vyčkávat a získávat informace - vzhledem k ročnímu období a faktu, že onemocnění je z největší pravděpodobností přenášeno hmyzem, nehrozí další šíření, nově potvrzené případy jsou důsledkem nákazy v létě. Státy, na jejichž území jsou potvrzené případy onemocnění, nicméně hlásí potvrzená ohniska OIE a některé státy zavedly dobrovolný zvýšený dozor, zvláště co se týče potratů a vrozených vývojových vad přežvýkavců. Dle komise zatím není důvod domnívat se, že se Schmallenberský virus chová jinak, než příbuzné viry, jako je Akabane, který potřebuje k přenosu vektora a nešíří se přímým kontaktem mezi zvířaty nebo živočišnými produkty, proto není obchod se zvířaty ani jejich produkty nijak omezován. Ruská federace nicméně s platností od 17.1.2012 vyhlásila opatření stran dovozu z Německa, Nizozemska a Belgie. To se týká živých malých přežvýkavců, jejich čerstvého masa, vedlejších produktů a rozmnožovacího materiálu (zmražená vajíčka, embrya a sperma).  Státy mimo EU, které dováží živý zástavový dobytek (např. Turecko), mají často v požadavcích virologické vyšetření na SBV. V ČR se vyskytuje tento virus v mnoha stádech skotu na pastevních areálech. Pokud je konkrétní jalovička či býček virologicky negativní, může být exportován, i kdyby všichni ostatní ve stádě byli pozitivní. Sérologické vyšetření se neprovádí, protože po prodělané nemoci jsou zvířata dlouhodobě pozitivní (možná celý život). Díky virologickému vyšetření nemá vakcinace na export negativní vliv.

Vakcinace.

Na trhu je vakcína ZULVAC SBV, která je schválena pro EU včetně ČR. Vakcinují se telata ve věku 4 a 5 měsíců a každoročně se vakcinuje celé stádo. Její dostupnost závisí na požadavcích chovatelů. Je li zájem malý, nedováží se (což je stávající situace).  Pokud se stádo nevakcinuje, pak mají dospělá zvířata protilátky po prodělané nemoci, ale zástav je k infekci vnímavý, nakazí se. Vir cirkuluje ve stádu, každoročně nakazí velké procento z těch, co nejsou v imunitě. Díky cirkulaci viru se rodí i mrtvá telata s deformacemi. Pokud by se stádo každoročně vakcinovalo, vir by v něm kolovat nemohl.  U ovcí je situace podobná. Vakcína je schválená i pro ovce. Procento mrtvě narozených a deformovaných plodů je mírně vyšší než už skotu.  Vakcinace je momentálně jediná dostupná metoda, jak vytěsnit vir z populace.  Z ekonomického hlediska je na chovatelích, aby si vypočítali, zda je pro ně výhodnější každoročně vakcinovat, nebo nechat zvířata nakazit, prodělat nemoc, tím si vytvořit imunitu. Zatím v ČR vítězí tiplík s virem SBV, každoročně nakazí tisíce zvířat. Nevakcinujeme.

Riziko pro člověka.

Geneticky nejpodobnější orthobunyaviry nezpůsobují onemocnění lidí a též zatím ve spojitosti s nákazou virem Schmallenberg nebylo popsáno onemocnění člověka.

Schmallenberský virus (Schmallenberg Virus = SBV) je název pro nedávno izolovaný "Orthobunyavirus", způsobující infekční chorobu přežvýkavců. Původce, byl poprvé prokázán v krvi hovězího dobytka s horečkou a poklesem mléčné produkce v chovu u města Schmallenberg v Německu a to v listopadu 2011. Nemoc se poprvé objevila v Severním Porýní - Vestfálsku už během léta 2011, kdy ve stádech dojnic docházelo k hromadnému horečnatému onemocnění, přičemž nemocná zvířata se během několika dní bez následků zotavila. Na podzim se podobné případy vyskytly i v sousedním Nizozemí, kde byla horečka doprovázena i průjmem. Od prosince 2011 se nákaza začala projevovat potraty a porody deformovaných mláďat, především ve stádech ovcí, ale i skotu a koz. V lednu 2012 byl Schmallenberský virus prokázán v Německu, Belgii, Velké Británii a Francii, v únoru 2012 byla jeho přítomnost odhalena též v Lucembursku a Itálii a v březnu 2012 i ve Španělsku.


Historie a role.

Databáze IPEX - Interparliamentary EU-Information Exchange vznikla na základě doporučení Konference předsedů parlamentů Evropské unie, která se konala v Římě roku 2000. V souladu se Směrnicí pro meziparlamentní spolupráci, která byla přijata v Haagu v roce 2004, proběhlo oficiální spuštění webových stránek v červnu 2006 během Konference předsedů parlamentů Evropské unie v Kodani.  S cílem podpořit Konferenci předsedů, Konferenci parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), setkání specializovaných výborů vnitrostátních parlamentů a Evropského parlamentu, meziparlamentní setkání a stálé zástupce vnitrostátních parlamentů v Bruselu, patří IPEX mezi jeden z hlavních pilířů meziparlamentní komunikace o aktivitách týkajících se EU.  IPEX má umožnit vnitrostátním parlamentům užší spolupráci a koordinaci jejich aktivit souvisejících s EU, a zároveň má více přiblížit tuto meziparlamentní spolupráci evropským občanům. Z tohoto důvodu IPEX nabízí základní navigaci na stránkách ve všech úředních jazycích EU. Vnitrostátní parlamenty mohou publikovat svá stanoviska a texty ve svých národních jazycích. V zájmu snadnějšího překonávání jazykové bariéry je ale vnitrostátním parlamentům připomínáno, aby důležité informace a přijatá stanoviska publikovaly v angličtině nebo ve francouzštině (alespoň ve formě krátkého souhrnu). V souladu s IPEX Guidelines dohlíží na chod IPEXu Správní rada (IPEX board). Rada je každoročně jmenována na setkání Kancléřů jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů a Evropského Parlamentu.  IPEX je spravován Centrální podporou (Central support), stálým IPEX zaměstnancem (IPEX information officer) a sítí IPEX korespondentů z jednotlivých komor vnitrostátních parlamentů. Na IPEX mohou přispívat všechny vnitrostátní parlamenty členských států EU, parlamenty kandidátských zemí a také Evropský parlament. V zájmu propagace meziparlamentní spolupráce je IPEX také otevřen pro COSAC a Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci (ECPRD).

Funkce IPEXu.

IPEX nabízí následující možnosti:  Tato výměna informací probíhá prostřednictvím následujících nástrojů: Databáze, Fórum a sekce Novinek.  Součástí internetové stránky IPEX jsou také stránky obsahující informace a dokumenty k řadě meziparlamentních konferencí: Konference předsedů parlamentů EU, Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti (COSAC), Konference ke společné zahraniční a bezpečností politice (SZBP)/společné bezpečnostní a obranné politice (SBOP),Meziparlamentní konference ke stabilitě, hospodářské koordinaci a správě v EU či Skupina pro společnou parlamentní kontrolu Europolu (JPSG).

Externí odkazy.

IPEX - oficiální stránky Konference parlamentních výborů pro evropské záležitosti tzv. COSAC - oficiální stránky  Evropské centrum pro parlamentní výzkum a dokumentaci ECPRD - oficiální stránky  Senát a EU - stránky Senátu PČR věnované evropské agendě  Výbor pro evropské záležitosti Poslanecké sněmovny PČR

Meziparlamentní výměna informací týkajících se Evropské unie (anglicky Interparliamentary EU Information Exchange; IPEX) je platforma sloužící vnitrostátním parlamentům členských států EU a Evropskému parlamentu pro výměnu informací, které se týkají aktivit souvisejících s Evropskou unií, a to zejména ve světle ustanovení Lisabonské smlouvy. Úloha vnitrostátních parlamentů je zejména stanovena v Protokolu o úloze vnitrostátních parlamentů v Evropské unii a v Protokolu o používání zásad subsidiarity a proporcionality.


Architektura.

Podpora webových aplikací (platforma HTML5).

Podpora webových aplikací je umožněna použitím internetového prohlížeče na základě jádra prohlížeče WebKit, který běží v bezpečnostním sandboxu Smack. Na rozdíl od jiných systémů není „motorem“ aplikací v systému Tizen programovací jazyk Java, ale podobně znějící, avšak odlišný programovací jazyk JavaScript a značkovací jazyk HTML5, oba společně používané pro vytváření internetových aplikací a stránek. Vývojářům těchto internetových aplikací jsou k dispozici javascriptové knihovny jQuery a jQuery mobile.

Podpora nativních aplikací (platforma Bada).

Počínaje verzí systému Tizen 2.0 je umožněn vývoj nativních aplikací je podporován Tizen SDK z platformy Bada.

Podpora 64bitových aplikací.

Dne 16. září 2015 byla vydána verze Tizen 3.0 Milestones Source Code Release. Přináší nativní 64bitovou podporu, využívá jádro Linuxu verze 4.0, novou bezpečnostní architekturu, X.org je nahrazen Waylandem, WebKit2 je nahrazen prohlížečem na základě Chromium-EFL (open source verze Chrome) a mnoho dalších změn.  S majoritní verzí Tizen 3.0, 20. května 2017, přišla přímá podpora 64bitových aplikací, umožňující využití větší velikosti operační paměti, ale také poskytující možnost bezpečnostního a výkonnostního zlepšení. S touto verzí mělo přijít větší množství dalších zlepšení. První smartfon s tímto systémem byl očekáván v 1. kvartálu 2017.

Tizen IVI (In Vehicle Infotainment).

Firma Samsung také plánuje použití systému Tizen v informačních systémech automobilů. V této souvislosti je Tizen IVI 3.0 RC kompatibilní se standardem GENIVI 7.

Nasazení Tizen OS.

V říjnu 2013 byl Samsungem uveden první produkt založený na systému Tizen: chytrý fotoaparát NX300M. Mezi další produkty využívající systém Tizen patří např. chytré hodinky "Samsung Gear 2".  Září 2014: Samsung posílil vývoj systému Tizen o dalších 500 vývojářů.  Dne 1. ledna 2015 Samsung oznámil, že v roce 2015 budou všechny jeho chytré televize založeny na systému Tizen.  Dne 14. ledna 2015 Samsung oznámil příchod svého prvního smartphonu se systémem Tizen.  Prvního smartphonu se systémem Tizen se v Indii za měsíc prodalo sto tisíc kusů.  Dne 28. dubna 2016 Samsung ohlásil, že Tizen 3.0 bude uveden v září 2016, jako konkurent dosavadních systémů pro smartfony, jako jsou Android a iOS. Tento systém má přinést vícero technických novinek, jako je například nativní podpora 64bitových procesorů, výkonnější grafické rozhraní Vulkan, Bluetooth 4.2, ovládání hlasem, rozpoznávání tváří a antivirový framework pro kontrolu aplikací a obsahu. Grafický subsystém je v operačním systému Tizen 3.0 o 30 procent rychlejší než ve starším operačním systému Tizen 2.4.  Dne 23. srpna 2016 uvedl Samsung smartphon Samsung Z2 se dvěma fotoaparáty, čtyřmi procesorovými jádry, 1 GiB RAM, 8 GiB interní paměti, 4G LTE konektivitou a systémem Tizen 2.4 na indický trh.  Dne 25. ledna 2017 vyšla zpráva o nadcházejícím vypuštění prvního smartphone s 64-bitovým systémem Tizen 3.0 ve vícero zemích. Datum vydání bylo stanoven na březen 2017, na který připadá výročí 32 let mobilních telefonů Samsung.  Dne 15. května 2017 vyšla zpráva o vypuštění modelu Samsung Z4, který bude disponovat 64-bitovým operačním systémem Tizen 3.0 a dvěma fotoaparáty, předním a zadním, oba s rozlišením 5 megapixelů. Dále má být vybaven čtyřjádrovým procesorem a 1GB operační paměti. Jeho cena má vejít do výše 100$ a objeví se na vybraných trzích.  Dne 15. června 2017 byl Samsung Z4 uveden. Kromě Tizenu 3.0 s digitální asistentkou S-Voice disponuje čtyřjádrovým procesorem na 1,5GHz, 1GiB operační paměti (RAM) a 8GB interní paměti flash, rozšiřitelné až na 128GB, předním a navíc i zadním fotoaparátem, který je vhodný pro selfie, oba 5 megapixelů, oba s blesky. V závislosti na konfiguraci je možno osadit až dvě mikro SIM karty. Umožňuje také využívat služby GPS i GLONASS. Dále má WiFi, Bluetooth, přijímač FM rádia.  Firma Samsung připravuje televizní verzi (Tizen TV) virtuálního asistenta Bixby.

Tizen ([ˈtaizen]) je operační systém založený na linuxovém jádře a softwarové knihovně GNU C Library. Je zaměřen na vestavěné systémy, včetně smartphonů, tabletů, automobilových (IVI) zařízení, chytrých televizí, fotoaparátů a laptopů. Jeho licenční model zahrnuje software, který používá různé licence (které mohou být nekompatibilní s Open Source definicí) a proprietární vývojový kit (SDK). To má zajistit hladké fungování Tizenu na různých platformách a zařízeních.


Popis.

Kanál se skládá ze dvou odlišných částí. První má tvar obdélníku o rozměrech 800x70 metrů. Na horní straně jej vymezuje "Pont de Flandre" (Flanderský most) z roku 1885 (jediným sklápěcím mostem v Paříži), na dolní straně je ukončen na náměstí "Place de la Bataille de Stalingrad". Na severu je kanál ohraničen nábřežím "Quai de la Seine" a na jihu "Quai de la Loire". V polovině přes něj vede lávka pro pěší. Směrem na severovýchod pokračuje kanál v délce 730 m a mnohem užší (30 m). Někdy se už tato část nazývá nesprávně Canal de l'Ourcq, nicméně kanál s tímto jménem začíná až o několik set metrů dále u parku Villette. Zde se plavební kanály větví. Severovýchodním směrem dále pokračuje Canal de l'Ourcq a na sever vede Canal Saint-Denis.

Historie.

Jako první se začal stavět v roce 1802 kanál 699 m dlouhý a 70 m široký. Sloužil k různým účelům. Především sloužil jako zásobárna pitné vody pro Paříž. Jeho druhou funkcí byla zásoba vody pro další kanály určené k plavbě lodí. Na počátku 19. století byl kanál obklopen zahradou, která sloužila jako veřejný park. Během průmyslového rozvoje v polovině 19. století však byly kolem kanálu postaveny překladiště a na konci 19. století již kanál sloužil výhradně pro vodní přepravu nákladu. Tehdy kanál a zdejší přístav zažívaly svůj ekonomický vrchol. V roce 1882 byl postaven uprostřed kanálu most 13 m vysoký a 85 m dlouhý. Byl opatřen hodinami s průměrem 3 m. V roce 1966 byl nahrazen novým. Během 20. století však význam kanálu pro nákladní dopravu pozvolna upadal, takže v roce 2000 činil objem nákladu jen 1,000.000 tun (nejméně v celé jeho historii). Zároveň se začíná pozvolna využívat kanál pro cestovní ruch. Kanál se rovněž využívá k veslování.

Bassin de la Villette (česky "Nádrž Villette") je jeden z umělých plavebních kanálů v Paříži. Nachází se v 19. obvodu a propojuje kanál Saint-Martin na jihu s kanály Ourcq, který míří na severovýchod a Saint-Denis směřující na sever. Byl uveden do provozu 2. prosince 1808. Jeho název je odvozen od bývalé vesnice La Villette, která byla v roce 1860 připojena k Paříži.


Výběr pořadatele.

Francie získala pořadatelství světového šampionátu 15. prosince 2011 na zasedání rady Mezinárodní házenkářské federace v São Paulu během konání MS v házené žen. Hostitelem mužských šampionátů světa již byla v letech 1970 a 2001. V hlasování tak porazila druhého uchazeče z evropského kontinentu, Dánsko. Třetím zájemcem o konání se původně stalo Norsko, které však nedoručilo oficiální přihlášku na vedení IHF ve stanoveném termínu.  Francouzská kandidatura za dějistě konání nejdříve zahrnovala města Bordeaux, Dunkerk, Lyon a Nanterre namísto Albertville, Brestu, Met a Rouenu. Také avizované Aix-en-Provence bylo odhlášeno pro neschopnost včasného splnění technických parametrů haly.

Dějiště.

Šampionát probíhal v osmi arénách francouzských měst Paříž, Rouen, Nantes, Albertville, Montpellier, Lille, Brest a Mety.

Kvalifikace.

Turnaje se zúčastnilo dvacet čtyři družstev. Francie měla místo zajištěno automaticky z titulu pořadatelského státu. Vzhledem k tomu, že byla zároveň úřadujícím mistrem světa, jemuž také příslušelo místo bez nutnosti kvalifikace, přešlo toto automatické pozvání na úřadujícího vicemistra světa z Kataru. Zbylých dvacet dva týmů se na šampionát probojovalo díky nejlepším umístěním v kontinentálních mistrovstvích, včetně nástavbové evropské kvalifikace. Jediná divoká karta byla přidělena Norsku.

Rozlosování.

Rozlosování se uskutečněno 24. června 2016 ve francouzské metropoli Paříži.

Rozhodčí.

Na mistrovství světa bylo vybráno 16 dvojic rozhodčích:

Základní skupiny.

Program organizátoři zveřejnili 23. září 2015. Časy utkání jsou uvedeny ve středoevropském pásmu (UTC+1).

Prezidentský pohár.

Týmy, které nepostoupily ze základních skupin do vyřazovacích bojů o medaile, sehrály turnaj útěchy o Prezidentský pohár, o konečné 17.–24. místo.

Vyřazovací fáze.

Z každé ze čtyř základních skupin postoupily do vyřazovacích bojů první čtyři týmy.

Konečné pořadí.

Pro umístění týmů na 5.–16. místě, tj. vyřazené osmifinalisty a čtvrtfinalisty, bylo rozhodujícím kritériem počet získaných bodů proti prvním čtyřem týmům šampionátu ze zápasů v základních skupinách.

Mistrovství světa v házené mužů 2017 představovalo 25. ročník mužského světového šampionátu v házené, který probíhal mezi 11. až 19. lednem 2017 v osmi francouzských městech. Turnaj, na němž startovalo dvacet čtyři reprezentačních týmů ve čtyřech základních skupinách, organizovala Mezinárodní házenkářská federace. Francie již mužská mistrovství světa pořádala v letech 1970 a 2001.


Historie.

Ústavodárné shromáždění a Národní konvent znárodnily během Francouzské revoluce majetek duchovenstva, krále a emigrantů. Poslanci v roce 1790 rozhodli vytvořit z kláštera malých augustiniánů sklad pro zabavené sochy a náhrobky a do čela instituce byl v roce 1791 jmenován Alexandre Lenoir. 1. září 1795 Alexandre Lenoir otevřel pro veřejnost depozitář, který se 21. října stal Muzeem francouzských památek, které představovalo dějiny francouzského sochařství a Lenoir byl jmenován jeho ředitelem.  S návratem monarchie Ludvík XVIII. muzeum v roce 1816 uzavřel a velká část děl byla vrácena původním majitelům. Zbytek byl začleněn v roce 1824 do sbírek Louvru a v roce 1836 do muzea na zámku Versailles. Náhrobky byly přesunuty na hřbitov Père Lachaise (Nicolas Boileau, Jean Mabillon, Héloise a Pierre Abélard). Církevní objekty byly vráceny zpět církvi.  V roce 1879 navrhl Eugène Viollet-le-Duc shromáždit zbytky sbírky v paláci Trocadéro, který zůstal prázdný od světové výstavy 1878. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 28. května 1882, tehdy mělo čtyři výstavní sály. V roce 1886 přibyly další tři a v roce 1889 knihovna a sbírky dokumentů. Palác Trocadéro byl přestavěn na palác Chaillot pro světovou výstavu 1937 a muzeum bylo rozšířeno. Bylo reorganizováno a získalo dnešní název.  23. července 1997 požár zničil část prostor. Palác byl rekonstruován, muzeum bylo znovu otevřeno 15. září 2007 jako součást nově vytvořeného Cité de l'architecture et du patrimoine.

Muzeum dnes.

Muzeum zabírá jedno křídlo Palais de Chaillot a sestává ze tří galerií. Galerii Davioud tvoří galerie odlitků a galerie Carlu. Jsou zde modely moderní a současné architektury. Nástěnné malby a vitráže jsou umístěny na konci galerie moderní a současné architektury a jsou vystaveny ve dvou podlažích. Muzeum doplňuje knihovna a místnosti pro dočasné výstavy.

Sbírky.

Sbírka odlitků pochází původně z ateliérů v Louvru, které nechali zhotovit architekt Viollet-le-Duc a spisovatel Prosper Mérimée, předseda výboru pro historické památky. Jsou vyrobeny převážně ze sádry. Sbírky doplnil v roce 1927 kurátor muzea Paul Deschamps, který nechal zhotovit reprodukce nástěnných maleb a vitráží v životní velikosti.  Vystavené kopie představují např. portál opatství sv. Fortunáta v Charlieu, portál katedrály v Chartres, hlavní portál opatství Moissac, portál kostela sv. Lazara v Avallonu, fresky z 11. století z katedrály sv. Štěpána v Auxerre, fresky z 12. století z kaple opatství v Saint-Chef, fresky z kupole katedrály sv. Štěpána v Cahors nebo některé vitráže katedrály sv. Štěpána v Sens.

Musée des monuments français (česky "Muzeum francouzských památek") je muzeum v Paříži, které se specializuje na historické památky ve Francii. První muzeum založil archeolog Alexandre Lenoir aby uchoval architektonické dědictví ohrožené během Velké francouzské revoluce. Muzeum obnovil v roce 1879 architekt Eugène Viollet-le-Duc. Muzeum dnes sídlí v Palais de Chaillot a je součástí Cité de l'architecture et du patrimoine. Vlastní významnou sbírku sádrových odlitků, reprodukcí a modelů francouzského architektonického dědictví.


Klubová kariéra.

Chelsea.

Traoré působil v mládežnických týmech francouzského klubu AJ Auxerre. 31. října 2013 bylo oficiálně oznámeno, že podepsal smlouvu na 41⁄2 roku s anglickým top klubem Chelsea FC. Za A–tým debutoval 16. září 2015 v zápase Ligy mistrů proti Maccabi Tel Aviv (4:0, 13 minut). Svůj první gól si připsal 31. ledna 2016 v FA Cupu proti MK Dons (1:5, 33 minut). O dva týdny později se trefil i v Premier League, když v zápase proti Newcastle United zvyšoval skóre na 5:0 pro domácí (5:1, 40 minut).

Vitesse (hostování).

V lednu 2014 odešel hostovat do nizozemského partnerského klubu Vitesse. Za půl roku nastřílel ve Vitesse 3 branky a připsal si 1 asistenci. Odehrál 17 utkání. Ve Vitesse zůstal i pro sezónu 2014/15, ve které vstřelil ve 37 zápasech 16 branek a na dalších 7 přihrál. Poté se vrátil zpět do Chelsea.

AFC Ajax.

V létě 2016 se vrátil zpět do Nizozemska, tentokrát ovšem jeho cesta vedla do předního klubu Eredivisie, AFC Ajaxu.

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2009 v Nigérii, kde Burkina Faso vypadla v osmifinále se Španělskem poměrem 1:4. Na turnaji vsítil jeden gól, 31. října se v základní skupině D podílel na vítězství svého týmu 4:1 nad Kostarikou. S burkinafaským týmem do 17 let participoval na Mistrovství Afriky do 17 let, kde Burkina Faso získala po výhře 2:1 nad Rwandou svůj první titul v této kategorii. Traoré na šampionátu třikrát skóroval (dvakrát v základní skupině A proti Egyptu a jednou v semifinále proti Kongu).  V seniorské reprezentaci Burkiny Faso debutoval ve věku 15 let v roce 2011. První reprezentační branku vstřelil 14. srpna 2013 v přátelském zápase proti domácímu Maroku (výhra 2:1).  Zúčastnil se Afrického poháru národů 2012, kde Burkina Faso nepostoupila ze základní skupiny B (skončila bez bodu na čtvrtém místě). Zúčastnil se i Afrického poháru národů 2015 v Rovníkové Guineji.

Bertrand Isidore Traoré (* 6. září 1995, Bobo-Dioulasso, Burkina Faso) je fotbalový záložník z Burkiny Faso, který v současné době působí v klubu Olympique Lyon


Kariéra.

Emil Zátopek se stal prvním člověkem na světě, který uběhl trať 10 km pod 29 minut (28:54,2 1. června 1954 v Bruselu) a trať 20 km pod jednu hodinu (59:51,8 29. září 1951 ve Staré Boleslavi). Celkem vytvořil třináct světových rekordů na kilometrových a pět na mílových tratích. Jde o jednoho z největších atletů všech dob. Nejvíce ale proslul během olympijských her 1952 v Helsinkách, kde vyhrál běh na 5 km (14:06,72), 10 km (29:17,0), a dokonce i maratón (2:23:03,2), který tehdy běžel poprvé v životě. V každé z těchto disciplín tehdy zároveň ustavil nový olympijský rekord. Tento „trojboj“ se dodnes žádnému vytrvalci nepodařilo zopakovat a atletičtí experti pochybují, že se ještě někomu kdy podaří. Byl znám svým upracovaným stylem běhu, doprovázeným křečovitými grimasami, v cizině byl přezdíván "česká lokomotiva" a "Satupekka".

Začátky.

Narodil se do chudé rodiny jako sedmé dítě z osmi. V šestnácti letech začal pracovat v Baťově obuvnické továrně ve Zlíně a navštěvoval Baťovy školy.  „"Jednoho dne ukázal závodní trenér, který byl mimochodem velmi přísný, na čtyři chlapce včetně mě a řekl, že půjdeme na běžecké závody. Protestoval jsem, že jsem moc slabý a nemám na běhání kondičku, ale trenér mě poslal na prohlídku a doktor řekl, že jsem naprosto zdravý. A tak jsem musel závodit. Když jsem se rozběhl, cítil jsem, že chci vyhrát, ale skončil jsem až druhý. A tak to celé začalo,"“ vzpomínal později Zátopek, jak v roce 1941 doběhl druhý při běhu Zlínem. Od toho okamžiku se o běh začal vážně zajímat. O nový talent se postarali výkonní atleti Baťova klubu. Ve Zlíně začal trénovat ve společnosti tehdy elitních českých běžců, jako byli Tomáš Šalé či Jan Haluza. Právě Jan Haluza se stal na dva roky jeho prvním (neoficiálním) trenérem. Společně absolvovali také řadu závodů.  V roce 1944, tedy za pouhé tři roky, pokořil český rekord v běhu na 2000, 3000 a 5000 metrů. Po válce se stal vojákem. Byl vybrán do československého reprezentačního týmu na mistrovství Evropy 1946. Na pětikilometrové trati skončil pátý, když překonal výkonem 14:25,8 svůj vlastní rekord 14:50,2.

Vrcholné úspěchy.

Poprvé vstoupil na olympijské atletické závodiště na hrách v Londýně roku 1948, kde vyhrál běh na 10 km (byl to tehdy jeho druhý závod na takovou vzdálenost) a na 5 km skončil druhý za Gastonem Reiffem z Belgie. Při desetikilometrovém závodu zvítězil díky rozumně zvolenému tempu oproti dalším závodníkům, které ve velkém vedru v druhé polovině závodu předbíhal. Ve finále na 5 kilometrů, které se běželo naopak v dešti na rozbahněné dráze, prohrál až ve finiši.  Následující rok se mu podařilo hned dvakrát zlomit světový rekord v běhu na 10 km a ve čtyřech dalších sezónách si třikrát vylepšil svůj vlastní rekord. Držel také světové rekordy v běhu na 5 km (1954), 20 km (dvakrát v roce 1951), 25 km (1952 a 1955), 30 km (1952) a také v hodinovém běhu (dvakrát v roce 1951). Na mistrovství Evropy 1950 vyhrál běh na 5 a 10 km a na dalším mistrovství Evropy byl znovu první na desetikilometrové trati.  Mezi legendy ale mezitím vstoupil na olympijských hrách 1952 v Helsinkách, kde vyhrál zlatou medaili v běhu na 5 km, 10 km a v maratonu. Ve všech třech těchto disciplínách navíc překonal olympijské rekordy. Desetikilometrový závod vyhrál před Alainem Mimounem, stejně jako následně běh na 5 km. Zde zvítězil po úporném boji v posledním kole (57,5 s), v němž se dostal ze čtvrtého na první místo. Třetí zlatou medaili získal, když se rozhodl zúčastnit také maratonu. Běžel ho poprvé v životě a zvítězil. Jeho strategie pro maraton byla jednoduchá: držet se Jima Peterse, britského držitele světového rekordu. Po úmorných prvních patnácti kilometrech, kdy už Peters věděl, že přecenil své síly, se ho Zátopek zeptal, co si zatím o závodu myslí. Překvapený Angličan řekl Zátopkovi ve snaze ho zmást, že tempo je dost pomalé. Čech tedy prostě zrychlil, Peters závod nedokončil a Zátopek vytvořil nový olympijský rekord.  Svou zlatou medaili z maratonu se pokusil obhájit na olympijských hrách v roce 1956, na tréninku si ale poranil tříslo a musel být na šest týdnů hospitalizován. Den po návratu z nemocnice už zase trénoval, svou formu už ale zpátky nikdy úplně nezískal. Nakonec doběhl šestý za svým dlouholetým rivalem a přítelem Alainem Mimounem. Svoji sportovní kariéru ukončil v roce 1958.

Styl a tréninkové metody.

Jeho běžecký styl byl velmi charakteristický a hodně se lišil od toho, co se v tehdejší době považovalo za účinný styl. Otáčel hlavou, obličej měl pokřivený námahou, čemuž vděčí za přezdívku "Emil Hrozný". Když se ho lidé ptali na jeho umučený výraz ve tváři, prý odpověděl: "„To víte, není to gymnastika nebo krasobruslení.”" Trénoval za každého počasí, i když sněžilo, a na sobě měl často těžké vojenské kanady namísto speciálních běžeckých bot, tvrdil, že při závodě tak získá pocit lehkých nohou. Měl i speciální tréninkovou pomůcku. Běžel se svojí manželkou na zádech.  Vždycky rád poradil jiným běžcům. Často například říkal, že při běhu je vždy třeba být uvolněný, je proto dobré se koncem palce lehce dotknout ukazováčku nebo prostředníčku. Tenhle nepatrný dotyk stačí k tomu, aby paže a ramena zůstaly uvolněné.  Pro jeho tempařské schopnosti se mu přezdívalo "Česká lokomotiva".

Pozdější léta.

Sportovní kariéru po roce 1945 spojil se službou vojáka z povolání. V roce 1953 vstoupil do Komunistické strany Československa. 10. června 1950, po vyhlášení rozsudku v procesu se skupinou Milady Horákové, vyšlo Zátopkovo prohlášení v "Rudém právu". K odsouzeným opakovaně poznamenal, že jejich počínání bylo "„hanebné" "a rozsudek schválil slovy "„toť příkaz, který vyplývá z poctivé práce všech našich dělníků pro nás vojáky, aby pokojný život byl zachován"".  Od poloviny roku 1956 byl tajným spolupracovníkem Vojenské kontrarozvědky s krycím jménem Macek.  Vzhledem ke sportovnímu vytížení se ale v politice příliš neangažoval, např. během svého působení v předsednictvu Československého výboru obránců míru se schůzí tohoto orgánu účastnil jen poskrovnu. V 60. letech podporoval demokratické křídlo strany, za okupace vojsky Varšavské smlouvy v srpnu 1968 se účastnil v ulicích protestů a po pražském jaru byl odvolán ze všech důležitých pozic. Jako čestný host se zúčastnil olympiády v Mexiku na podzim roku 1968.  V roce 1969 se připojil k žalobě čtyř dalších osobností (Luboš Holeček, Pavel Kohout, Luděk Pachman, Vladimír Škutina), kterou podali kvůli křivému nařčení v souvislosti s upálením Jana Palacha na komunistického poslance Viléma Nového. Ten o nich prohlásil, že prý Palacha k činu naváděli, oni ale Palacha vůbec neznali. Zátopek při projednávání žaloby v červenci 1970 před Městským soudem v Praze ale žalobu odvolal a Novému se omluvil. Žaloba zbývajících čtyř byla zamítnuta se zdůvodněním, že" „žalující nemají právo hájit svou čest před socialistickým soudem, neboť jako známí antisocialisté a pravicoví oportunisté tuto čest stejně již ztratili"".  Po nuceném odchodu z armády jej nikde nesměli zaměstnat, místo našel roku 1969 až u podniku Stavební geologie, takže šest let jezdil a hloubil studny. S kolegy přespával v maringotce, domů se vracel na víkendy jednou za týden nebo i za tři. Španělský novinář, který chtěl vidět, jak čtyřnásobný olympijský vítěz žije a kterého za ním Dana Zátopková zavezla, spatřil Zátopka, jak zablácený pracuje ve špíně a bahně. A podle Dany Zátopkové se cestou zpátky do Prahy rozplakal: "„Takhle vy tady opečováváte svého hrdinu?""  Na počátku 70. let ho navštívil redaktor Zdeněk Hoření (pozdější šéfredaktor Rudého práva), který napsal článek, ve kterém Zátopek odvolává svůj souhlas s dokumentem 2000 slov. Zátopek text nekonzultoval ani neautorizoval a dodatečně uznal svoji naivitu a ostudu.  Sovětský svaz 8. května 1984 oznámil, že sovětští sportovci se nezúčastní Letních olympijských her v Los Angeles. O šest dnů později se k bojkotu Olympijských her přihlásilo i Československo, rozhodnutí oznámil předseda Československého olympijského výboru a ČSTV Antonín Himl. Zátopek v prohlášení pro Rudé právo tehdy rozhodnutí přivítal a připojil se k obavám o bezpečnost sportovců.  Zátopek zemřel po dlouhé nemoci v Praze v roce 2000 ve věku 78 let. V prosinci roku 2000 mu byla posmrtně udělena medaile Pierra de Coubertina.

Osobní život.

Vystudoval vojenskou akademii v Hranicích. Svatba s manželkou Danou se konala 24. října 1948 v Uherském Hradišti. Vzhledem k tomu, že důstojníci museli mít od vojenských orgánů povolení k sňatku, Zátopek poslal žádost. Na ni dostal odpověď, že se mu sňatek nedoporučuje, protože rodina nevěsty nesplňuje požadovaný politický profil (Dana Zátopková byla kmotřenkou Sergěje Ingra). Teprve po vítězství na londýnské olympiádě získal Zátopek telefonické povolení sňatku. Po svatbě bydleli v Praze v domě U Půjčovny 8, během šedesátých a sedmdesátých let si postavili manželé Zátopkovi domek v Praze-Tróji.  Zátopkova manželka Dana (narozená ve stejný den jako její manžel) byla také výbornou atletkou, věnovala se hodu oštěpem. Vyhrála zlatou medaili na LOH 1952, a to jen několik okamžiků po jeho vítězství na 5km trati, a také stříbro na LOH 1960. Mezi Emilem a Danou byl hravý vztah, když se Zátopek například pokoušel ukrojit si trochu z Danina vítězství a na tiskové konferenci prohlásil, že jeho vítězství v běhu na 5 km jeho ženu inspirovalo, Dana na to rozzlobeně reagovala slovy: "„Vážně? Tak dobře, jen běž a zkus inspirovat nějakou jinou a uvidíme, jestli taky hodí oštěp padesát metrů daleko!”"

Přehled úspěchů.

Olympijské hry.

Londýn 1948  Helsinky 1952 video  Melbourne 1956

Mistrovství Evropy.

Oslo 1946  Brusel 1950  Bern 1954

Emil Zátopek, řečený „Ťopek“ (19. září 1922 Kopřivnice – 21. listopadu 2000 Praha), byl československý atlet, čtyřnásobný olympijský vítěz ve vytrvalostním běhu, manžel atletky Dany Zátopkové.


Životopis.

Sylvia Earle získala bakalářský titul na Státní univerzitě na Floridě (1955), magisterský titul (1956) a doktorát z fykologie (1966) na Duke University. Stala se kurátorkou fykologie na Kalifornské akademii věd (1979–1986) a vědeckou pracovnicí na Kalifornské univerzitě v Berkeley (1969–1981), stipendistkou Radcliffe Institute (1967–1969), což je součást Harvardovy univerzity, kde také pokračovala ve výzkumu až do roku 1981. Od roku 1980 do roku 1984 působila v Národním poradním výboru pro oceány a atmosféru.  V roce 1982 se svým pozdějším manželem Grahamem Hawkesem založili "Deep Ocean Engineering", kde navrhovali, provozovali a posuzovali pilotované a robotické podmořské systémy. V roce 1985 tým techniků Deep Ocean Engineering navrhl a postavil výzkumnou ponorku Deep Rover, která se potápěla do hloubek až 1000 metrů. Earle odešla ze společnosti v roce 1990 a byla jmenována vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru (National Oceanic and Atmospheric Administration), kde zůstala do roku 1992. V této funkci byla Earle s ohledem na své odborné znalosti o působení ropných skvrn vyzvána, aby během války v Perském zálivu v roce 1991 vedla několik výzkumných cest k určení ekologické škody způsobené ničením ropných vrtů v Kuvajtu ze strany Iráku.  V roce 1992 Earle založila "Deep Ocean Exploration and Research (DOER Marine)" pro rozvoj námořních technologií. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí National Geographic.  Vzhledem k jejím zkušenostem s úniky ropy Exxon Valdez a Mega Borg byla Earle v roce 2010 povolána k posouzení katastrofy Deepwater Horizon v Mexickém zálivu.  Vedle své práce v Mission Blue působí také na několika výborech, včetně Institutu pro ochranu mořských živočichů.

Mission Blue.

V roce 2009 Sylvia Earle založila "Mission Blue" (také známá jako Sylvia Earle Alliance, Deep Search Foundation a Deep Search). Snaží se zde zajistit veřejnou podporu celosvětové síti chráněných mořských oblastí, "Hope Spots", dostatečně velkých, aby zachránily a obnovily modré srdce planety. Vizí Mission Blue je do roku 2030 dosáhnout 30% ochrany oceánu a doposud je v této misi podporovalo více než 200 organizací (2019). Velkou podporou jsou přednášky TED.  S Mission Blue a jejími partnery vedla Sylvia Earle expedice do Hope Spots po celém světě. Mezi expedice patřily: Kuba v roce 2009, Belize v lednu 2010, Galapážské souostroví v dubnu 2010, Kostarika a Středoamerický dóm na začátku roku 2014 a Jihoafrické pobřeží na konci roku 2014.  V srpnu 2014 Netflix vytvořil dokument s názvem „Mission Blue“. Zaměřuje se na život a kariéru Sylvie Earle a na její kampaň Mission Blue k vytvoření globální sítě chráněných mořských oblastí. Do roku 2020 vytvořila Mission Blue po celém světě 122 Hope Spots.

Odkazy.

Literatura.

Earle je autorkou nebo spoluautorkou více než 150 publikací, Národní knihovna však žádný překlad do češtiny neuvádí. Například knihy:

Sylvia Alice Earle (rozená Reade, * 30. srpna 1935 Gibbstown) je americká mořská bioložka, oceánograf, objevitel, botanik a lektor. Od roku 1998 je vedoucí výzkumnou pracovnicí v National Geographic. Earle se jako první žena stala vedoucí výzkumu v Národním úřadu pro oceán a atmosféru v USA a byla časopisem Time Magazine v roce 1998 jako první v řadě označena titulem Hrdina pro planetu. Je také součástí skupiny Ocean Elders, která se věnuje ochraně oceánu a jeho fauně. Řád zlaté archy, Hubbardova medaile, Cena kněžny asturské za svornost, Cena TED, Národní ženská síň slávy, Doktor věd na University of Edinburgh (2018) atd.


Studium.

Václav Luks vystudoval hru na lesní roh na Konzervatoři v Plzni a na Hudební fakultě Akademie múzických umění v Praze. Ve studiích pokračoval na Schole Cantorum Basiliensis ve třídě Jörga-Andrease Böttichera a Jespera Christensena (obory historické klávesové nástroje a historická provozovací praxe).

Collegium 1704 a Collegium Vocale 1704.

Po návratu ze zahraničí v roce 2005 rozšířil komorní soubor Collegium 1704, který založil již během svých studií, v barokní orchestr a sestavil k němu též vokální soubor Collegium Vocale 1704. Bezprostředním podnětem byl projekt Bach – Praha – 2005, který Václav Luks sám inicioval. Od roku 2007 soubory pravidelně hostují na festivalech, např. Salzburger Festspiele (2015, 2016, 2018), Lucerne Festival či varšavský Chopin Festival, a vystupují v koncertních síních a operních domech jako Berliner Philharmonie, Wigmore Hall, Theater an der Wien, Konzerthaus Wien, BOZAR (Palais des Beaux-Arts) či Elbphilharmonie. Collegium 1704 bylo rovněž rezidenčním souborem na festivalu Oude Muziek v Utrechtu a na lipském festivalu Bachfest. V roce 2008 byl zahájen Hudební most Praha – Drážďany, navazující na kulturní tradice obou měst, v roce 2012 byl zahájen koncertní cyklus Collegium 1704 v Rudolfinu a od podzimu 2015 jsou tyto dva cykly sloučeny do jedné koncertní sezóny probíhající i nadále paralelně v Praze a v Drážďanech. V roce 2019 byla zahájena pražská komorní řada koncertů Collegia Vocale 1704.

Práce s dalšími soubory.

Václav Luks stál u zrodu švýcarského dechového okteta Amphion a pravidelně účinkoval jako sólový hornista s Akademie für Alte Musik v Berlíně. Spolupracuje se zahraničními soubory jako Camerata Salzburg, Akademie für Alte Musik Berlin, La Cetra Barockorchester Basel nebo Dresdner Kammerchor. K jeho projektům se soubory mimo Collegium 1704 patří uvedení opery Henryho Purcella: "Dido a Aeneas" s Ensemble Pygmalion na Festival d'Aix-en-Provence (scénické provedení: Vincent Huguet, scéna: Aurélie Maestre, kostýmy: Caroline de Vivaise, nový prolog: Maylis de Kerangal, přednesla Rokia Traoré) či program s díly polských skladatelů s ansámblem Orkiestra Historyczna. Při benefičním koncertu na obnovu katedrály Notre Dame v roce 2019 dirigoval Václav Luks Orchestre nationale de France.

Pedagogické působení.

V letech 1996 až 1999 vyučoval generálbas na Hudební fakultě AMU v Praze a v letech 2001 až 2003 pedagogicky působil na Vysoké hudební škole Felixe Mendelssohna-Bartholdyho v Lipsku.

Operní a divadelní představení.

Na operních a divadelních představeních spolupracoval Václav Luks s režiséry jako David Radok, Ondřej Havelka, Louise Moaty, J. A. Pitínský, Willi Decker či Ursel Herrmann. V roce 2009 nastudovalo Collegium 1704 pod Luksovým vedením ve spolupráci s francouzským týmem režisérky Louise Moaty v Národním divadle v Praze Händelovu operu "Rinaldo", která byla o rok později uvedena ve francouzských divadlech Théâtre de Caen, Opéra de Rennes a Grand Théâtre de Luxembourg. V letech 2009-2015 Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse hrálo scénickou hudbu Víta Zouhara v rámci činoherní inscenace Zeyerova dramatu "Radúz a Mahulena" v pražském Národním divadle v režii J. A. Pitínského. V roce 2013 byla uvedena Myslivečkova opera "L'Olimpiade" v režii Ursel Herrmann v Praze, Caen, Dijonu, Lucemburku a Vídni, přičemž inscenace získala nominaci na cenu Opera Award 2014. V roce 2017 uvedl soubor operu Antonia Vivaldiho "Arsilda, regina di Ponto", v moderní světové premiéře v režii Davida Radoka; po premiéře v Bratislavě následovalo turné po Evropě a inscenace se uváděla v Lille, Luxembourgu, Caen a ve Versailles.

Filmové projekty.

V roce 2014 spolupracovalo Collegium 1704 pod vedením Václava Lukse s Bejunem Mehtou na DVD s Gluckovou operou "Orfeo ed Euridice" v režii Ondřeje Havelky a na natáčení dokumentu BBC 2 "Mozart v Praze" s Rolandem Villazónem. Soubor se podílel na vzniku dokumentárního filmu Petra Václava "Zpověď zapomenutého" (2015) o Josefu Myslivečkovi a v současné době s Petrem Václavem spolupracuje na velkofilmu "Il Boemo" (2021) o Myslivečkově životě.

Spolupráce s rozhlasovými stanicemi.

Václav Luks spolupracuje s různými rozhlasovými stanicemi, např. Deutschlandradio Berlin, Schweizer Radio DRS, rakouský rozhlas ÖRF či Radio France, a s hudebními vydavatelstvími jako je Supraphon, Pan Classics, Zig-Zag Territoires, Arta a Accent.

Václav Luks (* 14. listopadu 1970, Rakovník) je český dirigent, cembalista, hráč na lesní roh a hudební pedagog, specialista na interpretaci staré hudby se zaměřením na díla autorů vrcholného baroka, J. D. Zelenky, J. S. Bacha, G. F. Händela a dalších. Podílí se i na oživení zájmu o tvorbu Josefa Myslivečka. Je zakladatelem a uměleckým vedoucím souboru Collegium 1704 a zakladatelem a dramaturgem mezinárodního projektu Hudební most Praha-Drážďany.


Popis.

Dikobraz jihoafrický je ve svém areálu největším hlodavcem. Samice jsou v průměru ještě o jeden kilogram těžší než samci. Tmavá, přiléhavá a hrubá srst, která kryje břicho a končetiny, přechází na hlavě a na hřbetě ve hřívu, kterou zvířata v rozčilení naježí. Na zádi a ocase je srst přeměněna v tuhé, černo-bílé ostny, které mohou být až 50 cm dlouhé. Některé z kratších bodlin na ocase jsou navíc duté a když jimi dikobraz zatřese, vydávají chřestivý zvuk. Ostny jsou usazené v kůži jen velmi volně a snadno se uvolňují, rychle ale dorůstají.

Rozšíření a stanoviště.

Je hojný v celé subsaharské Africe, vyskytuje se až do výšky 2000 m n. m všude tam, kde je nějaký vegetační kryt. Obývá křoviny, savany i lesy, dává však přednost kamenitým oblastem, kde přes den snadno nachází úkryt.

Biologie.

Dikobraz jihoafrický je aktivní převážně v noci, přes den odpočívá v doupatech pod kameny, v opuštěných norách hrabáče nebo si vyhrabává vlastní, až 20 m dlouhé nory. Jsou buď samotáři, nebo žijí v malých rodinných skupinkách do 6 jedinců.  Jsou to převážně býložravci, vyhrabávají kořeny, hlízy a cibule rostlin, pojídají ovoce a také okusují kůru ze stromů. V oblastech, kde je nedostatek fosforu, také okusují kosti.  Samice je březí 3 měsíce a pak v noře vystlané trávou vrhne 1–4 dobře vyvinutá mláďata. Mladí dikobrazi jsou osrstění, mají otevřené oči a prořezané zuby, měkké ostny ztvrdnou až několik hodin po narození. Matka je kojí 3 nebo 4 měsíce, mláďata rychle rostou a v roce věku už mají plnou velikost. Samci pohlavně dospívají mezi 8 až 18 měsíci, samice mezi 6 až 16 měsíci věku. Dikobraz jihoafrický je na hlodavce dlouhověký a dožívá se 12–15 let  V případě ohrožení se dikobraz naježí a začne výhrůžně chrastit ostny. V případě, že to nepřítele neodežene, pokusí se jej nabodnout na ostny, které se při zapíchnutí do kůže snadno uvolňují. Dikobraz tak může způsobit i těžká zranění.

Chov v zoo.

V rámci Evropy je dikobraz jihoafrický chován přibližně v pěti desítkách zoo. Nejvíce přitom ve Španělsku a Spojeném království. V Česku chovají tento druh tři zoo: Zoo Praha, Zoo Dvůr Králové a od roku 2019 také Zoo Ostrava.

Chov v Zoo Praha.

Dikobraz jihoafrický je v Zoo Praha chován od roku 2003. První mládě se narodilo o rok později. První odchov čistokrevných jedinců se však datuje až do roku 2013. V roce 2017 se ve dvou vrzích narodila tři mláďata. V průběhu roku 2018 byla odchována čtyři mláďata. Ke konci roku 2018 bylo chováno pět jedinců. V červnu 2019 se narodilo jedno mládě a další následovalo v říjnu téhož roku. Mládě přišlo na svět i v dubnu 2020.  Obývá expozici v tzv. labyrintu u pavilonu Afrika zblízka v horní části areálu zoo.

Chov v Zoo Ostrava.

Nová expozice Tsavo pro dikobrazy jihoafrické a mangusty byla u vjezdu do safari otevřena 1. července 2019.

Dikobraz jihoafrický ("Hystrix africaeaustralis") je běžný druh dikobraza, rozšířený po celém území subsaharské Afriky s výjimkou pouštních oblastí na jihozápadním pobřeží.


Charakteristika.

Dub Muehlenbergův je opadavý strom dorůstající výšky až 30 metrů, příležitostně však roste zejména na suchých stanovištích jen jako keř asi 3 metry vysoký. Borka je tenká, šedá a odlupuje se v plátcích. Letorosty jsou hnědavé, 1,5 až 3 mm tlusté, řídce jemně chlupaté, brzy olysávající, ve druhém roce šedé. Pupeny jsou hnědé až červenohnědé, téměř kulovité až široce vejcovité, 20 až 40 mm dlouhé, na vrcholu tupé. Listy jsou kožovité, obvykle obvejčité, řidčeji kopinaté nebo obkopinaté, s 5 až 15 cm dlouhou a 74 až 8 cm širokou čepelí, na bázi uťaté až klínovité, na okraji pravidelně zvlněné, zubaté až mělce laločnaté, na vrcholu krátce zašpičatělé až špičaté. Laloky i zuby jsou zaoblené nebo zašpičatělé. Řapíky jsou 10 až 30 mm dlouhé. Žilnatina je tvořena obvykle 10 až 14 páry postranních žilek. Listy jsou na líci lysé a leskle zelené, na rubu světle zelené až nasivělé, s roztroušenými nenápadnými přitisklými hvězdovitými chlupy. Na podzim se listy barví do žlutých tónů a rychle hnědnou. Žaludy dozrávají v prvním roce, jsou jednotlivé nebo po dvou, téměř přisedlé nebo na až 8 mm dlouhé stopce, světle hnědé, protáhlé až vejcovité, 15 až 20 mm dlouhé a 10 až 13 mm široké, do 1/4 až 1/2 kryté polokulovitou až mělce pohárkovitou číškou s krátce stejnoměrně šedě chlupatými šupinami.

Rozšíření.

Dub Muehlenbergův je rozšířen ve východní polovině USA a v izolovaných arelách i v Mexiku. Roste ve smíšených opadavých lesích a křoviskách v nadmořských výškách do 2300 metrů. V některých oblastech je jeho výskyt omezen na severní svahy hor nebo poříční biotopy na západní straně horského masívu. Vyhledává zásadité vápenaté půdy, na jiných substrátech roste výjimečně. Je to jeden z nejrozšířenějších druhů stromů v Severní Americe.

Rozlišovací znaky.

Dub Muehlenbergův náleží spolu s dubem košíčkatým ("Quercus prinus"), dubem křovitým ("Q. prinoides"), dubem horním ("Quercus montana") a dubem Michauxovým ("Q. michauxii") do skupiny několika velmi podobných severoamerických dubů, které je mnohdy obtížné navzájem bezpečně rozlišit. Keřovitě rostoucí dub Muehlenbergův lze snadno zaměnit s dubem křovitým ("Quercus prinoides"), který však vyhledává jiné typy stanovišť a půd, klonálně se rozrůstá a je plodný již při nízkém vzrůstu.

Význam.

Severoameričtí indiáni používali nálev z dubu Muehlenbergova k zastavení zvracení. Žaludy dubu Muehlenbergova jsou jedlé. V Česku je tento dub zřídka pěstován jako parková a sbírková dřevina. Je uváděn z Dendrologické zahrady v Průhonicích, Pražské botanické zahrady v Tróji a z Arboreta Žampach. Vysazen je i v Botanické zahradě a arboretu MU v Brně.

