Biografie.

Studoval medicínu na "King ́s College London School of Medicine" při Guyově nemocnici, kterou však nedokončil. Místo toho se vydal na spisovatelskou dráhu a napsal své první romány. Od roku 1932 spolupracoval s Hollywoodskými filmovými studii a v Americe pobýval každý rok několik týdnů. Pracoval též jako dopisovatel pro deník "The Times", při té příležitosti se účastnil španělské občanské války a obsazení Čech a Moravy nacistickými vojsky. Během 2. světové války byl zaměstnancem ministerstva informací. Po válce podnikl několik plaveb, během nichž sbíral materiál ke knihám o válečném námořnictvu, na jedné z nich ho postihla arterioskleróza, kterou byl zdravotně poznamenán až do konce života.  Byl dvakrát ženatý, z prvního manželství měl dva syny, Johna a George. John Forester napsal jeho biografii "The Life of C. S. Forester".

Dílo.

Nejznámější je autorova série novel a povídek o Horatio Hornblowerovi, na jejíž motivy vznikl britský televizní seriál s Ioanem Gruffuddem a Robertem Lindsayem v hlavních rolích. Knižní i seriálové zpracování si získalo své fanoušky také v České republice.

Sága o Hornblowerovi.

Romány  Povídky  Sága chronologicky

Další díla.

Kromě čtyř doposud česky vydaných románů o Hornblowerovi vyšly v českém překladu romány "Africká královna" ("The African Queen", 1935) a "Křižník Artemis" ("The Ship", 1943).  Mimo romány psal C. S. Forester i populárně naučnou literaturu a biografická díla o historických osobnostech, například: "Napoleon and his Court"; "Josephine", "Napoleon's Empress"; "Victor Emmanuel II"; "Louis XIV"; "Nelson"; "The Naval War of 1812"; "Hunting the Bismarck"; a další. Je také autorem dvou dramat.

Filmová zpracování.

Vyjma zmíněné televizní série vznikl již roku 1951 film "Captain Horatio Hornblower" ("Kapitán Horatio Hornblower"), ve kterém se role hlavního hrdiny zhostil Gregory Peck.  Pozitivní ohlas vyvolala filmová podoba románu "The African Queen" ("Africká královna") s Humphrey Bogartem a Katharine Hepburnovou v hlavních rolích (4 nominace na Oscara, Humphrey Bogart oceněn za nejlepšího herce v hlavní roli).

Cecil Scott Forester (27. srpna 1899, Káhira, Egypt – 2. dubna 1966, Fullerton, Kalifornie, USA) byl pseudonym britského spisovatele, dramatika a novináře, který se vlastním jménem jmenoval Cecil Louis Troughton Smith.


Život.

Narodil se z manželství tyrolského hraběte Fridricha IV. s princeznou Annou, dcerou brunšvického vévody Fridricha a Anny Saské. Otec zemřel roku 1439 a poručníkem dvanáctiletého Zikmunda se stal jeho starší bratranec, pozdější císař Fridrich III. Navzdory dohodě s tyrolskými stavy odvezl Fridrich Zikmunda i s obsahem tyrolské klenotnice na výchovu do Štýrska. Jedním z vychovatelů byl i Eneáš Silvius Piccolomini, pozdější papež Pius II. Poručenství mělo původně skončit v roce 1443, kdy Zikmund dosáhl věku šestnácti let. Fridrich však tuto dobu svévolně prodloužil o tři roky, což vedlo k vážné krizi mezi ním a tyrolskými stavy.  Zikmund dosáhl samostatné vlády roku 1446, kdy došlo k dohodě. Zatím se mohl ujmout pouze vlády v Tyrolsku a na panstvích ve Vorarlbergu. Fridrich si zároveň zajistil i jisté příjmy plynoucí z Tyrolska. Ostatní země Předních Rakous dostal do správy Fridrichův mladší bratr Albrecht VI. Teprve po jeho smrti v roce 1463 se mohl Zikmund ujmout i těchto držav.  V prvních desetiletích svého panování měl Zikmund spory s brixenským biskupem Mikulášem Kusánským, který se snažil o omezení světské moci tyrolských vládců a návrat ke stavu z doby vrcholného středověku, kdy byli brixenští biskupové faktickými vládci této oblasti. Zikmund své země spravoval úspěšně, svými reformami podpořil jejich hospodářský vývoj. Tyrolsko bývalo nejbohatší rakouskou zemí, a to zejména díky těžbě stříbra a dalších kovů. Zikmund provedl mincovní reformu a nechal přemístit mincovnu z Meranu do Hallu. Díky tomu přestala být mincovna závislá na dováženém kovu. V nové mincovně dal od roku 1486 razit první tolary, v té době ještě zvané "guldiner". Tyto velké stříbrné mince měly stejnou hodnotu jako zlatý. Zikmund rovněž podporoval hospodářství a dopravu výstavbou nových silnic. Během jeho vlády také vzkvétalo sídelní město Innsbruck.  Po roce 1480 se však u nadaného vládce začala projevovat senilita, spojená s bezmeznou rozhazovačností. Hrozilo, že Zikmund, který neměl legitimní potomky, předá vládu bavorskému vévodovi Albrechtu IV. Tomu zabránily zemské stavy a osobní intervence císaře Fridricha III. v roce 1487. V roce 1487 vedl vojenský útok proti Benátkám. V krvavých bitvách u Rovereta a Calliana sice zvítězil, tato vítězství však nepřinesla žádné územní zisky. Válkou navíc značně utrpěla doprava a obchod.  V roce 1490 byl donucen abdikovat ve prospěch Fridrichova syna Maxmiliána I., kterého zároveň přijal za svého syna. Maxmilián mu za to přiznal vysokou doživotní rentu a také se postaral o hmotné zajištění jeho početných nemanželských dětí.  Zikmund zemřel v roce 1496 v Innsbrucku. Pohřben byl v klášteře Stams. Přízvisko "Plný měšec" se poprvé objevuje v malovaném habsburském rodokmenu na zámku Tratzberg. Rodokmen byl namalován okolo roku 1506.

Manželství, potomci.

Zikmund byl dvakrát ženatý. V prvním manželství s Eleonorou, čtvrtou dcerou/šestým potomkem z osmi dětí skotského krále Jakuba I. a jeho manželky Johany Beaufortové, se až po třiceti letech jeho trvání narodil jediný syn Wolfgang, matka i syn však krátce po porodu 20. listopadu 1480 zemřeli. Čtyři roky po Eleonořině smrti, roku 1484, se Zikmund oženil podruhé, a to s šestnáctiletou Kateřinou Saskou, nejstarším potomkem z osmi dětí saského vévody Albrechta III. zv. