Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. S týmem do 18 let získal stříbro na juniorském mistrovství Evropy 1990 ve Švédsku. Za výběr do 20 let absolvoval dvě juniorská mistrovství světa - 1991 v Kanadě (stříbro) a 1992 v Německu (zlato, turnaj dohrával tým pod hlavičkou Společenství nezávislých států).  Premiéru v sovětském národním týmu si odbyl v přátelském utkání 2.11.1991 ve Frýdku-Místku proti domácímu Československu (4:2). Byl účastníkem Kanadského poháru 1991 (5. místo). Jako reprezentant SNS se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992.  Za samostatné Rusko hrál na třech mistrovství světa - 1992 v Československu (5. místo), 1996 v Rakousku (4. místo, nejlepší obránce, All star tým) a 2000 na domácí půdě (9. místo). Startoval také na Světovém poháru 1996 (semifinále). Na olympijském turnaji v Naganu 1998 získal stříbro. Naposledy reprezentoval v šesti utkáních Euro Hockey Tour 2008/2009.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Kariéra.

Žitnik je odchovancem klubu Sokol Kyjev. Za mateřský klub nastupoval v sovětské lize v letech 1989–1991. V roce 1991 přestoupil do HC CSKA Moskva, ovšem odehrál zde pouze jednu sezonu.  Od ročníku 1992/93 působil v NHL, konkrétně v Los Angeles Kings, kteří jej v roce 1991 draftovali. V únoru 1995 byl vyměněn do Buffalo Sabres. Za tento klub hrál až do roku 2004 a vysloužil si nominace do utkání hvězd NHL v letech 1999 a 2002. V ročníku 1998/99 došli Sabres do finále Stanleyova poháru. Ročník NHL 2004/05 se neodehrál kvůli stávce hráčů, Žitnik jej strávil v dresu Ak Bars Kazaň v ruské lize.  Po výluce podepsal smlouvu s New York Islanders. V průběhu sezony 2006/07 byl vyměněn do Philadelphia Flyers a ještě do konce ročníku se stěhoval do Atlanta Thrashers. Za Atlantu odehrál svou poslední sezonu v NHL 2007/08. Po ní jej Thrashers vyplatili kvůli nespokojenosti s výkony ze smlouvy.  V letech 2008–2010 hájil barvy moskevského Dynama v KHL.

Oleksij Mykolajovyč Žytnyk (ukrajinsky Олексій Миколайович Житник, * 10. října 1972 v Kyjevě), v ruštině Alexej Nikolajevič Žitnik (Алексей Николаевич Житник), je bývalý ruský hokejový obránce ukrajinského původu, který odehrál 1085 utkání v NHL.


Život.

Jean Malouel pocházel z umělecké rodiny v Nijmegen (vévodství Guelders) a vyučil se u svého otce Willema Maelwaela. Dílna jeho strýce Hermana Maelwaela prováděla výšivky, zbrojířské, zlatnické a malířské zakázky. Byl strýcem proslulých iluminátorů, bratrů Hermana, Jana a Paula z Limburka (Malouelova sestra Metta Maelwael se provdala za řezbáře Arnolda de Lymborch – van Limbug).  Jako malíř je poprvé uváděn roku 1382 a v letech 1396-1397 pracoval jako malíř praporců pro francouzskou královnu Isabelu Bavorskou. Roku 1397 nahradil jako dvorní malíř ("valet de chambre") Jeana de Beaumetz ve službách vévody Philipa II. v Dijonu. Pobíral vyšší plat než jeho předchůdce i než sochař Claus Sluter.  Krátce po smrti vévody Philipa (1405) se vrátil do Nijmegenu, oženil se s Heilwig van Redinchaven a usadil se s ní v Dijonu. Zde zemřel roku 1415 a zanechal vdovu se čtyřmi dětmi. Heilwig pobírala penzi od burgundského vévody a spolu s dětmi se vrátila do Nijmegen.

Dílo.

Zakázky burgundského vévody Jeanu Malouelovi zahrnovaly množství nástěnných maleb, deskové obrazy pro kartouzu v Champmol, a polychromování a zlacení "Mojžíšovy studny" Clause Slutera. Od roku 1401 pracoval jako Malouelův asistent nebo mistr v jeho dílně Herman of Cologne (možná specialista – zlatník). Burgundští vévodové rodu Valois si vybrali Champmol jako místo rodové hrobky a Filip II. zadal její sochařskou část nejprve sochaři Jean de Marville (1381) a poté Clausi Sluterovi. Alabastrové sochy po Sluterově smrti polychromoval Jean Malouel.  Z deskové malby je za Malouelovo dílo považováno tondo se Svatou Trojicí ("Velká Pieta", Louvre), dvě "Madony" (Louvre, Gemäldegalerie Berlín) a "Ukřižování s Utrpením sv. Denise", které dokončil Henri Bellechose (Louvre).  Nově muzeum Louvre zakoupilo také tzv. "Pietu se sv. Janem a dvěma anděly", rovněž připisovanou Malouelovi. Existují doklady, že Filip II., Jean a po něm i Filip III. Dobrý objednali u Malouela vlastní portréty. Zachovala se pozdější kopie portrétu Jeana Burgundského a další díla připisovaná dílně Jeana Malouela.

Jean Malouel, ve vlámštině též Johan Maelwael (* kolem 1365, Nijmegen – 1415, Dijon) byl vlámský umělec, který působil jako dvorní malíř burgundského vévody Filipa II. (Philippe le Hardi, Philip the Bold) a jeho nástupce Jeana I. Burgundského (Jean sans Peur, John the Fearless). Je považován za jednoho z hlavních představitelů stylu mezinárodní gotiky.


Původ.

Marie Tereza byla nejstarší dcerou neapolsko-sicilského krále Ferdinanda I. z rodu Bourbon-Obojí Sicílie (1751–1825) a jeho manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské (1752–1814) (dcera Marie Terezie).  Vyrůstala v početné rodině, do jejího sňatku se narodilo dalších 15 sourozenců, z nichž však většina zemřela v dětském věku.

Sňatek s Františkem I..

Dne 15. srpna 1790 se v Neapoli konala svatba "per procurationem" obou starších dcer krále Ferdinanda I. s jejich bratranci, syny císaře Svaté říše římské Leopolda II. a jeho manželky Marie Ludoviky. Mladí manželé byli nejbližšími příbuznými, protože nevěstina matka Marie Karolína a ženichův otec Leopold II. byli sourozenci, stejně jako nevěstin otec Ferdinand I. a ženichova matka Marie Ludovika.  Luisa Maria se provdala za toskánského velkovévodu Ferdinanda III. a Marie Tereza za rakouského arcivévodu Františka. Po náhlé smrti císaře Leopolda II. v roce 1792 se František stal novým císařem Svaté říše římské jako František II.

Císařovna.

Korunovace Františka na císaře se konala 14. července, poté se manželský pár přesunul do Prahy, kde byl 9. srpna korunován František a tři dny na to, 12. srpna 1792, proběhla korunovace české královny.  Nová císařovna si plnými doušky užívala společenského života a veselí, které jí nové postavení přinášelo, stejně jako kdysi její teta Marie Antoinetta. Pořádala večírky, divadelní představení, ve kterých sama vystupovala, a jen málo dbala rad své matky, která se dceru snažila mírnit v jejich výstřelcích.  Marie Tereza zemřela krátce po porodu své poslední dcery Amálie Terezy 13. dubna 1807.

Potomci.

Marie Tereza porodila svému muži dvanáct dětí, z nichž se sedm dožilo dospělosti. Oba synové, jak následník Ferdinand, tak jeho bratr František Karel, byli vývojově zaostalí, starší z nich navíc trpěl těžkou formou epilepsie.  Všechny ostatní přeživší děti se nevyznačovaly přílišnou inteligencí. Dnes jsou známější především dvě starší děti, francouzská císařovna Marie Luisa a rakouský císař Ferdinand V., a v Brazílii pak bývalá císařovna Marie Leopoldina.

Marie Tereza Neapolsko-Sicilská (6. červen 1772 Neapol – 13. duben 1807 Vídeň) se v roce 1790 provdala za rakouského arcivévodu Františka a o dva roky později, v roce 1792, se po jeho boku stala císařovnou Svaté říše římské, českou a uherskou královnou.


Situace v Evropě.

V roce 1648 skončila ničivá třicetiletá válka. Žádná ze stran si ale nemohla připsat rozhodující vítězství. Vestfálský mír byl spíše pozoruhodnou směsicí kompromisů. Hranice se téměř neposunuly, a když už, tak jen v rámci Svaté říše římské.  Jeden výsledek však z jednání přece jen vyplynul: podpisem mírové smlouvy Habsburkové definitivně rezignovali na snahu stát se vůdčí silou v Evropě, nemluvě o snech na vytvoření univerzální evropské monarchie. Habsburské snažení nevyšlo především díky vytrvalým snahám Francie, jež vždy uzavírala spojenectví s každým, kdo byl alespoň zčásti ochoten pozvednout zbraně proti Habsburkům. Přestože na počátku třicetileté války stály nepochybně náboženské důvody, v konečné fázi války už bojovala katolická Francie (zejména zásluhou kardinála de Richelieu) spolu s protestantskými státy Dánskem, Švédskem a Nizozemskem a některými německými zeměmi, proti katolickým Habsburkům, kteří vyznávali stejnou víru, jako francouzští panovníci.  V závěrečné fázi už Habsburkové v Rakousku i Španělsku ztráceli dech. Vestfálským mírem ztratili v Německu faktickou moc. Jednotlivé státy začaly provádět svou vlastní politiku a říšský sněm se změnil ve „shromáždění ospalých a zbytečných diplomatů“. Ovšem i jedno nesporné vítězství si Habsburkové mohli připsat. Posílili svou absolutní moc ve středoevropských državách a česká nekatolická emigrace (která vlastně válku roku 1618 rozpoutala) mohla na návrat zapomenout. I veřejné mínění se postupně obrátilo k císaři, jak ukázala obrana Prahy roku 1648.  Po skončení třicetileté války museli Habsburkové opět převzít úkoly, jež před ně historie postavila už v roce 1526, a sice zastavit islámskou invazi do srdce Evropy.

Situace v Osmanské říši.

Je historickou skutečností, že křesťanská Evropa měla v první polovině 17. století obrovské štěstí. V době krvavých bojů katolíků s protestanty procházela hlubokou krizí i Osmanská říše. Po smrti Sülejmana Nádherného začalo jeho synem Selimem II. řečeným Opilec (Nástup na trůn mu zajistila jeho matka Roxelana, která odstranila Selimova staršího nevlastního a všestranně nadaného bratra Mustafu.) takzvané období vlády žen. V této době ochablo centrální vedení a za několik slabých sultánů vládly v podstatě ženy v jejich okolí, které zase popřávaly sluchu svým favoritům. V struktuře říše se začaly objevovat značné trhliny. Jen v letech vládlo celkem sedm sultánů (tedy čtyři roky na jednoho).  Teprve počátkem šedesátých let 17. století došlo k zásadním změnám. Moc přešla opět do rukou armádních velitelů. Roku 1656 se k moci dostala ctižádostivá rodina Köprülü, která na sebe brutálním postupem strhla moc, ovšem podařilo se jí obnovit autoritu státu a zajistit opět plnou kontrolu nad provinciemi. Jedním z osvědčených prostředků upevnění státní autority je orientace na válečné výboje. A tak, po dlouhé době relativního klidu, přikročili Turci opět k válečným tažením.  Již v roce 1646 začali Turci válčit s Benátkami o Krétu a roku 1669 ji obsadili. V letech obsadili Sedmihradsko a skoncovali s jeho autonomií. A všem bylo jasné, že tím Osmanská expanze nekončí.

Před bitvou.

Ve Vídni sledovali novou tureckou aktivitu se značným znepokojením. Zejména pád Sedmihradska vyvolal značné znepokojení, neboť habsburská diplomacie poskytla zdejší šlechtě určitou podporu. Turky tím velmi popudila a ti vypověděli smlouvu z 11. listopadu 1606, která byla dvakrát – v letech 1627 a 1642 – prodloužena. Nyní ovšem už slávychtivému velkovezírovi Ahmedu Köprülümu (který v podstatě vládl Osmanské říši za sultána Mehmeda IV.) nevyhovovala a tak jí prostě porušil (typické turecké chování, viz dobytí Kypru).  Roku 1663 zahájil Turci válečné akce proti císaři Leopoldu I. S vojskem o 160 000 mužích zamířil velkovezír přes Budín na Nové Zámky. Přestože se jednalo o mocnou pevnost, jednu z nejlepších v Habsburské monarchii, byla 25. září 1663 dobyta.  Císař Leopold I. pocítil, stejně jako už několik jeho předchůdců počínaje Ludvíkem Jagelonským, že celé Evropě opět hrozí smrtelné nebezpečí. Na rozdíl od svých předchůdců ale dosáhl úspěchu na říšském sněmu v Řezně. Svoji pomoc mu poslaly například Sasko a Braniborsko, ale také Španělsko. Svatá stolice pak poskytla pro boj s islámem finanční prostředky. Dokonce i francouzský král, tradiční Habsburský nepřítel, poslal do boje malé vojsko o 5250 mužích vedených generálporučíkem Jeanem hrabětem de Coligny-Saligny. Vrchním velitelem křesťanské armády čítající 25 000 mužů byl jmenován zkušený vojevůdce, habsburský polní maršál hrabě Raimund Montecuccoli.  Poté co se dal velkovezír Ahmed Köprülü brzy zjara 1664 na pochod, překročil 14. května Drávu a ohrozil císařské v městě Serinvár, kde se opevnili. Polní maršál Montecuccoli je ale nechal vyklidit, neboť si uvědomoval, že bez pomoci spojenců, kteří se teprve blížili k Vídni, nemá šanci (měl zhruba 17 000 mužů proti 70 000 Turků). Ustupoval tedy na západ, až dorazil na do vesnice Mogersdorf nedaleko města Sv. Gotthard (Szentgotthárd).  Montecuccoli zde zaujal silné pozice, z nichž již nemínil ustoupit. Krajem protéká řeka Rába. Montecuccoli věděl že Turci budou muset přecházet po částech, protože na jeho straně řeky není dost místa. Jeho armáda bude mít tedy načas taktickou převahu a mohla by Turkům způsobit těžké ztráty. A nečekal sám. 24. července 1664 dorazily jednotky spojenců. Spolu s nimi měla nyní křesťanská armáda 25 000 mužů a 24 děl. I tak to ale byla jen třetina mocné armády, s níž se blížil Ahmed Köprülü. Dne 30. července stanula tato vojska proti sobě, mezi sebou měla řeku Rábu.

Bitva.

Velkovezír nehodlal otálet. Hned v noci na 1. srpna začal s kanonádou. Jeho děla příliš mnoho škod nenadělala, Montecuccoli zato věděl, že se chystá útok. Pod ochranou této dlouhotrvající palby překročilo 12 000 osmanských jezdců, janičářů a sípháiů Rábu a zaútočilo na křesťanské pozice. Za pronikavého provolávání slávy Alláhovi, dunění bubnů a vřeštivé janičářské hudby udeřili na císařskou linii a během několika hodin ji prolomili. Křesťané z druhé linie s hrůzou pozorovali, jak Turci okamžitě uřezali jejich zajatým kamarádům hlavy. A mohamedáni udeřili znovu. O Mogersdorf, jenž stál ve středu křesťanské linie, se rozhořel tuhý boj.  Právě když se zdálo, že možná padne i druhá linie, nasadil polní maršál Montecuccoli čtyři dosud odpočívající pluky císařských a osobně je vedl do nejprudší řeže. Spolu s oddíly knížat Hohenlohe a Coligny se jim podařilo v tvrdém boji dotírající Turky zatlačit a frontu uzavřít. V poledne bitva utichla, obě vojska se přeskupovala. Montecuccoli sezval své velitele na válečnou poradu. Generální rada rozhodla rychle znovu zaútočit, dříve než se Turci znovu zformují a dostanou posily z druhého břehu. Montecuccoli nechal přivézt děla co nejblíž k nepříteli a útok začal. Vrchní velitel zvolil správný okamžik: Osmani dosud nebyli zformovaní a nedokázali se účinně bránit. Pod úderem celého křesťanského vojska se jejich obrana zhroutila a dali se na útěk.  Velkovezír si stejně dobře jako Montecuccoli kolem poledne uvědomil, že v bitvě nastala kritická chvíle. Poslal proto na druhý břeh posily, aby mohl odpoledne obnovit útok. Když však vyděšení a poražení Turci z dopoledního útoku doběhli k mostům, které ráno sami postavili, zjistili, že jsou beznadějně ucpané silami, které jim měly přijít na pomoc a které se rovněž obracely na bezhlavý útěk. Osmanští bojovníci ve snaze zachránit si život skákali z příkrých břehů a pokoušeli se doplavat do bezpečí. Brzy byla Rába plná mrtvých těl, utonulých i tonoucích, ale také koní a velbloudů. Z 12 000 mužů, kteří vedli útok proti křesťanské armádě, jich přežilo méně než tisíc.  Maršál Montecuccoli zastavil své muže dřív, než začali překračovat řeku. Věděl, že útočit proti silnějším tureckým silám, které zůstaly na druhém břehu, by byla sebevražda. Křesťanské vojsko ztratilo sotva 2000, tedy méně než pětinu toho co potkalo protivníka. Osmané byli prozatím odraženi.

Po bitvě.

Když vyšlo slunce, byl severní břeh zcela osvobozen od nepřítele. Do křesťanských rukou padly tisíce zbraní, vlajek, symbolů osmanského vojska, a dokonce několik děl. Turci sice zůstali na jižním břehu až do 6. srpna, ale velkovezír nechtěl riskovat další podobný masakr svých vojáků odhodlanými křesťany, a o žádný nový útok se už nepokusil. Potom pochodovala obě vojska, oddělená pouze Rábou, do Vasváru, kde na základě velkovezírovy žádosti uzavřela příměří. Konečnou mírovou smlouvu podepsali zástupci obou stran 27. září 1664 v Nových Zámcích.

Důsledky.

Bitva u Mogersdorfu zaujímá významné místo nejen v historii habsburské armády, ale v celých dějinách evropského válečnictví. Protože to bylo skutečně křesťanské vojsko, které se zde onoho památného dne 1. srpna 1664 postavilo třikrát početnějšímu, krutému a zákeřnému nepříteli. Podalo jasný důkaz toho, jak jednotný může náš kontinent být ve chvíli, kdy se jedná o jeho existenci. Právě tato jednota, spolu s Montecuccoliho chladným úsudkem a úspěšným odhadem situace, osobním nasazením každého z velitelů i jejich vojáků a skvělým využitím Ráby jako obranného prostředku, byla hlavním důvodem křesťanského vítězství.  Velkovezírova armáda samozřejmě nebyla zničena. Stále ještě měla nad křesťany více než dvojnásobnou převahu. Ale velkovezír si nemohl dovolit být příliš dlouho pryč od centra moci v Istanbulu. A uvědomoval si, že i kdyby Montecuccoliho nakonec porazil, měl by pravděpodobně takové ztráty, že by mu to znemožnilo další kampaň.  Jakkoli odvedli vojáci skvělou práci, výsledky jednání politiků už pro monarchii tak příznivé nebyly. Výsledný mír byl výhodný spíše pro Turky. Osmané měli v podstatě volné ruce pro opakované nájezdy na území říše. Podle záznamů si odvlekli do otroctví přes 100 000 lidí. Udrželi si také kontrolu nad Sedmihradskem a císař se dokonce zavázal platit jim roční tribut 200 000 zlatých. Ale válečné operace skončily – a o to císaři Leopoldovi, jenž měl pověst nepříliš statečného člověka, především šlo.

Význam bitvy.

Bitva u Mogersdorfu samozřejmě nezasadila Osmanům žádný rozhodující úder. Má význam především morální. Ukázala možnost sjednocení Evropy za společným cílem, a také, což bylo v té době ještě důležitější, ukázala, že Turky je možné porazit v boji. Protože to skutečně byla první bitva, v níž císařská vojska porazila Osmany v regulérní velké bitvě, a nikoli pouze úspěšnou obranou opevněných bodů. Mír potom panoval skoro dvacet let, až do roku 1683, kdy Turci zaútočili znovu, tentokrát přímo na Vídeň. Tehdy však již polní maršál Montecuccoli pomoci nemohl. Tři roky předtím byl pochován v Linci.

Bitva u Mogersdorfu někdy nazývaná též bitva u Szentgotthárdu či bitva u Sv. Gotthardu (St. Gotthardu) se odehrála 1. srpna 1664 jako součást osmansko-habsburských válek () mezi armádou křesťanské aliance vedenou hrabětem Raimundem Montecuccolim, hrabětem Jeanem de Coligny, markrabětem Leopoldem Vilémem Bádenským a knížetem Georgem Fridrichem Waldeck-Eisenbergem a osmanskou armádou, kterou vedl paša Fâzıl Ahmed Köprülü.


Historie.

V roce 1931 byla založena společnost "Schweizerische Rundspruchgesellschaft", pod kterou byly zastřešeny již existující regionální rozhlasové stanice. SRG obdrželo od Spolkové rady licenci k vysílání jen pro Švýcarsko a podmínku, že musí přejímat zprávy jen od Schweizerische Depeschenagentur (švýcarská obdoba ČTK).  V roce 1937 proběhla první reorganizace SRG a společnost byla více centralizovaná. Rok poté byla rétorománština uznána jako čtvrtý jazyk Švýcarska a rozhlasové studio v Curychu začalo vysílat příspěvky v rétorománštině.  Během druhé světové války bylo vysílání SRG podporováno na "intelektuální obranu" a na krátkých vlnách SRG vysílalo do celého světa. Radio Beromünster bylo považováno za jedinou svobodnou rozhlasovou stanici v němčině v Evropě.  V 50. letech se začala prosazovat tranzistorová rádia a pomalu přicházela i televize. SRG začala experimentální vysílání v Lausanne, Basileji a Curychu. Od roku 1953, bylo spuštěno oficiální televizní vysílání. Pět nocí v týdnu v kantonu Curych byl vysílán jednohodinový program. Roku 1957 získala SRG první televizní licenci ve Švýcarsku, které vstoupilo v platnost k 1. lednu 1958.  V roce 1961 získal kanton Ticino vlastní televizní studio, do té doby vysílač v kantonu Ticino vysílal pořady z jiných částí země s italskými titulky. V roce 1963 začalo televizní vysílání v rétorománštině a ve stejném roce schválila Spolková rada zavedení televizní reklamy.  Od roku 1968 vysílaly všechny televizní stanice SRG barevně.  V 70. letech byla zprovozněna nová televizní studia v Ženevě, Curychu a ve městě Comano. Rétorománštině byl dán větší význam a v roce 1975 bylo vytvořeno oddělení rétorománského televizního vysílání. Roku 1978 bylo zahájeno stereo rozhlasové vysílání.  V roce 1984 se začal vysílat teletext. Ve stejném roce SRG zahájila společně se ZDF a ORF vysílání německojazyčného kanálu 3sat a společně s francouzskými a belgickými partnery vysílání francouzskojazyčného kanálu TV5 Monde.

Organizace.

Společnost řídí generální ředitel, jednotlivé jednotky pak mají své vlastní ředitele. Těmito jednotkami jsou:

Kanály.

SRG SSR vysílá 18 rozhlasových a 8 televizních kanálů, které vysílají v jednom ze čtyř oficiálních jazyků Švýcarska.

SRG SSR (německy Schweizerische Radio- und Fernsehgesellschaft", francouzsky Société suisse de radiodiffusion et télévision", italsky Socièta svizzera di radio-televisione", rétorománsky Societad svizra da radio e televisiun") je švýcarská rozhlasová a televizní společnost plnící funkci veřejnoprávního média.


Výkonná moc.

Vláda.

Vrcholovým orgánem exekutivy je vláda, kterou tvoří předseda vlády, místopředseda vlády a ministři. Vláda je odpovědná Poslanecké sněmovně, která jí vyslovuje důvěru. Vláda může v rámci zákonů a k jejich rozšíření vydávat nařízení.Sestavuje také státní rozpočet a státní závěrečný účet.

Prezident.

Prezident je hlavou státu a reprezentuje ho v zahraničí. Jmenuje předsedu vlády a na jeho návrh ministry. Jmenuje také soudce, guvernéra České národní banky a bankovní členy České národní banky a prezidenta a viceprezidenty Nejvyššího kontrolního úřadu. Má právo vetovat zákony, vyhlašuje termíny voleb a má právo udělovat amnestii a státní vyznamenání. Prezident je také vrchním velitelem ozbrojených sil.

Volba prezidenta.

Prezident České republiky byl do roku 2008 volen nepřímo poslanci a senátory. Pro zvolení prezidenta v prvním kole bylo potřeba nadpoloviční většiny hlasů všech poslanců a nadpoloviční většiny hlasů všech senátorů. Pro zvolení prezidenta ve druhém kole bylo třeba nadpoloviční většiny hlasů přítomných poslanců a nadpoloviční většiny hlasů přítomných senátorů. Pokud nebyl nikdo zvolen ani ve druhém kole, konalo se třetí kolo. V něm stačila nadpoloviční většina hlasů přítomných poslanců a senátorů (v součtu).  Od ledna 2013 hlavu státu volí občané. V České republice je funkční období prezidenta 5 let. Právo volit má každý český občan, který dosáhl věku 18 let. Právo být volen má každý občan, který má právo volit a dosáhl věku 40 let. Navrhnout uchazeče je oprávněn každý občan ČR starší 18 let, podpoří-li jeho návrh petice podepsaná nejméně 50 000 občany ČR. Navrhovat kandidáta také může nejméně 20 poslanců nebo 10 senátorů.  Prezidentem je zvolen kandidát, který získá nadpoloviční většinu všech platných odevzdaných hlasů. Pokud k tomu nedojde, koná se za čtrnáct dní druhé kolo volby, do kterého postupují dva nejúspěšnější kandidáti. Ve druhém kole je zvolen kandidát, který získá více hlasů.

Zákonodárná moc.

Parlament České republiky má dvě komory, Poslaneckou sněmovnu a Senát. Poslaneckou sněmovnu tvoří 200 poslanců volených na čtyřleté období podle poměrného systému s 5 % uzavírací klauzulí. V Senátu zasedá 81 senátorů volených většinovým dvoukolovým systémem na 6 let. Volby do Senátu se konají každé dva roky a obměňuje se vždy jedna třetina senátorů. První volby do Senátu proběhly až v roce 1996.

Poslanecká sněmovna.

Poslanecká sněmovna schvaluje zákony, může přehlasovat veto Senátu i prezidenta. Schvaluje dále také státní rozpočet a státní závěrečný účet a vyslovuje důvěru a nedůvěru vládě. Mezi další pravomoci Poslanecké sněmovny patří například i volit veřejného ochránce práv nebo podávat návrh na jmenování prezidenta NKÚ.

Senát.

Po schválení zákona v Poslanecké sněmovně je zákon postoupen do Senátu. Ten může návrh zákona schválit a postoupit prezidentovi republiky, vyjádřit vůli nezabývat se návrhem zákona (a tím ho prakticky schválit), vrátit Poslanecké sněmovně návrh zákona s pozměňovacími návrhy nebo zákon zamítnout. Je-li návrh zákona Senátem zamítnut, může ho sněmovna přehlasovat většinou všech poslanců. Vrátí-li Senát sněmovně návrh zákona s pozměňovacími návrhy, může si Poslanecká sněmovna "vybrat" zda návrh zákona přijme s pozměňovacími návrhy Senátu nebo bez nich. Senát dále schvaluje soudce Ústavního soudu, které mu navrhuje prezident republiky, a může podat ústavní žalobu na prezidenta republiky pro velezradu.

Soudní moc.

Soudní moc je tvořena soustavou obecných soudů, Nejvyšším správním soudem a Ústavním soudem. Nejvyšší soud České republiky se sídlem v Brně je spolu s Nejvyšším správním soudem se sídlem tamtéž nejvyšším článkem soudní soustavy. Dalšími články jsou dva vrchní soudy, 8 krajských soudů a 86 okresních soudů. V Česku neexistují žádné zvláštní soudy. Vojenské soudy a tři krajské obchodní soudy byly zrušeny v letech 1993 a 2000.

Ústavní soud.

Ústavní soud České republiky se sídlem v Brně stojí mimo soustavu ostatních soudů. Je orgánem ochrany ústavnosti, tedy projednává záležitosti, které se přímo či nepřímo dotýkají ústavního pořádku České republiky. Projednává tedy také mj. ústavní žalobu Senátu na prezidenta republiky pro velezradu.

Územní celky.

Česká republika se dělí na 14 samosprávných krajů, 76 okresů a na více než 6200 samosprávných obcí. Obce a kraje spravují volená zastupitelstva. V čele krajů stojí hejtmani, v čele statutárních měst primátoři a v čele ostatních měst i malých obcí pak starostové. Zvláštní postavení má Praha, která je zároveň kraj, statutární město a hlavní město.

Politický systém České republiky je charakterizován rozdělením politické moci a jejím institucionálním zakotvením ve státě. Česká republika je unitární stát, zastupitelská demokracie a parlamentní republika s vícestranickým systémem. Výkonná moc je delegována na prezidenta a vládu, v jejímž čele stojí premiér. Zákonodárnou moc tvoří dvoukomorový parlament a soudní moc realizuje čtyřčlánková soudní soustava a Ústavní soud.


Původ a mládí.

Damrauová se narodila v bavorském Günzburgu. Zpěv začala studovat pod vedením Carmen Hanganuové na würzburské hudební škole. Během studií trpěla otoky hlasivek. Po konzultaci s několika lékaři se rozhodla podstoupit alternativní léčbu bez operace. Léčba trvala asi rok a půl. Po absolvování konzervatoře studovala v Salcburku u Hanny Ludwigové.

Kariéra.

První operní angažmá získala ve Würzburgu a následně pokračovala v Národním divadle v Mannheimu a Frankfurtské opeře. Od té doby zpívala po celém světě na nejslavnějších scénách, jako jsou Vídeňská státní opera, Metropolitní opera v New Yorku, Královská opera v Londýně nebo Bavorské státní opeře, stejně jako na Salcburském festivalu. Byla pozvána, aby zpívala titulní roli v Salieriho opeře "Europa riconosciuta "při znovuotevření La Scaly v Miláně v roce 2004 pod taktovkou Riccarda Mutiho.  Nejčastěji hrála roli Královny noci z Mozartovy "Kouzelné Flétny". Angažována byla k jejímu nastudování ve více než 15 inscenacích v Londýně, Salcburku, Vídni, Frankfurtu nebo Mnichově. V Metropolitní opeře se zapsala do historie, když v sezoně 2007/08 vystoupila ve dvou různých inscenacích této opery, přičemž v jedné jako Pamina a ve druhé jako Královna noci. Pozoruhodné bylo i její angažmá ke ztvárnění všech čtyř hrdinek v Offenbachových "Hoffmannových povídkách "v nové inscenaci Bavorské státní opery v říjnu 2011. Mezi rolemi v jejím repertoáru dominují zejména koloraturními party; zpívala např. Zerbinettu ("Ariadna na Naxu"), Lucii ("Lucie z Lammermooru"), Elvíru ("Don Giovanni"), Rosinu ("Lazebník sevillský"), Gilda ("Rigoletto"), Adinu ("Nápoj lásky"), Marii ("Dcera pluku"), Lindu ("Linda di Chamounix") nebo Amintu ("Král pastýř"). V lyrickém oboru patří do jejího repertoáru Manon (Massenetova "Manon)", Donna Anna ("Don Giovanni"), Mařenka (Jeníček a Mařenka) nebo Pamina ("Kouzelná flétna").  Po narození druhého dítěte na podzim roku 2012 se vrátila na scénu s novou inscenaci Verdiho "Rigoletta" v Metropolitní opeře v únoru 2013; následoval její debut v titulní roli Verdiho "La traviaty" na stejné scéně. V říjnu 2013 vytvořila v Divadle na Vídeňce titulní koloraturní sopránovou roli ve světové premiéře opery A Harlot's Progress, kterou přímo pro ni napsal mladý britský skladatel Iain Bell podle leptů Williama Hogartha. V březnu 2014 zpívala v "Náměsíčné "v Metropolitní opeře.  Damrau také pravidelně koncertuje. S písňovým repertoárem vystupovala ve vídeňském Musikvereinu, v Carnegie Hall, Wigmore Hall, La Scale, na festivalech Schubertiáda ve Schwarzenbergu, Kissingerském jaře, Mnichovském a Salcburském festivalu. Její koncertní repertoár zahrnuje Orffovu "Carminu Buranu", Mozartovy "Velkou mši C moll", Requiem a "Exsultate, jubilate" nebo Händelova "Mesiáše". Vystupovala s nejvýznačnějšími dirigenty, např. Jamesem Levinem, Zubinem Mehtou, Lorinem Maazelem, Colinem Davisem, Christophem von Dohnányim, Leonardem Slatkinem, Pierrem Boulezem, Nikolausem Harnoncourtem a dalšími.

Osobní život.

Damrauová je vdaná za francouzského basbarytonistu Nicolase Testého. Mají dva syny, narozené v letech 2010 a 2012.

Diskografie.

Rané nahrávky Damrauové pořízené společností Telos zahrnují Verdiho canzoni, Mahlerův "Chlapcův kouzelný roh "a Schumannovy "Myrty", op. 25, s Telos štítek. Vydavatelství Orfeo vydalo živé nahrávky jejích písňových recitálů na Salcburském festivalu 2005 a Schubertiádě 2006.  Damrauová se objevuje také v titulní roli na nahrávce Mozartovy "Zaidy", vydané společností Deutsche Harmonia Mundi.  Od roku 2007 má Damrauová exkluzivní nahrávací smlouvu s EMI/Virgin. Jejím výsledkem jsou tato alba:

Videonahrávky.

Na DVD byly vydány nahrávky následujících oper s Damrauovou:

Diana Damrauová (nepřechýleně Diana Damrau, * 31. května 1971 Günzburg) je německá sopranistka. Je nositelkou čestného titulu komorní pěvkyně v Bavorské státní opeře.


Lokalita a název.

Skalní suk Shiprock se tyčí do výšky 482 metrů nad okolní pouštní plošinou, označovanou jako Navajo Volcanic Field (navažsky "Tsézhiin ́íí ́áhí" – "Černé strmé skály"). Skála leží v centru oblasti, v minulosti obydlené národy, které byly po příchodu španělských kolonizátorů nazývány Pueblany (známí též jako Anasaziové). Tento region je obvykle označován jako Four Corners, tj. místo, kde se stýkají hranice čtyř států USA – Colorada, Nového Mexika, Arizony a Utahu. Anglicky mluvící obyvatelstvo v 19. století skálu zpočátku nazývalo "The Needle" ("Jehla"). Později se ujal název "Ship Rock" (nyní Schiprock), protože skála svým tvarem přistěhovalcům připomínala obří plachetnici.

Vznik a historie skalního tvaru.

Geologie a geomorfologie.

Skalní suk je tvořen brekciovitou magmatickou horninou stáří zhruba 27 miliónů let, jak bylo určeno radiometrickým datováním. Jedná se o druh horniny, nazývaný mineta, který patří mezi lamprofyry. Je odhadováno, že magma v sopouchu původně utuhlo v hloubce 750 až 1000 metrů pod povrchem, načež byl tento sopouch v průběhu miliónů let odkryt erozí a následně formován zvětráváním. Z hlediska geografického a geomorfologického Shiprock přináleží do Coloradské náhorní plošiny. Dalším podobným tvarem vulkanického původu v této oblasti je skalní suk Agathla (navažsky "Aghaałą́", španělsky "El Capitan)" ve státě Arizona, jižně od Monument Valley.

Horolezectví.

Počátkem 20. století byl horolezecký výstup na Shiprock považován za neřešitelný problém. Za zdolání tohoto vrcholu byla dokonce vypsána prémie ve výši 1000 dolarů. Prvovýstup na Shiprock nakonec uskutečnili až v roce 1939 čtyři členové amerického Sierra Clubu, organizace, založené v roce 1892 a zaměřené na poznávání a ochranu přírody a životního prostředí. Byli to David Brower, Raffi Bedayn, Bestor Robinson a John Dyer, kteří zde poprvé v USA použili speciální typ jištění (vklíněnce). Od té doby bylo na vrchol vyznačeno sedm výstupových cest, všechny se značným stupněm obtížnosti. Přesto až do roku 1970 horolezecké aktivity na Shiprocku nebyly legální, teprve od tohoto data byly povoleny oficiálně. Od samého počátku až do současnosti se horolezectví v této oblasti střetává s rázným odporem zdejších obyvatel – Navahů, kteří na svém území požadují zákaz veškeré podobné činnosti.

Náboženský a kulturní význam.

Pro Navahy má Shiprock velký náboženský a historický význam a je s ním spojena řada navažských legend. Podle jedné z nich byli Navahové s pomocí této skály přeneseni ze severovýchodních oblastí na své současné území. Legenda vypráví, že se usadili na vrcholu této hory a dolů scházeli jen na svá políčka a pro vodu. Jednoho dne byla skála zasažena bleskem, který zničil přístupovou cestu a ženy a děti, uvězněné na vrcholu, zahynuly hladem a žízní. Výstup na vrchol je pro Navahy tabu, aby nebyl rušen klid mrtvých a probuzeni duchové, kteří zde sídlí. Jiné legendy vyprávějí o obřích ptácích ("Tsé Ninájálééh"), sídlících na vrcholu hory a krmících se lidským masem. V tomto příběhu navažský bojovník zabil ptačí monstra a jejich mláďata proměnil v orla a sovu. Další verze mluví o tom, že skála byla původně obřím ptákem, který zde v poušti usedl, načež zkameněl a začal se postupně rozpadat. Příběhy o skále hrají významnou roli také v navažských obřadech.

Shiprock, navažsky Tsé Bit'a'í ("Okřídlená skála"), je výrazný skalní suk (angl. "monadnock"), který se nachází 17,5 kilometru (11 mil) jihozápadně od stejnojmenného města ve státě Nové Mexiko v USA.


Historie.

V roce 1918 založil Rudolf Wanzl v Jívové u Olomouce zámečnickou dílnu s 20 zaměstnanci, která se zabývala výrobou vah a zemědělských strojů. Po odsunu v roce 1947 firmu znovu založil Rudolf Wanzl junior v bavorském Leipheimu, kde zřídil opravářskou dílnu a pokračoval ve výrobě vah. Podnět k nasměrování na výrobu zařízení pro obchod přišel od výrobce pokladen NCR z Augsburgu. Do zdejší ukázkové prodejny byly dodány první nákupní košíky. Záhy poté objednalo hamburské spotřební družstvo 40 nákupních vozíků a 100 nákupních košíků do první německé samoobsluhy.  Začátkem padesátých let odcestoval Rudolf Wanzl do USA, kde se kontaktoval s vynálezcem nákupního vozíku Sylvanem Goldmanem. Už při zpátečním letu načrtl svůj vlastní, zasouvací model, který tvoří základ dnešních nákupních vozíků. V roce 1951 byl patentován první nákupní vozík s pevným košem. Tři roky nato vystupují ze společného podnikání bratři Sieglové a zakládají vlastní firmu. Po řadu let mají oba největší němečtí výrobci nákupních vozíků sídlo v Leipheimu. V roce 1956 zaměstnává firma Wanzl 74 zaměstnanců.

1960.

Pro rozšíření výrobních kapacit byl uveden do provozu nový závod v Kirchheimu. Na základě potřeby směrování zákazníků a snížení krádeží v budovaných supermarketech zařadila firma Wanzl do svého výrobního programu manuální vstupní otočné kříže. V roce 1966 zaměstnával podnik 400 pracovníků.

1970.

Po expanzi německých řetězců do okolních zemí jsou zakládány první zahraniční pobočky. Pro německé dráhy byly poprvé dodány na nádraží zavazadlové vozíky. V důsledku dalšího rozšíření výroby byl v blízkosti nádraží v Leipheimu vybudován další závod. Dočasně měl tento závod k dispozici i vlastní železniční přípojku. V roce 1978 byla firma vyznamenána cenou Zlatá homole cukru.

1980.

Pro letiště ve Frankfurtu dodává firma poprvé zavazadlové vozíky. Zvláštností je, že tyto vozíky mohou být použity také na eskalátorech. Aby byl lépe obsluhován trh ve Francii, byl v alsaském Sélestatu postaven nový výrobní závod. Rostoucí rozvoj hobbymarketů zvyšuje produkci, jsou vybudována obchodní zastoupení ve Velké Británii a Belgii. V roce 1989 zaměstnávala společnost Wanzl 1600 pracovníků.

1990.

V roce 1990 byl v blízkosti dálnice A8 dokončen závod IV. V tomto závodě se dnes nachází sídlo společnosti. V roce 1991 byla založena nová obchodní divize Interiéry prodejen. Nejdříve bylo navrženo vybavení celé prodejny a pak vybaveno regály. Po desetileté činnosti jednatele přebírá v roce 1998 od svého otce vedení podniku Gottfried Wanzl. Velké zakázky, jako například vybavení nového letiště v Hongkongu zavazadlovými vozíky, nadále zvyšují čísla obratu i pracovníků. V roce 1999 se poprvé vyrobilo více než 1 milion nákupních vozíků za rok.  S pádem železné opony se rozšířil koncept samoobslužných prodejen do východní Evropy a nastal boom v budování supermarketů. V roce 1996 byl nedaleko rodiště Rudolfa Wanzla vybudován výrobní závod v České republice. Česká pobočka WANZL spol. s r.o. má dnes 250 zaměstnanců. Firma disponuje výstavními plochami a prodejními kancelářemi v centrále v Hněvotíně u Olomouce, ale i v pobočkách v Praze a na Slovensku v Dolní Stredě. V roce 2006 byl rozšířen výrobní závod o další výrobní halu a galvanovnu, takže z továrny vycházejí hotové, povrchově upravené výrobky. Výrobní závod zpracovává produkty z leskle taženého drátu ohýbáním 2D, 3D, tvářením na hydraulických lisech, odporovým svařováním, svařováním v ochranné atmosféře a zajišťuje povrchovou úpravu práškovou vypalovanou barvou nebo galvanickým zinkováním ve vlastní galvanovně, která patří svými parametry k největším v České republice.

2000.

Trh s klasickými obchody je v západní Evropě nasycen; k rozmachu samoobslužných prodejen dochází v rozvojových zemích. V roce 2005 byl postaven další výrobní závod firmy Wanzl v Šanghaji. S rozvojem internetového obchodu firma rozšiřuje svůj produktový program o vychystávací a skladové vozíky. Rovněž byl vytvořen produktový program pro vybavení hotelů.  Vzhledem k insolvenci bývalého konkurenta, firmy Siegel, přebírá firma Wanzl velkou část jeho zaměstnanců. Společnost obdržela Bavorskou cenu kvality. K rozvoji produktového centra Interiéry prodejen se spojuje s truhlárnou Unseld v Ulmu.

2010.

V lednu 2012 přebírá firma Wanzl stoprocentní podíl ve svém dosavadním zastoupení na severoamerickém trhu – podnikatelskou skupinu Technibild. 11. února 2012 vypukl požár v budově galvanovny v Leipheimu. Hala o ploše 40x40 m kompletně shořela a vznikla škoda v desítkách milionů euro. Za necelé dva roky po velkém požáru byla na tomtéž místě uvedena do provozu nově postavená galvanovna.

Obchodní oblasti.

Retail Systems/Shop Solutions.

Vedle drátěných nákupních vozíků vyrábí firma už několik let i plastové nákupní vozíky. Ty se vyrábějí pod označením Tango a dodávají se především do evropských zemí. Do produktového spektra patří i další vybavení prodejen, jako jsou regály, displeje, vstupní zařízení.

Logistics + Industry.

V roce 2002 byl veškerý produktový sortiment pro zákazníky z oblasti průmyslových a logistických firem zahrnut do této obchodní oblasti. Patří sem vychystávací vozíky, rollkontejnery, transportní vozíky, paletové nástavce, paletové podvozky a jiné přepravní prostředky.

Airport + Security Solutions.

Na nádražích a letištích po celém světě jsou používány zavazadlové vozíky, vstupní zařízení, turnikety a dělicí prvky od firmy Wanzl. K zákazníkům patří letiště ve Frankfurtu, Hongkongu nebo Paříži. Také na cílové stanici vlaků Eurostar na londýnském nádraží [8St Pancras (železniční stanice)|St. Pancras]] jsou používány zavazadlové vozíky firmy Wanzl.

Hotel Service.

Obchodní oblast Vybavení hotelů byla zavedena v roce 2006. V rámci této oblasti se začaly vyrábět a nabízet produkty k vybavení hotelů, jako například vozíky pro pokojské, servírovací vozíky, vozíky na zavazadla a vozíky na prádlo. S těmito vozíky se setkáte např. i na lodích AIDA Cruise Line.

Výrobní závody.

Firma Wanzl provozuje tři závody v Leipheimu, jeden v Kirchheimu, stejně tak jeden ve Francii (Sélestat), v České republice (Hněvotín) a v Číně (Shanghai).

Zahraniční pobočky.

Od roku 1970 byly zakládány obchodní a servisní pobočky po celém světě.

Vedení společnosti.

Gottfried Wanzl, syn Rudolfa Wanzl juniora, vyznamenaného v roce 2006 bavorskou cenou za celoživotní dílo, je předsedou dozorčí rady podniku. V roce 2014 převzal vedení firmy Dr. Klaus Meier-Kortwig, který zastává pozici generálního ředitele. Finančním ředitelem je Frank Derks, technickým ředitelem Harald P. Dörenbach a obchodním ředitelem Bernhard Renzhofer.

Veletrhy.

Wanzl je pravidelným vystavovatelem na veletrhu EuroShop, který se koná každé tři roky v Düsseldorfu.

Wanzl Metallwarenfabrik GmbH je německá firma, největší světový výrobce nákupních a zavazadlových vozíků. Společnost se sídlem v Leipheimu zaměstnávala v roce 2015 kolem 4 000 zaměstnanců ve 22 zemích. Roční produkce firmy Wanzl je dva miliony kusů nákupních vozíků.


Vývoj a popis.

Letoun MB.130 byl vyvinut v reakci na požadavek ze srpna 1933 francouzské Technické správy letectva ("Service Technique de l’Aéronautique", zkratka: "STAé"), která spadala pod francouzské ministerstvo letectví ("Ministére de l’Air"), na čtyřmístný bojový letoun. Letoun měl být univerzální, schopný denního bombardování bez ochrany stíhačů, měl mít možnost působení v průzkumné roli a dokonce i v roli dálkového stíhacího letounu jako ochrana těžkých bombardérů. Letoun měl být schopen nést 500 až 1 000 kg bomb rychlostí 350 km/h ve výšce 4 000 m na vzdálenost 1 300 km. Společnost Bloch tedy postavila prototyp letounu MB.130A „Guynemer“. Letoun, pojmenovaný podle francouzského leteckého esa z 1. světové války Georgese Guynemera, byl archaického vzhledu, který nezapřel svou podobnost s dalšími stroji společnosti Bloch, například s letounem Bloch MB.200. Byl to celokovový, dvoumotorový, jednoplošný dolnoplošník s původně pevným kapotovaným, ale později zatahovacím podvozkem. Letoun poprvé vzlétnul 8. června 1934 ve Villacoublay.  Mimo letounu MB.130 se soutěže zúčastnily i stroje Amiot 144, Société Aérienne Bordelaise SAB-80, Potez 540, Farman F.420 a Breguet 460. Navzdory nepříliš oslnivým výkonům byl letoun vybrán jako vítěz a v říjnu 1935 bylo objednáno prvních 40 strojů. K pohonu stroje sloužily dva dvouhvězdicové čtrnáctiválcové motory Gnome-Rhône 14 Kdrs (559 kW). Po sérii prvních zkušebních letů byl letoun vybaven zatahovatelným podvozkem a motory Gnome-Rhône 14 Kirs-1/Kjrs-1 (640 kW). Takto upravený stroj dostal označení MB.130B a poprvé vzlétnul 3. dubna 1935. Čtyřmístný letoun byl vyzbrojen trojicí pohyblivých kulometů ráže 7,5 mm a měl nést až 1 000 kg leteckých pum. Ministerstvo letectví si však uvědomilo, že hranatý archaický stroj se slabými výkony nepřináší téměř nic nového, a proto objednávku brzy zrušilo. Prototyp letounu byl zničen při nehodě v roce 1937. Plánovaná verze s plováky a torpédy s označením MB.130M zůstala jen ve fázi projektu.  Společnost "Avions Marcel Bloch" však nechtěla přijít o státní zakázku, a proto na své náklady stroj podstatně přepracovala. Výsledkem byl vlastně úplně odlišný letoun označený MB.131. Letoun měl aerodynamicky vytříbenější dlouhý štíhlý trup se zapuštěnými hlavami nýtů, byla opuštěna koncepce aerodynamicky nevýhodných velkých střeleckých věží. Ještě nezalétaný prototyp byl poprvé předveden na pařížském aerosalonu v roce 1936. Byly postaveny dva prototypy. První z nich byl čtyřmístný MB.131-01 a poprvé vzlétnul 12. srpna 1936. Druhý z nich byl pětimístný MB.131-RB5-02, který vykonal svůj první let až 5. května 1937. Prototypy byly zpočátku vybaveny motory Gnome-Rhône 14K Mistral Major, ale později byly vybaveny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 o výkonu 699 kW (950 k), které měly být i na sériových strojích.  K zahájení sériové výroby však vedla ještě dlouhá cesta. Vývoj a zkoušky prototypů vedly k celé řadě konstrukčních úprav. Byly podniknuty i pokusy se silnější obrannou výzbrojí pomocí leteckých kanónů ráže 20 mm. Tyto kanóny byly ale těžkopádné, a proto bylo přistoupeno k návratu k dobře ovladatelným, ale málo účinným kulometům ráže 7,5 mm. Jeden kulomet byl umístěn v přídi, druhý ve výstupku pod trupem a třetí ve hřbetní věžičce.  Na jaře 1937 byla sériová výroba zadána státní společnosti SNCASO. Tato společnost vznikla po znárodnění francouzského leteckého průmyslu a zahrnovala i původní společnosti Bloch a Blériot. Nejprve bylo vyrobeno 13 průzkumných strojů s označením MB.131-R4 pro dálkový strategický průzkum. První z nich poprvé vzlétnul v květnu 1938. Tyto letouny vybavené kamerami Labrely F30 a/nebo F50 dobře zapadaly do představ francouzské armády o roli letectva. Letectvo mělo zajišťovat hlavně průzkum pro vedení pozemních obranných bitev. Po vyrobení těchto čistě průzkumných strojů bylo vyrobeno 5 strojů označených MB.131-Ins se zdvojeným řízením, které byly určeny pro výcvik pilotů. Poté byla zahájena výroba více než stovky průzkumných a bombardovacích strojů MB.131-RB4. Letouny byly poháněny motory Gnome-Rhône 14N-10/11 s třílistými vrtulemi, které měly protiběžný chod pro usnadnění ovladatelnosti letounu. Podle některých zdrojů bylo vyrobeno 119 letounů MB.131-RB4. Další letouny (prototypy MB.131, 132 a 133) byly upraveny do standardu MB.131. Nakonec bylo včetně prototypů vyrobeno 142 strojů MB.131 všech verzí. K letectvu bylo dodáno celkem 141 strojů MB.131.  Dalším vývojem letounu vzniknul pokročilejší MB.133-RB4, který se od letounu MB.131 odlišoval zdvojenou svislou ocasní plochou. Toto řešení bylo zvoleno pro lepší ovladatelnost letounu a ke zvětšení střeleckého pole pro hřbetního střelce, který měl obsluhovat kanón ráže 20 mm. Jediný vyrobený prototyp MB.133-RB4-01 poprvé vzlétnul 1. října 1937, přičemž byl poháněn motory Hispano-Suiza 14 A12/13 s výkonem 735 kW (1 000 k). Během zkoušek si letoun vedl dobře. Byl lepší a rychlejší než původní MB.131, ale v té době se na scéně objevily podstatně lepší stroje, jako byl například Lioré-et-Olivier LeO.451, a proto byl vývoj stroje MB.133 ukončen. Letoun byl později přestavěn do standardu MB.131.  V roce 1936 vypsala francouzská Technická správa letectva požadavek na nový čtyřmístný bombardér (kategorie B4). Nedostatek velkých silných motorů vedl k tomu, že bylo uvažováno o čtyřmotorovém stroji. Všechny střelecké věžičky měly být nahrazeny kulomety střílejícími okénky. Letoun měl unést 1 500 kg bomb (největší bomba měla mít hmotnost 200 kg), přičemž měl mít dolet 2 200 kg s 800 kg bomb. V reakci na tyto požadavky začal Blochova konstrukční kancelář pracující pro SNCASO pracovat na dvou modelech. Jeden měl mít dva a druhý čtyři motory. Dvoumotorová verze dostala označení MB.134 a čtyřmotorová verze byla označena MB.135.  První projekt předpokládal výrobu nového křídla, zdvojené svislé ocasní plochy a pohon dvojicí motorů Gnome-Rhône 14 P (919 kW, 1 250 k). Letoun MB.134-01 byl nakonec vybaven motory Gnome-Rhône 14 N48/49 (747 kW, 1 015 k), poprvé vzlétnul 22. července 1939, ale byl těžce poškozen při nehodě během přistání 21. dubna 1940.  Ve stejné době byla postavena i čtyřmotorová verze MB.135-01. Letoun měl stejný trup jako MB.134. Křídlo bylo podobné, upravené pro čtveřici motorů Gnome-Rhône 14M 4/5 (522 kW, 710 k) a později 6/7. Pumovnice mohla pojmout až 1 350 kg bomb. Letoun poprvé vzlétnul 12. ledna 1939. Navzdory slibným výkonům a výborné ovladatelnosti se letoun nedostal do sériové výroby.

Operační historie.

Letouny vstoupily do služby v červnu 1938 u sedmi průzkumných skupin ("Groupe de Reconnaissance") – šest v kontinentální Francii a jedna v severní Africe. Po vypuknutí 2. světové války v období tzv. „podivné války“ Francie bohužel nasadila stroje k průzkumu nad západními oblastmi Německa za dne. To byla vážná chyba, protože pomalé stroje byly snadnou kořistí moderních německých stíhaček. Jednotky utrpěly ztráty, a proto jim bylo od října 1939 nařízeno operovat jen v noci. Během těchto letů dokázaly proniknout hluboko do německého území. V květnu 1940 již byly všechny jednotky ve Francii přezbrojeny hlavně letouny Potez 63.11, přičemž původní stroje MB.131 sloužily nadále jen v Africe. K 10. květnu 1940 sloužilo u průzkumných skupin ještě 35 letounů MB.131 a dalších 64 se nacházelo u cvičných jednotek. Od 3. září 1939 do 24. června 1940 bylo ztraceno 8 letounů (4 sestřeleny, 4 zničeny při nehodách), přičemž zahynulo 10 mužů.  Po skončení bitvy o Francii zůstalo 53 letounů ve vlastnictví vlády ve Vichy. Byly používány k vlekání cvičných terčů a k dalším pomocným účelům. 21 letounů bylo ukořistěno Němci ve špatném stavu. Některé letouny Němci zřejmě používali k pomocným účelům, zbylé letouny byly sešrotovány.

Varianty.

MB.130A-01 Guynemer MB.130B MB.130M MB.131-01 MB.131-02 MB.131-R4 MB.131-Ins MB.131-RB4 MB.132  MB.133 MB.134 MB.135 MB.136

Specifikace (MB.131-RB4).

"Technické údaje pocházejí z publikací „War Planes of the Second World War: Volume Seven Bombers and Reconnaissance Aircraft“ a „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Německo

Bloch MB.130 a letouny od tohoto typu odvozené patřily do série francouzských průzkumných a bombardovacích letounů, které byly vyvinuty ve 30. letech 20. století. Letouny zažily omezenou službu na počátku 2. světové války, ale v porovnání s německou "Luftwaffe" byly v té době již zastaralé. Po pádu Francie v roce 1940 byly některé z nich zařazeny do služeb "Luftwaffe".


Biografie.

Narodil se v Severní Rhodesii (dnešní Zambie) a v letech 1962 až 1966 studoval v bakalářském a magisterském oboru ekonomii na London School of Economics a v roce 1969 v doktorském oboru rovněž ekonomii na Massachusettském technologickém institutu (MIT). V letech 1977 až 1988 byl profesorem na MIT Sloan School of Management, kde během svého působení sepsal ekonomické učebnice "Macroeconomics" (společně s Rüdigerem Dornbuschem a Richardem Startzem) a "Lectures on Macroeconomics" (s Olivierem Blanchardem). Byl též školitelem Bena Bernankeho, předsedy Federálního rezervního systému (FED).  Od ledna 1988 do srpna 1990 byl viceprezidentem a hlavním ekonomem Světové banky a poté od září 1994 do srpna 2001 působil jako první náměstek generálního ředitele Mezinárodního měnového fondu (MMF). Koncem roku 2001 se stal členem washingtonské ekonomické organizace Group of Thirty. Po odchodu z MMF pracoval od února 2002 do dubna 2005 v Citigroup, kde zastával funkce místopředsedy, prezidenta Citigroup International a předsedy Public Sector Client Group.

Guvernér Izraelské banky.

Dne 1. května 2005 se stal guvernérem Izraelské banky a na tomto postu vystřídal Davida Kleina, jehož mandát vypršel k 16. lednu téhož roku. Před vlastním jmenováním se stal izraelským občanem, což byl nezbytný krok pro to, aby se mohl stát guvernérem. S izraelskou národní bankou přišel do kontaktu již v minulosti, a to v roce 1985, kdy působil jako americký vládní poradce pro plán ekonomické stabilizace Izraele. 2. května 2010 zahájil své druhé funkční období v pozici guvernéra.  Pod jeho vedením byla Izraelská banka roku 2010 zařazena Mezinárodním institutem pro rozvoj managementu (IMD) na první místo mezi centrálním bankami pro své efektivní fungování.  Fischer si získal uznání pro to, jak nastavil izraelskou ekonomiku po světové finanční krizi. V září 2009 byla Izraelská banka první bankou v rozvinutém světě, která navýšila své úrokové sazby.  V roce 2009 a 2010 získal hodnocení „A“ v rámci Central Banker Report Card publikované časopisem "Global Finance".  V říjnu 2010 byl Fischer časopisem "Euromoney" vyhlášen nejlepším guvernérem banky roku 2010 a na výroční schůzi Světové banky a Mezinárodního měnového fondu ve washingtonském hotelu Willard InterContinental mu byla udělena cena Guvernéra Centrální banky pro rok 2010. Časopis ocenil „především Fischerovu schopnost docílit ideální rovnováhy mezi zmírněním inflace a podporou ekonomického oživení.“ K Fischerovu výběru dále uvedl: „Odolnost Izraele během finanční krize i během jejího doznívání dokazuje, že Stanley Fischer si zaslouží úctu, které se mu v nejvyšších kruzích finančního společenství dostává.“  V červnu 2011 oznámil kandidaturu na post výkonného ředitele Mezinárodního měnového fondu, který se uvolnil po rezignaci Dominique Strausse-Kahna. Podle průzkumu agentury Reuters z května téhož roku byl přitom Fischer označen 21 z 56 předních světových ekonomů za nejvhodnějšího nástupce Strausse-Kahna. Stejný průzkum však zároveň za největšího favorita a nejpravděpodobnějšího nástupce označil francouzskou ministryni financí Christine Lagardeovou.  V červnu 2013 bylo premiérem Netanjahuem oznámeno, že Fischera po vypršení jeho funkčního období na pozici guvernéra centrální banky vystřída Jacob A. Frenkel, který tuto pozici již zastával v letech 1991 až 2000. Nakonec ovšem funkci guvernérky centrální banky obsadila Karnit Flugová.  V roce 2006 mu byl udělen čestný doktorát na Hebrejské univerzitě.

Stanley Fischer (: סטנלי פישר, narozen 15. října 1943) je izraelský ekonom a v letech 2005-2013 guvernér Izraelské centrální banky.


Život.

Sibyla se narodila 28. září 1564 v Bernburgu jako čtvrtá, ale třetí přeživší, dcera Jáchyma Arnošta Anhaltského, jednoho z mála držitelů titulu vévoda anhaltský, a jeho první manželky "Anežky z Barby-Mühlingenu".  V roce 1577 byla její starší sestra, Anna Marie, zbavena postu abatyše Gernrode a Frose, aby si mohla vzít "Jáchyma Fridricha", nejstaršího syna a dědice vévodství Brieg. Pod nátlakem otce nakonec sestřino postavení abatyše zastoupila právě Sibyla, její funkce byla potvrzena i císařem Rudolfem II. Za doby, kdy byla abatyší, existuje pouze jediný záznam o její působnosti a to z dokumentu, který potvrzoval její finanční zaopatření vdovy po Stefanu Molitorovi. V roce 1581 pak byla Sibyla zbaven postu abatyše, ale pouze proto, aby si krátce nato mohla vzít Fridricha I. Württemberského. Manželství bylo naplánováno a smluveno její nevlastní matkou, Jáchymovou druhou manželkou, Eleonorou Württemberskou. Svatba se konala ve Stuttgartu dne 22. května téhož roku. Novou abatyší se stala Sibylina mladší nevlastní sestra Anežka Hedvika, pozdější vévodkyně Šlesvicko-Holštýnsko-Sondeburská.  Již necelých šestnáct let po svatbě s Fridrichem porodila Sibyla patnáct dětí, z nichž se dospělosti dožilo pouze deset, ostatní zemřeli krátce po narození, mrtví se narodili, nebo zemřeli ve věku méně než pět let. Sám Fridrich měl pravděpodobně i několik nemanželských dětí. Přestože Sibyla dala Württemberským dědice i dcery, který se mohly výhodně vdát, nehrála na dvoře téměř žádnou roli. Po narození posledního dítěte, dcery Anny, žila od manžela téměř odděleně, ten často cestoval po Francii, Itálii a Anglii, proto neměl na manželku ani potomky čas.  Sibyla byla známá pro své znalosti botaniky a chemie. Svůj zájem o alchymii zastírala tím, že sbírá byliny na výrobu léků pro chudé lidi. Její "vědeckou poradkyní" byla "Helena Magenbuchová", dcera "Johanna Magenbucha", osobního lékaře Martina Luthera nebo Karla V. V roce 1606 převzala post Heleny léčitelka Maria Andreae.  Po smrti svého manžela v roce 1608 se Sibyla uchýlila do Leonbergu, kde pověřila architekta Heinricha Schickhardta, aby přestavoval místní zámek a vytvořila slavnou zahradu "Pomeranzengarten". V roce 1609 pověřila Schickhardta úkolem postavit dům u jezera, nedaleko Leonbergu, který později využívala jako lovecký zámeček. V roce 1614, ve věku 50 let, zde Sibyla zemřela a je pohřbena v kostele sv. Kříže ve Stuttgartu.

Potomci.

Z manželství s Fridrichem I. se narodilo 15 dětí a to pouze během prvních patnácti let manželství (aniž by se narodila dvojčata nebo i více).

Sibyla Anhaltská ("Sibylla von Anhalt", 28. září 1564, Bernburg – 26. října 1614, Leonberg) byla rodem princezna anhaltská a sňatkem s Fridrichem I. Württemberským také vévodkyně württemberská. Mezi lety 1577 až 1581 byla také abatyší v Gernrode a Frose.


Životopis.

Pocházel z obchodnické rodiny z Bristolu, byl synem právníka a dlouholetého poslance Sira Benjamina Hobhouse (1757–1831). Studoval v Harrow a Cambridge, kde se seznámil s lordem Byronem a několik let jej doprovázel na cestách po Evropě. Mezitím se uplatnil jako novinář a spisovatel, pro své bonapartistické názory byl v letech 1819–1820 vězněn. V roce 1819 kandidoval do Dolní sněmovny v doplňovacích volbách za prestižní volební obvod Westminster, kdy neuspěl, ale v roce 1820 byl zvolen v řádných volbách a poslancem za Westminster zůstal do roku 1833. V roce 1832 byl jmenován členem Tajné rady a v letech 1832–1833 byl státním podsekretářem války. Jako státní sekretář pro Irsko (1833) přešel do opozice, následkem toho ztratil svůj poslanecký mandát a musel podstoupit doplňovací volby, v nichž neuspěl. Do Dolní sněmovny se dostal znovu v roce 1834 a až do roku 1847 byl poslancem za Nottingham, nakonec v letech 1847–1851 za Harwich. V roce 1834 byl krátce vrchním komisařem státních lesů a statků (respektive prvním komisařem lesů, statků, státních příjmů, veřejných prací a staveb – First Commissioner of Woods and Forests), v Melbournově vládě zastával úřad prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1835–1841), tento post pak vykonával ještě v Russellově vládě (1846–1852).  V roce 1851 byl povýšen na barona Broughtona z Gyffordu a vstoupil do Sněmovny lordů, v roce 1852 získal velkokříž Řádu lázně, byl též členem Královské společnosti a patřil k zakladatelům Královské zeměpisné společnosti. Již v mládí vydal několik publikací vztahující se k jeho zahraničním cestám po boku lorda Byrona, později vydal své vzpomínky pod názvem "Recollections of a Long Life" (1865).  Jeho manželkou byla od roku 1828 Julia Hay (1797–1835), dcera 7. markýze z Tweeddale. Zemřela na tuberkulózu, z jejich manželství pocházely tři dcery. Titul barona zanikl Johnovým úmrtím, na příbuzenstvo přešel jen titul baroneta a potomci jej užívají dodnes.

John Cam Hobhouse, 1. baron Broughton ("John Cam Hobhouse, 1st Baron Broughton of Gyfford, 2nd Baronet Hobhouse of Westbury") (27. června 1786, Bristol, Anglie – 3. června 1869, Londýn, Anglie) byl britský politik, spisovatel a novinář. V mládí byl přítelem slavného básníka lorda Byrona a procestoval s ním Evropu, později byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny a několikrát též členem vlády. Politicky náležel k whigům, v závěru své kariéry ale inklinoval k toryům. V roce 1851 s titulem barona přešel do Horní sněmovny.


Historie.

Za vůbec první videoprojektor může být považován zoopraxiskop – promítačka, do které se vkládá kotouček s nalepenými fotografiemi – který vynalezl pionýr fotografie Eadweard Muybridge v roce 1879.

Kategorie dataprojektorů.

Datové projektory se vyrábí v různých provedeních a velikostech. Počínaje ultralehkými projektory, které jsou vhodné na cesty a jejichž rozměry se pohybují kolem 11 × 3 × 9 centimetrů (Š/V/H) a hmotnost nepřesahuje 0,3 kilogramu, a konče konferenčními projektory, které jsou součástí konferenčních místností, poskytující vysokou kvalitu obrazu i na velmi velké promítací ploše.

DLP.

Srdcem DLP (Digital Light Processing) projektorů je jeden případně více DMD čipů. Je to čip, na kterém jsou malá zrcátka. Nazývá se také DLP čip. Poté, co lampa vyrobí světlo, projde světlo přes optickou čočku a dopadne na rotující barevný kotouč, který změní vlnovou délku světla. Na kotouči bývají tři základní barvy (RGB) a jedna průhledná část pro zvýšení jasu. Na kotouči může být i více barev (např. žlutá či azurová). Obarvené světlo z kotouče putuje do další čočky, která je nasměruje na DLP čip. Pohyb kotouče a zrcadel na čipu je velmi přesně synchronizován. DLP čip vytvoří obraz pootočením zrcátek. Jedná se o reflektivní, tj. odrazovou technologii. Texas Instruments uvádí až 1024 pohybů zrcátek za sekundu. Právě takto vzniká šedá a všechny barevné odstíny. Čím déle je zrcadlo vystaveno světlu, tím světlejší odstín je. Nevýhodou DLP projektorů je duhový efekt (výjimkou jsou 3DLP projektory, které používají dichroická zrcadla stejně jako 3LCD, čímž se duha naprosto eliminuje).

LED.

LED projektory jsou vlastně DLP projektory, ve kterých je lampa nahrazena LED diodami. Největšími výhodami této technologie je nízká spotřeba, absence lampy a především malé rozměry. Zásadní nevýhodou je velmi nízká světelnost, reálně se pohybující v desítkách až stovkách lumenů (v roce 2013 max. 500 ANSI lumenů). To je mnohonásobně méně než běžné DLP projektory, kde se svítivost pohybuje v tisících lumenů, běžně mezi 2000 až 4000 ANSI lumenů.

LCD.

LCD (Liquid Crystal Display) projektory pracují na odlišném principu než DLP. Srdcem LCD projektorů jsou tzv. dichroická zrcadla a LCD panely. Hlavní výhodou dichroického zrcadla je schopnost odrážet a propouštět světlo v závislosti na vlnové délce. Světlo z lampy dopadne na první zrcadlo, to propustí červenou složku a odrazí zbylé světlo. Následuje zrcadlo pro zelenou složku a nakonec pro modrou. Odražené paprsky světla pokračují samostatně do přiděleného LCD. Pro zobrazení se využívá tekutých krystalů a jedná se o transmisní technologii. LCD projektory mají několik nevýhod. Jako první to je stárnutí a vypalování LCD displejů. S přibývajícím počtem vysvícených hodin klesá kvalita zobrazení. Rastr u LCD panelů je z principu znatelně viditelnější než u DLP nebo LCoS projektorů. Dále je tu náchylnost na prašné prostředí. Vniknutí prachu brání pouze prachový filtr.Výhodou LCD projektorů je v průměru nižší hlučnost, mají ostrý a jasný obraz a netrpí duhovým efektem.

LCoS.

LCoS (Liquid Crystal on Semiconductor) je poměrně nová technologie projektorů. Cenově jsou LCoS projektory zatím pro většinovou populaci nedostupné. Stojí za nimi několik firem, jedná se především o JVC a jejich technologii D-ILA (Direct-Drive Image Light Amplifier), dále Canon a Sony s SXRD (Silicon X-tal Reflective Display). Princip je kombinací LCD a DLP projektoru. Lampa vyrobí světlo, hranol rozdělí světlo z lampy na tři základní barvy, tyto světelné paprsky dopadnou na LCoS displej a od toho se, podobně jako u DLP projektorů, odrazí. Obraz na displeji je v odstínech šedi. V případě černé barvy se světlo neodrazí, čím světlejší barva, tím více světla se od displeje odrazí. Odražené světlo putuje opět do hranolu, kde se spojí všechny barevné složky a nakonec zamíří přes optiku na plátno.Výhodou LCoS projektoru je vysoké rozlišení, disponuje vynikajícím barevným podáním, vysokým kontrastem a nemá duhový efekt. Nevýhodou je především vysoká cena

CRT.

Základem CRT (Cathode Ray Tube) projektorů jsou tři projekční obrazovky principiálně podobné těm v běžných televizních přijímačích či počítačových monitorech. Každá z nich promítá v jedné ze základních barev (červené, modré a zelené) a výsledný obraz je potom složen na projekční ploše. Tato technika patří k nejstarším a používá se dnes pouze výjimečně, a to u pevných instalací. Výhody – Výborná kvalita reprodukce barev, vysoké rozlišení i kontrast, spolehlivost, dlouhodobý provoz. Nevýhody – Omezená oblast použití, větší rozměry a hmotnost.  Pro projekci se jako zdroj světla používá halogenová lampa, metalhalidová plynová výbojka a speciální lampa vyvinutá pro LCD projektory (UHP/NSH).

Parametry dataprojektorů.

K parametrům určujícím kvalitu dataprojektoru patří:

Dataprojektor (nebo také datový projektor či videoprojektor) je zařízení umožňující zprostředkovat obrazovou prezentaci všem přítomným tím, že digitální obraz, jehož zdrojem může být osobní počítač, notebook, přehrávač DVD a jiná videozařízení, projektuje (promítá) na plátno či zeď. Data se do projektoru dostávají kabelem VGA nebo HDMI.


Práce v koncentračním táboře.

Na podzim roku 1941 získal Krebsbach hodnost Standortarzt (vězeňského doktora) v koncentračním táboře Mauthausen a byl pověřen dozorem a vedením táborového zdravotnického personálu. Byl zodpovědný za zavedení hromadného zabíjení věznů smrtící injekcí, která byla naplněna většinou benzínem a byla aplikována do srdce vězně. Za jeho působení bylo tímto způsobem popraveno asi 900 vězňů (povětšinou Rusů, Poláků a Čechů). Kvůli této „zálibě“ obdržel přezdívku Dr. Spritzbach (Dr. Injekce). Byl také zodpovědný za stavbu plynové komory v sklepení nemocnice v Mauthausenu.  Krebsbach často navštěvoval a vybíral vězně, určené k popravě. Jeho bývalý kolega z tábora popsal tyto selekce takto: "Jako starší doktor z řad SS, Krebsbach občas obešel bloky a zastavil se v bloku, kde bylo několik přeživších židů. Poté co se před ním postavili do řady se jich zeptal, zda byl některý z nich doktorem. Pokud některý odpověděl, že ano, zařval na něj, že je pouze židovské prase a ne lékař a příštího dne by si tohoto neštastníka odvedli kápové.  Pokud měl některý z vězňů zlomenou končetinu (v táboře ne neobvyklá situace), kápo tohoto vězně zvedl a hodil s ním o zeď.  Přihlížející Krebsbach k tomuto jednou poznamenal, že 'jeho zlomenina je nyní beznadějný případ'."<br>  Jozef Hezret, kolega Krebsbacha z Mauthausenu (AMM V3/22).  Během podzimu roku 1943 byl doktor Krebsbach přesunut do koncentračního tábora v Kaiserwaldu v Lotyšsku, jelikož byl obviněn ze zastřelení německého vojáka Josefa Breitenfellnera.  Když byl tento koncentrační tábor osvobozen, byl Krebsbach jmenován jedním z inspektorů, kteří řešili problémy nakažených vězňů a infekce na území Lotyšska, Estonska a Litvy. Později byl přesunut do armády, kde sloužil jako doktor. V roce 1944 z armády odešel a pracoval jako závodní doktor v továrně v Kasselu.

Poválečné soudní procesy v Dachau.

Po konci války byl zatčen a byl odsouzen ke trestu smrti v takzvaných „Dachauských procesech“. Souzen byl americkou armádou dne 13. května 1946 a popraven byl 28. května 1947 v landsberském vězení.

Eduard Krebsbach (8. srpna 1894 – 28. května 1947) byl německý lékař a příslušník jednotek SS, který většinu války působil jako doktor v koncentračním táboře Mauthausen.


Stavba.

Loď byla postavena pod jménem "Minerva", ale na počest vítězství maršála Radeckého u Novary v roce 1849 přejmenována. "Novara" byla postavena v Benátkách podle návrhu G. Paresiho. Trup byl na vodu spuštěn 4. října 1850 a fregata byla dokončena 14. června 1851.

Operační služba.

Plavba kolem světa.

V letech 1857–1859 podnikla "Novara", jako první rakouská válečná loď, cestu okolo světa. Vypravení vědecké expedice přitom bylo nápadem arcivévody Ferdinanda Maxe, který ji přikládal důležitost i po stránce obchodně-politické. Velitelem expedice se stal Bernhard von Wüllerstorf-Urbair a velitelem lodě byl fregatní kapitán Friedrich von Pöck. Během expedice měla loď posádku 346 mužů, z toho pět vědců, vybraných na základě doporučení předních rakouských vědeckých ústavů. Obrazovou dokumentaci měl pořizovat malíř Josef Selleny, dále byl na palubě přírodovědec Karl von Scherzer, geograf Carl von Ritter, chemik Justus von Liebig, geolog Ferdinand von Hochstetter a zoologii měl na starost Georg von Frauenfeld. Tropické nemoci a tvorbu herbářů měl na starost lodní lékař Eduard Schwarz, meteorologické a hydrografické experimenty prováděl vedoucí expedice von Wüllerstorf. "Novara" vyplula 30. dubna 1857 z Terstu, dále navštívila Gibraltar, Madeiru, Rio de Janeiro, Kapské město, Cejlon, Madras, Nicobary, Singapur, Manilu, Hongkong, Šanghaj, Sydney, Auckland, Tahiti a Valparaiso. V době vypuknutí války mezi Rakouským císařstvím a Francií se "Novara" nacházela v Jižní Americe. Loď se skrývala, protože se obávala střetu s francouzským loďstvem. Francouzský císař Napoleon III. ji však prohlásil za neutrální území, jelikož nesla poklady vědecké práce; věda je společná všem národům. Zpět do Terstu se "Novara" vrátila 26. srpna 1859. Plavby kolem světa se účastnili i námořníci z českých zemí, například jako šestnáctiletý člen lodní kapely cestu podstoupil Eduard Plachý ze Ctiněvsi pod Řípem, který si během cesty vedl i deník.  Výprava trvala 849 dní, z nichž loď strávila 298 na kotvách. Během této doby "Novara" urazila 51 686 námořních mil. Náklady na expedici činily 616 560 rakouských zlatých a dalších 125 894 rakouských zlatých bylo investováno do publikování výsledků expedice, které byly zpracovávány až do roku 1876. "Novara" přivezla na 26 000 vzorků botanických, zoologických, etnografických i antropologických, včetně nákladu lístků koky. Náklad kokových lístků byl impulzem pro vyvinutí a zdokonalení postupů výroby kokainu.

Přestavba na parní pohon.

V roce 1862 byla "Novara" v Terstu přestavěna na šroubovou fregatu vybavenou dvouválcovým ležatým parním strojem. Přestavbu neplánovaně prodloužil požár lodi, způsobený nedbalostí dělníků či sabotáží. Vyhořela celá příď lodi až po kotle.

Přeprava arcivévody Ferdinanda Maxmiliána do Mexika.

Dne 14. dubna 1864 "Novara" podnikla zámořskou plavbu do Mexika, kam dopravila Ferdinanda Maxmiliána Josefa Habsbursko-Lotrinského, který se nakrátko stal mexickým císařem. Ferdinand Max byl v Mexiku svržen a popraven. Jeho ostatky v lednu 1868 převezla zpět do monarchie opět fregata "Novara". Při této plavbě ji velel známý rakouský admirál Wilhelm von Tegetthoff.

Bitva u Visu.

V roce 1866 "Novara" bojovala v bitvě u Visu, která skončila těžkou porážkou silnější a modernější italské flotily. V bitvě byla zařazena do II. divize, kterou tvořily starší dřevěné lodě. V bitvě ji velel kapitán řadové lodě Eric von Klint. Zajímavostí je, že před bitvou byly na boky fregaty zavěšeny kotevní řetězy a kolejnice, které měly sloužit jako jakési přídavné pancéřování.

Další osudy.

Z aktivní bojové služby byla "Novara" vyřazena v r. 1876, částečně odstrojena a využívána jako stacionární školní loď k výcviku námořníků. Od roku 1881 sloužila jako školní delostřelecká loď, později jako plovoucí kasárna v Pule. V roce 1898 byla vyřazena ze stavu a rozebrána na kusy.

SMS Novara byla dřevěná třístěžňová fregata používaná rakouským a později Rakousko-uherským námořnictvem. Až později byla vybavena lodním šroubem a parním strojem. Loď se proslavila vědeckou výpravou z let 1857–1859, během které jako první rakouské plavidlo obeplula svět. Na palubě fregaty "Novara" také odplul do Mexika Ferdinand Maxmilián Josef Habsbursko-Lotrinský, bratr císaře Františka Josefa I., aby se stal mexickým císařem. Když byl císař Maxmilián popraven, dopravila jeho ostatky zpět do monarchie. Fregata "Novara" se také účastnila bitvy u Visu, ve které bylo poraženo silnější italské námořnictvo.


Životopis.

Díky matčině vlivu v dětství poslouchal všechny hudební směry. Nejvíce ho ale zaujaly skupiny jako Pearl Jam, Alice in Chains, The Beatles, Jeff Buckley apod. Do hudby se hluboce zamiloval a na kytaru začal hrát v šesti letech. Od dvanácti let si nepřál nic jiného, než koncertovat s kapelou po celém světě. Navštěvoval Norwoodskou střední školu, kde se seznámil s Neilem Sandersonem a Bradem Walstem a s nimi založil skupinu "Groundswell", která se později přejmenovala na Three Days Grace. Groundswell vydalo album s názvem "Way of Popular Feelings" a o pár let později se skupina rozhodla přestěhovat do Toronta, kde pokračovala v hudební kariéře. Dne 21.12.2012 napsal zbylým členům kapely Three Days Grace dopis, ve kterém řekl, že ze zdravotních důvodů odchází. V roce 2015 vydal debutové album s novou skupinou Saint Asonia, spolu s kytaristou ze Staind, Mikem Mushokem, Richem Beddoe a Coreym Lowerym.

Osobní život.

V časopise "Chart Attack" Adam veřejně potvrdil, že se v roce 2005 oženil se svou studentskou láskou ze střední školy Naomi Faith Brewerovou. Spolu mají kmotřenku jménem Roo.  Vlastní také psa jménem Mabel. O Mabel Adam mluví jako o svém "prvorozeném dítěti".  Jeho bratranec, Cale Gontier, hraje na baskytaru v kanadské kapele Art of Dying.  Je považován za temnou osobnost, protože to vyplývá z textů jeho písní. Adam však uvádí vše na pravou míru tvrzením, že texty píše většinou, když ho něco trápí, nebo když je naštvaný.  Nejúžasnějším pocitem pro něj je, když s ním sál plný lidí najednou začne zpívat. Jak sám říká, je to pro něj neuvěřitelné, když slyší vlastní hudbu v podání tisíců fanoušků.  9. ledna 2013 se na internetu objevila zpráva, že Adam opouští Three Days Grace kvůli svému špatnému zdravotnímu stavu.

Three Days Grace.

Gontier, Sanderson a Walst se přeskupili v roce 1997 pod názvem Three Days Grace. V roce 2003 se ke skupině přidal hlavní kytarista Barry Stock. V této sestavě kapela vydala čtyři alba, "Three Days Grace" (2003), "One X" (2006), "Life Starts Now" (2009) a "Transit of Venus" (2012). V lednu 2013 však Gontier z kapely odešel.

Drogy.

V roce 2005 Adam propadl závislosti na OxyContinu, což je prášek proti silné bolesti, podobný heroinu. Bral 10–80 mg denně, dokud se proti tomu nepostavila jeho manželka Naomi, která ho v podstatě donutila jít na léčení. Pro Adama to byly údajně nejhorší dny v jeho životě.

Saint Asonia.

V roce 2013 opustil Adam skupinu Three Days Grace kvůli zdravotním problémům a od roku 2015 působí ve skupině Saint Asonia, se kterou vydal 31. července 2015 debutové album s názvem Saint Asonia.

Adam Wade Gontier (* 25. května 1978 Peterborough, Ontario) je kanadský skladatel, textař, kytarista a bývalý frontman kapely Three Days Grace. Je oceňován pro svůj hlasový rozsah, který sahá od vysokého tenoru až do středně hlubokého basu.


Vznik a historie díla.

Operu "Kdybych byl králem" složil Adam ve své poslední tvůrčí fázi, kdy byl nucen rychle tvořit, aby mohl uhradit dluhy spojené s bankrotem jeho Národního divadla (Théâtre-National) roku 1848. Po úspěšné Norimberské loutce to bylo jeho druhé dílo, které bylo inscenováno v divadle „Théâtre-Lyrique“, jemuž postoupil licenci na své zkrachovalé „Théâtre-National“ (nástupcem tohoto divadla je od roku 1862 Théâtre du Châtelet). Opera se odehrává v exotickém prostředí Indie, čemuž odpovídala i honosná výprava a kostýmy. Získala ihned velký úspěch, do konce roku 1852 představovala celou polovinu představení v divadle a v období do jeho přestěhování do Châteletu byla hrána více než 170krát. Adamovi přinesla nejen tolik peněz, aby mohl definitivně splatit dluhy, ale rovněž nejlepší kritické ocenění jeho kariéry.  "Kdybych byl králem" našla brzy cestu i do zámoří (New Orleans 1856, Surabaya 1864), Buenos Aires 1881), přes půl století však nenašla cestu do Německa, kde byly jinak Adamovy opery velmi populární. Od konce 19. století je však uváděna jen sporadicky.  V českých zemích operu "Kdybych byl králem" poprvé uvedlo pražské Prozatímní divadlo 15. ledna 1875 v češtině, dokonce o více než čtvrtstoletí před německou premiérou, která se konala 21. ledna 1904 ve Vratislavi. Později byla hrána spíše v amatérských (např. roku 1936 pražské Opera Studio) nebo oblastních divadlech: poslední profesionální inscenací v českých zemích bylo roku 1959 nastudování v opavském divadle.  V kontextu Adamových komických oper má "Kdybych byl králem" formálně nejpropracovanější partituru s bohatou instrumentací. Hudba vyniká rozmanitostí a až snovou lyričností. Nejpopulárnějším kusem se stala předehra, která je často hrána samostatně jako symfonické dílo.  Opera "Kdybych byl králem" má předehru a zpěvní čísla proložená mluvenými dialogy ve třech dějstvích, představení trvá asi dvě hodiny.

Děj opery.

Děj se odehrává v království Goa bez určení doby.

1. dějství.

(Pobřeží Ománského moře) Na pobřeží pospávají rybáři; jejich ženy je přicházejí vzbudit (sbor "Mes bons amis"). Jedním z nich je Piféar, který hledá svého přítele Zéphorise, se kterým se na rybolov vydává nejraději, ačkoli je to mizerný rybář: zajímá se jen o perly a poklady — a ryby, které v sítích uváznou, přenechává Piféarovi (kuplety "Zéphoris est bon camarade"). Přichází pobřežní policista Zizel, který pod různými záminkami vybírá od všech přítomných pokuty, zejména pak od Zéphorise, který jej rozzlobil (kvartet "Ne pleure pas"). Zéphorisova sestra Zélide se hněvá: její bratr nic neulovil a ještě přišel o peníze, namísto toho hledá poklady, aby je mohl darovat neznámé krásce, kterou zachránil před utonutím (árie "J'ignore son nom").  Přichází Kadoor, bratranec a ministr krále Mossoula. Piféar mu již několikrát sloužil jako posel pro tajemné vzkazy a další má následovat. Za ním následuje sám král se svou dcerou Néméou (vítán sborem "Gloire à Brahma qui te protège"). Kadoor se o ni uchází, ona si však hodlá vzít jen neznámého hrdinu, který jí zachránil život na moři.  Zéphoris v princezně poznává neznámou krásku. Jeho překvapení si všimne Kadoor a pohrůžkami jej přinutí k přísaze, že zachová mlčení. Ministr naopak situace využije k tomu, aby se před Néméou vydával za jejího zachránce. Néméa je zklamána — to není muž, který se jí zjevoval ve snách —, ale musí dodržet své slovo ("O surprise inouïe! — En songe, vous voyiez l'image — Enfin, il la tient").  Zéphoris je zoufalý. Na princeznu nemůže on, chudý rybář, ani pomyslet. to kdyby byl králem (árie "Si j'étais roi"). Své přání napíše do písku a usne. Král prochází znovu kolem, a když Zéphorise vidí, napadne jej žertík. Královský průvod odnese spícího Zéphorise do paláce (finále "O barque légère et fidèle").

2. dějství.

Zéphoris byl uložen do královského lože a všichni mají příkaz chovat se k němu, jako by byl králem. Zéphoris se probouzí a nevěří svým očím ("O roi! ton peuple qui t'adore — Ah! c'est un rêve qui m'enchante"). O tom, že nesní, jej přesvědčí až vydatná snídaně ("On ne peut rêver et manger à la fois"). I Néméa se mu představuje jako jeho sestřenka (árie "De vos nobles aïeux") a oba se přirozeně ihned zamilují (duet "Vous m'aimez, dites-vous?"). Mezitím "král" začíná brát svou úlohu vážně a pustí se energicky do vládnutí. Na počest Néméy svolává hostinu ("Accourez à ma voix — Pour le royal banquet") a dokonce svolává kněží, aby je oddali ("Venez brahmes sacrés unir la princesse"). Tolik komedie by stačilo, myslí si král a Kadoor a Zéphorise uspí lektvarem ve víně. Když však chce Kadoor sám pokračovat ve svatebním obřadu, Néméa odmítne a uprchne (finále "O mortelle injure").

3. dějství.

Zélida sedí u svého bratra Zéphorise, který dosud spí (kuplety "Entends-tu, sous les bambous"). Vedle Zéphorise přinesli s paláce i nějaké peníze jako odškodnění, což se zdá Piféarovi podezřelé (komické duo Piféara a Zélidy "Tant d'or, à vous, ô ciel!"). Zéphoris se probouzí a vypráví své zážitky, čímž všechny včetně sama přesvědčí, že zešílel (ansámbl "Honneur à la plus sage — Il est fou, des plus fous!"). Néméa se přichází omluvit za žert svého otce (duet "Je fus cruelle et Dies se venge"). Přitom vyslechne, že princ Kadoor hodlá nechat Zéphorise popravit za to, že údajně nedodržel přísahu ("Quoi, le prince Kador..."), a dozví se konečně, kdo byl jejím pravým zachráncem. Svým zásahem (trio "Noble prince Kadoor") nejen Zéphorise zachrání, ale i odhalí Kadoora jako zrádce ve prospěch Portugalců. Dojde k boji (král: "Toi qui présides aux batailles"), v němž se Zéphoris vyznamená (sbor "Victoire! Victoire!"). Jeho svatbě s Néméou již nestojí nic v cestě (finále "Noble princesse, approchez-vous").

Nahrávky.

Existují dvě nahrávky "Kdybych byl králem", obě v nepůvodní podobě:  Nejslavnějším číslem je předehra, kterou nahráli například Richard Hayman, Yan Pascal Tortelier, Jean Martinon, Albert Wolff nebo Paul Paray.

Kdybych byl králem (ve francouzském originále Si j'étais roi) je opera (žánru opéra comique) o třech dějstvích francouzského skladatele Adolpha-Charlese Adama na libreto Adolpha d'Enneryho (vlastním jménem Adolphe-Philippe Dennery, 1811-1899) a Julese-Henriho Brésila (1818-1899). Poprvé byla uvedena v pařížském Théâtre-Lyrique dne 4. září 1852.


Konstrukce a vývoj.

Raketoplány nebyly konstruovány na samostatné lety v atmosféře za použití motorů. Při návratu z misí se chovaly pouze jako kluzáky. Hlavní motory SSME s přídavnými startovacími raketami SRB sloužily výlučně k vynesení na orbitu a manévrovací jednotky OMS s reaktivními motory orientace a stabilizace RCS měly za úkol upravovat trajektorii letu ve vesmíru. 700 tun paliva v zevní palivové nádrži bylo spotřebováno při vynesení raketoplánu za cca 8,5 minut.  Kandidátem na funkci nosiče raketoplánů se nejdříve stalo čtyřmotorové transportní letadlo Lockheed C-5 Galaxy, určené k přepravě nadměrných nákladů ve vlastnictví armády. NASA však nakonec zvolila dopravní letadlo Boeing 747, které na rozdíl od Lockheedu C-5 představovalo dolnoplošník, s výhodou křídel v dolní polovině trupu. Kosmická agentura byla také majitelem Boeingu, zatímco nosiče Lockheed by zůstaly ve vlastnictví amerického letectva.  Prvním nosičem se v roce 1974 stal vyřazený dopravní letoun Boeing 747 typu 123 aerolinek American Airlines, vyrobený roku 1970. Specifikaci N905NA stroji zaregistroval federální letecký úřad. V úvodní fázi se testovaly charakteristiky odtokových vírů v Drydenově leteckém výzkumném středisku a možnosti redukce turbulencí při letech v těsné formaci s F-104. Od roku 1976 započaly v dílnách Boeingu rozsáhlé úpravy zahrnující maximální odlehčení, zesílení trupu, přidání konstrukce pro připojení raketoplánu i únikového tunelu pro evakuaci posádky, modernizaci avioniky, motorů a doplnění vertikálních ploch na ocasní část k lepší stabilizaci při letu. Únikový tunel byl po dokončení testů přiblížení a přistání odstraněn z obavy možného nasátí členů posádky motory.  Vlastní připojení zkušebního prototypu raketoplánu Enterprise k nosiči se uskutečnilo 15. února 1974 na Edwardsově letecké základně. V tento den došlo v rámci testů přiblížení a přistání (Approach and Landing Tests, ALT) ke třem pojížděcím testům na vzletové dráze, kdy nosič s raketoplánem na hřbetu vyvinul při posledním z nich rychlost 253 km/h. Dobré výsledky stability a dalších ukazatelů umožnily o tři dny později první vzlet. Ten proběhl bez posádky raketoplánu s časem 2.05 hodin a byl následován čtyřmi obdobnými testy, s posledním z nich 2. března 1977. Od 18. června téhož roku již při letech seděla v Enterprise dvoučlenná posádka. Vrcholem se stala zkouška oddělení raketoplánu od nosiče během letu, k níž došlo 12. srpna ve výšce 7 346 metrů při rychlosti 499 km/h. Raketoplán následně doklouzal na Edwardsovu základnu za 5.21 minut. Testování skončilo v listopadu 1977, s nejdelší délkou letu 4.17 hodiny. Během března 1978 byl pak raketoplán převezen do alabamského Huntsville, kde se podrobil zkouškám v Marshalově středisku vesmírných letů.  Technické parametry modifikovaného nosiče v porovnání s dopravním letadlem Boeing 747 byly zredukovány. Nosič měl dolet 1 850 km. Ve srovnání s dopravním strojem tak došlo ke snížení na méně než pětinu délky z původních 10 100 km. Důsledkem se stalo několik mezipřistání při cestě napříč americkým kontinentem z Kalifornie na Floridu. Maximální letová výška byla snížena z původních cca 11 km na 4,5 km a cestovní rychlost z 900 km/h na 640 km/h. Při letu bez raketoplánu byla kvůli vyvážení vyžadována balastní zátěž v trupu. Týdenní příprava na let vyžadovala práci 170členného týmu.  Pokusy s doplňováním paliva za letu doprovázely potíže vertikálních stabilizátorů u N905NA, což vedlo k upuštění od této varianty. Spotřeba nosiče činila přibližně 100 litrů na kilometr. Původně byly zvažovány úpravy na způsob Boeingu E-4 (modifikovaného 747-200s) amerického letectva, který mohl doplňovat pohonné hmoty za letu z KC-135 Stratotankeru.  Původní barevné provedení American Airlines s červeným, bílým a modrým pruhem na trupu bylo zachováno až do roku 1983, kdy byl nosič přestříkán na bílo s modrým pruhem, typickým vzorem NASA. Mezi 16. květnem až 13. červnem 1983 byl raketoplán Enterprise také přepravován po západoevropském turné. Jednalo se o rekordní délku letu i celkový počet 21 mezipřistání, než opět dvojice strojů dosedla na Edwardsově základně. Při přeletech došlo k zastávkám na dotankování v labradorském sídle Goose Bay, islandském Keflavíku, v Anglii a Západním Německu. Následně se raketoplán představil na Pařížském aerosalonu.  Po havárii Challengeru se v roce 1989 NASA rozhodla přikoupit druhý Boeing 747 vyrobený roku 1973, v modelu 100SR-46 pro krátký dolet, od Japan Airlines. Japonská letecká společnost používala Boeingy 747 s vyšším počtem míst na vnitrostátních linkách mezi velkoměsty. Tato verze měla objem nádrží snížený o 20 % a tím pádem omezený dolet, ale i zesílený trup s podvozkem kvůli nutnosti častějších vzletů a přistání. Varianta Boeing 747-100SR tak byla konstrukčně vhodná pro přepravu těžších nákladů. Federální letecký úřad stroji přidělil registrační označení N911NA a po úpravách byl letoun připraven k plnění funkce nosiče od listopadu 1990. K prvnímu využití pak došlo roku 1991, kdy přepravil nově zhotovený Endeavour od kalifornského výrobce v Palmdale do Kennedyho vesmírného střediska.  Základnou obou letadlových nosičů bylo Drydenovo letecké výzkumné středisko na Edwardsově letecké základně v Kalifornii. Z hlediska funkce se jednalo o identické stroje, ačkoli N911NA měl na každé straně horní paluby pět oken, zatímco N905NA pouze dvě. Spojovací prvky na hřbetu byly opatřeny humornými instrukcemi „raketoplán připojit zde“ či „raketoplán umístit zde“, s dovysvětlující výstražnou poznámkou „černou stranou dolů“.  Letadlové nosiče mohly využívat všechna záložní místa přistání raketoplánů ve Spojeném království, Španělsku a Francii.  Společnost Boeing také nosiče využila 11. prosince 2010 k přepravě předváděcího modelu bezpilotního bojového letounu stealth, Phantom Ray, z missourijského St. Louis na Edwardsovu základnu.

Převozy raketoplánů.

Hlavním využitím letadlových nosičů se stal převoz raketoplánů z kalifornské Edwardsovy letecké základny, která sloužila jako záložní místo přistání při nevhodných meteorologických podmínkách, na letiště Shuttle Landing Facility ve floridském Kennedyho vesmírném středisku. Několik letů zajistilo transport z Drydenova leteckého výzkumného střediska na Edwardsově základně poté, co stroje byly dodány NASA z výrobních hal Rockwell International a sestaveny v zařízeních kalifornského Palmdale.  Transkontinentální vzdálenost z Edwardsovy základny do Kennedyho střediska činila více než 3 600 km a vyžadovala tak mezipřistání pro dotankování paliva. Převoz trval dva až tři dny, z toho vlastní letový čas činil přibližně 12 hodin. Nosič 905 uskutečnil v rámci oficiálního programu 70 z 87 celkových převozů, z toho 54 přímo po misích z Edwardsovy základny na Floridu. Nosič 911 na této trase provedl 17 transportů po misích. Druhá nejvytíženější trasa v počtu dvaceti letů začínala i končila na Edwardsově základně. Osm letů proběhlo z Palmdale do Kennedyho střediska a sedm nazpátek. Zbylé transporty nepřesáhly frekvenci jednoho či dvou letů. Před nosičem vzlétalo průzkumné letadlo Pathfinder, které monitorovalo meteorologické podmínky na dráze letu, protože dvojice strojů byla náchylná zejména na turbulence i teplotu nižší než -9°C.  Již při první oficiální misi STS-1 mezi 12. až 14. dubnem 1981 raketoplán Columbia přistál na Edwardsově základně. Jeho transport do Kennedyho centra se pak odehrál 27. a 28. dubna téhož roku. Také druhá mise Columbie STS-2 během listopadu téhož roku skončila identickým scénářem. Výjimečnou se stala třetí mise STS-3 z března 1982, kdy, jedinkrát v historii programu Space Shuttle, raketoplán přistával ve White Sands Space Harbor u Las Cruces v Novém Mexiku. V těchto případech tak mohlo být využito mobilní spojovací zařízení Orbiter Lifting Frame, vyrobené pro místa přistání bez trvalého spojovacího zařízení. Jeho součásti byly přepravovány dvěma nákladními letadly Lockheed C-5 Galaxy, s operační kapacitou po celém světě.  Speciální let se uskutečnil mezi 22. až 29. březnem 1984, kdy nosič dopravil prototyp Entreprise do alabamského přístavu Mobile. Odtud byl raketoplán lodí přepraven do New Orleans, kde se stal až do listopadu exponátem Světové výstavy 1984. Premiérový transkontinentální přelet Atlantisu na nosiči proběhl 12. a 13. dubna 1985. Transport téhož raketoplánu po misi STS-76 z 6. dubna 1986 se stal nejdramatičtější epizodou letů. Přibližně pět minut po startu vzplanul třetí motor Boeingu. Dvojice strojů se musela vrátit a nouzově přistát na Edwardsově základně. Opakovaný let se odehrál o pět dní později. Poslední přelet napříč kontinentem uskutečnil nosič N911NA ve dnech 20. a 21. září 2009 s raketoplánem Discovery po misi STS-128.  Po ukončení programu Space Shuttle transportovaly nosiče raketoplány z Kennedyho vesmírného střediska do muzeí. Discovery tak 19. dubna 2012 zakotvil v Centru Udvara-Házyho, součásti Národního muzea letectví a kosmonautiky Smithsonova institutu ve virginském Chantilly. Nahradil v něm prototyp Enterprise. Během slavnostní ceremonie byly oba raketoplány postaveny vedle sebe.  K úplně poslednímu letu raketoplánu na nosiči došlo 19. až 21. září 2012, kdy byl Endeavour převezen z Kennedyho střediska na mezinárodní letiště Los Angeles. Stal se pak součástí expozice losangeleského Kalifornského vědeckého střediska.

Ve výslužbě.

Letadlový nosič N911NA skončil ve výslužbě 8. února 2012 po uskutečnění poslední mise do Drydenova střediska Edwardsovy letecké základny v kalifornském Palmdale. Během 38leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 33 044 letových hodin, z toho jako nosič NASA uskutečnilo 386 letů včetně 66 převozů raketoplánu. Součásti nosiče byly použity jako náhradní komponenty pro Stratosférickou observatoř pro infračervenou astronomii (SOFIA), která se stala projektem NASA v podobě upraveného Boeingu 747SP s instalovaným infračerveným dalekohledem o průměru 2,7 metru. Trup letadla N911NA byl zakonzerován a vystaven v Leteckém parku Joe Daviese v Palmdale, v rámci dlouhodobého zapujčení stroje městu od NASA.  Starší letadlový nosič N905NA přepravil vysloužilé raketoplány do muzeí. Během 42leté služby letadlo, jak v dopravním i nákladním využití, celkově nalétalo 11 018 letových hodin a uskutečnilo 6 335 vzletů a přistání. Závěrečnou služební misí se stal transport Endeavouru do Los Angeles v září 2012. Následně nosič přistál v Drydenově středisku, kde jej NASA zamýšlela použít na náhradní díly projektu SOFIA, rovněž jako nosič N911NA. Ovšem po technickém zmapování inženýři usoudili, že by bylo možné využít jen velmi omezený počet součástek. V roce 2013 tak bylo rozhodnuto zachovat celistvý nosič a vystavit jej v Houstonském vesmírném středisku s maketou raketoplánu Independence připojenou na hřbetu trupu. Název Independence maketa získala v soutěži z roku 2013, původně se jmenovala Explorer a byla částí expozice Kennedyho vesmírného střediska. Nosič N905NA přistál během dubna 2014 na operační základně NASA v texaském Ellington Field u Johnsonova vesmírného střediska. Po rozmontování byl v sedmi dílech převezen do Johnsonova střediska, kde došlo k jeho opětovnému smontování. V průběhu srpna 2014 pak byl opatřen maketou raketoplánu. K otevření exponátu pro veřejnost na ploše tzv. Independence Plaza Houstonského vesmírného střediska došlo 23. ledna 2016.

Letadlové nosiče raketoplánů (anglicky: Shuttle Carrier Aircraft, SCA) byla dvě rozsáhle upravená dopravní letadla Boeing 747, která NASA používala k přepravě raketoplánů. Prvním se stal typ 747-123 a následně i model 747-100SR-46 pro krátký dolet (short range). Celkově se uskutečnilo přes sto letů, se započtením mezipřistání se jednalo o přibližně tři sta letů.


Formování a výcvik.

Před napadením Sovětského svazu Banderovo křídlo OUN-R spolupracovalo s nacistickým Německem a v Německu prodělávalo výcvik. Podle Ukrajinské akademie věd i podle dalších zdrojů, se Bandera sešel s vedoucími představiteli německé vojenské rozvědky, aby konzultovali zformování praporů Roland a Nachtigall. Wilhelm Canaris schválil 25. února 1941 vytvoření "Ukrajinského legionu" pod německým velením. Jednotka měla dosáhnout síly 800 mužů. Roman Šuchevyč se stal velitelem "Legionu" ze strany OUN-R. OUN očekávala, že jednotka se stane zárodkem budoucí Ukrajinské armády. Na jaře 1941 obdržela OUN 2,5 mil. marek na podvratné akce proti SSSR. Na jaře 1941 byla Legie reorganizována ve dvě jednotky: první byla nazvána "Nachtigall Batttalion", druhá je známa jako "Rolland Battalion". Výcvik praporu probíhal ve výcvikovém táboře Neuhammer (dnes Świętoszów) v Dolním Slezsku.  Ukrajinskou stranu reprezentoval Roman Šuchevyč, styčným důstojníkem koordinujícím postup s německým velením byl nadporučík Theodor Oberländer (Oberländer se po válce stal ministrem federálního ministerstva pro osoby bez domova, uprchlíky a válečné oběti v Německé spolkové republice.) Vojenským velením byl pověřen nadporučík Dr. Hans-Albrecht Herzner, dřívější příslušník jednotky Brandenburg.  Prapor byl oblečen do standardních uniforem wehrmachtu. Při vstupu do Lvova měli příslušníci modré a žluté nárameníky.

Válka se Sovětským svazem.

Čtyři dny před zahájením útoku se prapor přesunul ke hranicím. V noci ze 23. na 24. června 1941 překročil hranici nedaleko Přemyšlu a pokračoval směrem na Lvov.

Lvov.

Spolu s prvním praporem jednotky Brandeburg vstoupili první vojáci praporu Nachtigall 29. června do Lvova.  Prapor obsadil strategické objekty, mezi nimi rozhlasový vysílač na kopci Vysokyj Zamok v centru Lvova. Odtud byla prohlášena nezávislost Ukrajiny.

Prapor Nachtigall (také známý jako ) byl součástí jednotky zvláštního určení Lehrregiment "Brandenburg" z.b.V. 800. Spolu s praporem Roland byl jedním ze dvou útvarů zformovaných 25. února 1941 náčelníkem Abwehru Wilhelmem Canarisem, který schválil zřízení ukrajinské jednotky pod německým velením. Byl sestaven z ukrajinských dobrovolníků, kteří podléhali příkazům Banderova křídla OUN. Jednotka byla v listopadu 1941 v Německu reorganizována ve 201. policejní prapor () čítající 650 vojáků a důstojníků, kteří před rozpuštěním sloužili jeden rok v Bělorusku. Řada příslušníků, zvláště velících důstojníků, se na jaře 1943 přidala k UPA a čtrnáct příslušníků vstoupilo do 14. granátnické divize SS (1. ukrajinská).


Život.

Sofronios pocházel z Damašku, kde také dostal výborné vzdělání a stal se učitelem rétoriky. Kolem roku 580 přijal v Egyptě asketický způsob života a posléze vstoupil do kláštera v Betlémě. Spolu s byzantským kronikářem Janem Moschem, který mu věnoval svůj proslulý asketický traktát Λειμῶν ("Leimón", Duchovní palouk) podnikal daleké cesty, mj. do Malé Asie a do Říma, kde také Jan Moschos roku 619 zemřel.  Otázkou, která tehdejší teology zaměstnávala, byla otázka vůle jediné osoby Ježíše Krista. Na křesťanském Západě se Sofronios seznámil se západním pojetím této otázky, podle níž má Kristus vůli lidskou i božskou. Další jeho cesty směřovaly k východním patriarchům, kteří se přiklonili k monoenergistickému učení, které nerozlišuje osobu Ježíše Krista jinak, než na jedinou energii – k alexandrijskému patriarchovi Kyrovi a konstantinopolskému patriarchovi Sergiovi, a upozorňoval je na teologické důsledky této nauky. Sergios pochopil, že otázka ohrožuje právě uzavřený mír, který uzavřel císař Herakleios s monofyzity ("Ekthesis"), a proto od této nauky ustoupil a uchýlil se k monotheletismu, který ovšem v této době nebyl považován za problematický. "Ekthesis" se problému vyhýbala otázce Kristovy vůle tím, že vyhlásila, že Kristus vykoupil svět jednou božsko-lidskou vůlí; k takovému výroku se pak mohli hlásit jak východní monofyzité, tak dyofyzité, kteří přijali teze Chalkedonského koncilu.  Sofronios byl roku 634 zvolen jeruzalémským patriarchou a otázce Kristovy vůle se věnoval ve svém synodálním listu, který zaslal papeži Honoriovi II. a východním patriarchům, v němž vyložil svou pozici.  Jeruzalém byl roku 637 dobyt Umarem II., Sofronios umírá následujícího roku.

Dílo.

Sofronios je autorem florilegia patristických svědectví o otázce Kristovy vůle, které sepsal někdy kolem roku 633. V aktech Třetího konstantinopolského koncilu se zachoval jeho synodální list. Dále se zachovalo jeho enkomion na oslavu egyptských světců Kyra a Jana. Sofronios je autorem několika hymnických skladeb užívaných při liturgii a dochovalo se 11 jeho kázání.

Sofronios z Jeruzaléma (560 v Damašku – 11. března 638 v Jeruzalémě) byl jeruzalémský patriarcha v letech 634–638 a jeden z nejvýznamnějších východních teologů, zastánců dyotheletismu, učení o dvou přirozenostech v Kristu.