Dub Muehlenbergův ("Quercus muehlenbergii") je opadavý strom až 30 metrů vysoký, na suchých stanovištích nezřídka jen keř. Pochází z východních oblastí Severní Ameriky, kde je to jeden z nejvíce rozšířených druhů listnatých stromů. V Česku je zřídka pěstován jako parková a sbírková dřevina.


Jindřich Beaufort (3. vévoda ze Somersetu)

Životopis.

Byl synem Edmunda Beauforta, vévody ze Somersetu a Eleanory Beauchampové, dcery Richarda Beauchampa, hraběte z Warwicku. Byl tak bratrancem Markéty Beaufortové a Richarda Neville, hraběte z Warwicku a strýcem Jindřicha Stafforda, vévody z Buckinghamu.  Jindřich bojoval v první bitvě u St Albans (1455) kde utrpěl těžké zranění a jeho otec byl zabit. Byl hlavním Lancasterským velitelem ve vítězných střetech s Yorky - bitvě u Wakefieldu (1460) a druhé bitvě u St Albans (1460) a také v bitvě u Towtonu (1461), která skončila Lancasterskou porážkou, po níž utekl do Skotska.  Ze Skotska odešel do Francie, aby vyjednal pro Lancastery podporu, ale byl zde po nějakou dobu vězněn a později odejel do Vlámska a nakonec se přes Skotsko vrátil do Anglie. Bránil několik Lancasterských hradů a po kapitulaci na konci dlouhého obléhání jednoho z nich vyjádřil ochotu usmířit se s králem Eduardem IV. Ten potřeboval posílit svou pozici na trůně vítězstvím nad některým s Lancasterských velitelů a tak Jindřicha omilostnil a vrátil mu jeho majetek i tituly.  Po několik následujících let strávil Somerset na Eduardově dvoře a radil mu ve vojenských záležitostech. Na koci roku 1463 se přiklonil zpět k Lancasterům, spěchal na sever Anglie a začal shromažďovat vojsko. Až do května 1464 úspěšně ovládal severní část země. Osudným se mu stala bitva u Hexhamu, kde bylo jeho vojsko poraženo a on sám krátce po bitvě popraven. Byl pohřben v Hexhamském opatství. Jindřich nebyl ženatý a nezanechal žádné legitimní potomky. Jeho nemanželským synem Karlem Somersetem, 1. hrabětem z Worcesteru (1450 - 1526), ale pokračuje rod Beaufortů až do současné doby.

Jindřich Beaufort, 3. vévoda ze Somersetu (23. ledna 1436 - 15. května 1464), někdy také označovaný jako 2. vévoda, protože titul vévody ze Somersetu byl znovu vytvořen pro jeho otce, poté co jeho strýc zemřel, byl významným Lancasterským vojenským velitelem v době války růží.


Životopis.

Elias Boudinot se narodil ve Filadelfii 2. května 1740. Jeho otec, Elias Boudinot III, byl obchodníkem a zlatníkem; byl sousedem a přítelem Benjamina Franklina. Jeho matka Mary Catherine Williams se narodila v britské Západní Indii; její otec byl z Walesu. Eliasův dědeček z otcovy strany, Elie (někdy nazývaný Elias) Boudinot, byl synem Jean Boudinota a Marie Suire z Marans, Aunis, Francie. Byli rodinou Huguenotů, francouzských protestantů, kteří uprchli do New Yorku asi v roce 1687, aby se vyhnuli náboženským perzekucím krále Ludvíka XIV..  Mary Catherine Williams a Elias Boudinot Sr. se vzali 8. srpna 1729. Během příštích dvaceti let měli devět dětí. První, John, se narodil v britské Západní Indii. Z jejich dětí se dožily dospělosti pouze Elias a jeho sourozenci Annis, Mary a Elisha. Annis se stala jednou z prvních žen básnířek, která vydávala své verše v amerických třinácti koloniích a její práce se objevovala v předních novinách a časopisech. Elisha Boudinot se stal vrchním soudcem Nejvyššího soudu v New Jersey.  Elias Boudinot studoval nejprve doma, poté odešel do Princetonu v New Jersey. Nastoupil jako student práva k Richardu Stocktonovi. Stockton se oženil s jeho starší sestrou Annis. Richard Stockton je jedním ze signatářů Deklarace nezávislosti. V roce 1760 byl Boudinot byl přijat do advokátní komory a otevřel si praxi v Elizabeth v New Jersey. V roce 1762, 21. dubna se Boudinot oženil s Hannah Stockton (1736–1808), Richardovou mladší sestrou. Měli dvě děti, Marii Boudinot, která zemřela ve dvou letech, a Susan Vergereau Boudinot.  Susan se vdala za Williama Bradforda, kterého jmenoval George Washington generálním prokurátorem v Pennsylvánii. Po smrti svého manžela v roce 1795 se Susan Boudinot Bradfordová vrátila domů. Pomáhala editovat noviny svého otce. V roce 1805 se Elias, Hannah a Susan přestěhovali do nového domova v Burlingtonu v New Jersey. V pozdějších letech Boudinot investoval a spekuloval s pozemky. V Ohiu vlastnil velké pozemky, včetně pozemků dnešního západního předměstí v Cincinnati. Po své smrti určil 13,000 akrů (53 km2) jako dar městu Filadelfie pro parky a potřeby města. Byl pohřben na hřbitově kostela St. Marie v Burlingtonu v New Jersey.

Politická kariéra.

Boudinot se stal prominentním právníkem a jeho praxe prosperovala. Když se revoluce přiblížila, Boudinot se přiklonil ke straně Whigů a v roce 1775 byl zvolen do provinčního shromáždění v New Jersey. V raných fázích revoluční války ji aktivně podporoval; několikrát půjčil peníze polním velitelům na nákup zásob. Boudinot pomáhal podporovat aktivity amerických povstaleckých špionů. Po britské okupaci New Yorku byli špióni posláni na Staten Island a Long Island v New Yorku, aby pozorovali pohyby konkrétních britských posádek a regimentů a podávali o nich zprávy.  Dne 5. května 1777 požádal generál George Washington Boudinota, aby se stal generálním komisařem pro zajatce. Kongres prostřednictvím válečné rady jeho jmenování schválil. Boudinot byl pro tuto práci jmenován plukovníkem kontinentální armády. Sloužil až do července 1778, kdy ho jiné povinnosti donutily k rezignaci. Staral se o britské vězně a byl také zodpovědný za zásobování amerických vězňů, kteří byli v zajetí Britů.  V listopadu 1777, New Jersey byl Boudinota zvolen delegátem druhého kontinentálním kongresu. Jeho povinnosti komisaře mu zabránily v účasti, tak v květnu 1778 rezignoval. Začátkem července byl nahrazen a zúčastnil se prvního zasedání Kongresu 7. července 1778. Jako delegát stále pokračoval v e své funkci generálního komisaře pro zajatce. Jeho první funkční období v tomto roce skončilo.  V roce 1781 se Boudinot se vrátil na Kongres. V listopadu 1782 byl zvolen prezidentem Konfederačního kongresu. Funkční odbobí na této pozici bylo pevně stanoveno na jeden rok. Prezident Kongresu byla pouze formální funkce bez skutečné autority, ale úřad vyžadoval vyřídit mnoho korespondence a podepisovat oficiální dokumenty. Dne 15. dubna 1783 podepsal předběžné Articles of Peace (články míru). Když byla v roce 1789 vytvořena vláda Spojených států, byl Boudinot zvolen do Americké sněmovny reprezentantů za stát New Jersey. Byl zvolen také delegátem druhého a třetího Kongresu.  V roce 1794 odmítl dále pracovat v Kongresu a rezignoval v počátkem roku 1795. V říjnu 1795 ho prezident George Washington jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval do roku 1805.

Později.

Mimo svou práci v politice Elias celý život podporoval mnoho občanských, náboženských a vzdělávacích aktivit. Byl jedním ze správců College of New Jersey (později Princeton University) téměř půl století, od roku 1772 do roku 1821. Když Konfederační kongres v roce 1783 byl nucen opustit Filadelfii, to bylo v době kdy byl jeho prezidentem, přesunul schůzky do Princetonu, kde se delegáti setkávali v koleji v Nassau Hall.  Dne 24. září 1789 House of Representatives (poslanecká sněmovna) odhlasovala, aby byla doporučena první změna nově vypracované ústavy státům k ratifikaci. Následující den Boudinot navrhl, aby sněmovna a senát společně požádaly prezidenta Washingtona, aby vyhlásil jako státní svátek Den díkůvzdání za „mnoho projevu laskavostí Všemohoucího Boha“. Boudinot řekl, že: Boudinot byl zvolen členem American Antiquarian Society v roce 1814. Byl oddaný presbyterián, podporoval misie a misijní práci. Napsal pojednání "Age of Revelation" jako odpověď na "The Age of Reason" Thomase Paina. Byl jedním ze zakladatelů American Bible Society (Americké biblické společnosti) a po roce 1816 byl jejím prezidentem.  Obhajoval práva černochů a amerických Indiánů a sponzoroval studenty na Board School for Indians v Connecticutu. Jeden z nich, mladý Cherokee jménem Gallegina Uwatie, také známý jako Buck Watie, zůstal s ním v Burlingtonu. Oba se na sebe tak zapůsobili, že Gallegin požádal aby mohl nosit jméno tohoto státníka a povolení dostal. Později známý jako Elias Boudinot, byl editorem Cherokee Phoenix, prvních národních novin, které byly vydávávány ve dvou jazycích, angličtině a jazyce Cherokee.

Elias Boudinot (2. května 1740 Pensylvánie – 24. října 1821 New Jersey) byl americký právník a politik z Elizabeth v New Jersey. Byl delegátem kontinentálního kongresu, on sám se spíše odkazoval na Konfederační kongres. Byl jeho prezidentem v letech 1782 až 1783. Po americké revoluční válce byl zvolen kongresmanem za stát New Jersey. Prezident George Washington ho jmenoval ředitelem mincovny Spojených států. V této funkci pracoval od roku 1795 do roku 1805.


Obsah.

Na 9GAG se přidávají obrázky, videa či animace, často nepřesně zvané GIF, se zábavnou tematikou. Motiv obrázku může být jakýkoliv, převládají však vtipné gagy na různorodá témata. Například situace z každodenního života, reakce na aktuální události, atd. K tomu jsou často využívané tzv. „Rage Comics“. Také mohou být pro vyjádření vtipu použity zpracované obrazy slavných osobností či situací. Příkladem mohou být stripy s hercem Robertem Downey Jr. nebo Barackem Obamou. Struktura 9GAGu se dělí na tři části: „Fresh“, „Trending“, „Hot“. Ve Fresh sekci jsou zobrazeny všechny nové příspěvky. Zde se pomocí hlasovacího systému vybírají ty uživatelsky atraktivnější příspěvky. Při dostatečném množství hlasů se soubor přesune do části Trending. Pokud se obrázek stane opravdu oblíbeným a získá dostatek hlasů, je přesunut do hlavní sekce, Hot. Tato část je nejvíce navštěvovaná a je očekáván mnohem větší nárůst hlasů. Od roku 2013 se obsah oficiálně dělí i na „Cute“ (z anglického „roztomilý“), Geeky (geekovský) a „GIF“, kde jsou zahrnuty animace.

Spor s 4chan.

Příčina.

V roce 2011 byl uživateli 9GAGu vyprovokován spor s komunitou další oblíbené stránky 4chan.org. Zastánci 9GAGu prohlašovali, že jsou skutečnými autory obrázků, označovaných jako z 4chanu. Těm nahrával fakt, že každý obrázek z 9GAGu byl označen.

Plány.

Tato situace vyústila v útoky uživatelů 4chanu na 9GAG. A to formou spamu. Měly proběhnout tzv. „operace 9GAG“ a „operace Deepthroat“. Během nich měly být založeny tisíce falešných účtů, přes které byly na server nahrány soubory s pornografií, násilnými obrázky a dalším materiálem. Následně měly být ještě před smazáním administrátory příspěvky hlasováním přesunuty na Hot page.

Útok.

20. prosince 2011 útok oficiálně začal. Zprvu byla většina příspěvků smazána, avšak moderátoři přestali stíhat a vlny nevhodného materiálu zaplnily stránku. Tyto útoky trvaly přes 40 hodin. Nicméně o půlnoci na 21. prosince začal i DDoS útok. Po nějaké době se stal 9GAG pro některé oblasti nedostupný, pro ostatní byl velmi pomalý.

Další útoky.

Po tomto útoky zamýšleli uživatelé 9GAGu odvetu v podobě DDoS útoku. Jeden z nich byl ve skutečnosti zastánce 4chanu a navedl je na špatné koordináty a tak se pokusili poškodit sami sebe. Když si to uvědomili, provedli masivní útok na hlavní stránku 4chanu a podařilo se jim ji na krátkou chvíli vyřadit z provozu.

9GAG je sociální médium, založené na principu uživatelského nahrávání obrázků či videí. Tato média mívají nejčastěji zábavnou tematiku, obrázky se řadí většinou mezi tzv. „internetové memy“.


Osobní život.

Narodil se ve městě Elderslie ve Skotsku, kde vyrůstal se svými staršími i mladšími sestrami. Jeho matka Pat je učitelkou a otec Richard pracuje jako hasič.  Od roku 2011 žil s herečkou Jennou Coleman. V roce 2015 se pár rozešel. Chodil také s televizní moderátorkou Laurou Whitmore, modelkou Suki Waterhouse a herečkou Ellie Bamber, s níž chodil od roku 2017 do prosince 2018.

Kariéra.

Ve věku jedenácti let se přidal do divadelního kroužku, aby překonal svou stydlivost. Brzy poté byl obsazen do role malého Andyho v televizním filmu "Spoluvina" a poté do hlavní role v televizním seriálu "Barmy Aunt Boomerang", který se natáčel v letech 1999 a 2000. V roce 200 absolvoval na Skotské královské divadelní a hudební akademii (Royal Scottish Academy of Music and Drama).  Během studia pracoval s divadelními společnostmi, na což navázal hrou "Tom Fool", která byla úspěšná, přesunula do Londýna, kde si Madenna všiml tým z divadla Globe. V posledním ročníku na škole byl obsazen do role Romea v "Romeovi a Julii" v uvedení divadla Globe během letních prázdnin v roce 2007. O rok později na divadelním jevišti ztvárnil Calluma McGregora ve hře "Noughts and Crosses".  V roce 2009 získal hlavní roli Deana McKenzieho v seriálu "Hope Springs" a dále také roli Ripleyho v hororu "Chatroom" či Kirka Brandona v televizním filmu "Neobyčejný život Boy George". V letech 2011 až 2013 se na televizní obrazovce objevoval jako Robb Stark ve fantasy seriálu "Hra o trůny". V květnu 2013 byl vybrán do role prince do hraného filmu z produkce Disney, "Popelka", který měl premiéru v březnu 2015.  V roce 2019 získal Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v dramatickém seriálu za hlavní roli v seriálu "Bodyguard". Ve stejném roce ztvárnil manažera Eltona Johna v životopisném hudebním filmu "Rocketman". V květnu 2019 bylo oznámeno, že je zvažován do nadcházejícího filmu "The Eternals" z produkce Marvel Studios.

Richard Madden (* 18. června 1986 Elderslie, Skotsko) je skotský divadelní, filmový a televizní herec. Mezi jeho nejznámější role patří Robb Stark ze seriálu "Hra o trůny" a princ Kit v pohádce "Popelka".


Život a dílo.

Povoláním byl lékař, otevřel si soukromou praxi v londýnském Soho, specializoval se na psychiatrii, byl jmenován do Brookwoodské nemocnice. Byl jedním ze zakladatelů fotografické společnosti Photographic Society, později byl jejím tajemníkem a redaktorem časopisu "Photographic Journal".  Byl fascinován možnostmi využití fotografie v léčbě duševních poruch, některé z jeho mnoha kalotypií s námětem chování lidí, kteří trpí duševními poruchami, jsou velmi úchvatné. Byly pořízeny nejen kvůli záznamu, ale podle Diamonda také pro léčbu pacientů – i když k tomu existuje málo důkazů úspěchu.  Napsal mnoho článků popularizujících fotografii, byl populární přednášející a snažil se také povzbuzovat mladé fotografy. Mezi pozdějšími umělci byl také tehdy mladý Henry Peach Robinson, který později odkazoval na Diamonda jako na "otce fotografie".  Uznání za jeho podporu a ochotu dělit se o své vědomosti přišlo v roce 1855 ve formě daru ve výši 300 liber. V roce 1867 mu společnost Photographic Society udělila medaili jako uznání za "jeho dlouhodobou a úspěšnou práci a jednoho z hlavních průkopníků fotografického umění a jeho pokračující snahy o její rozvoj." Následující rok se z vlastní iniciativy vzdal jakéhokoli dalšího platu tajemníka společnosti.  Amatérský fotograf a právník Peter Wickens Fry založil pro svůj vlastní zájem s přáteli ve svém domě Calotype Club. První setkání klubu se konalo v roce 1847. Bylo to neformální shromáždění 12 fotografů zapojených do procesu kalotypie. Setkávali se jednou nebo dvakrát měsíčně a diskutovali o technickém vývoji a praktickém použití. Klub byl v roce 1848 přejmenován na Royal Photographic Club.  Někteří další členové klubu kromě doktora Hugha Welche Diamonda byli například: vědec Robert Hunt, člen RSA, který byl ředitelem Muzea praktické geologie a na počátku fotografie byl v této věci autoritou nebo sochař Archer.

Hugh Welch Diamond (1809 – 21. června 1886) byl průkopník britské psychiatrie a fotograf. Je považován za zakladatele psychiatrické fotografie.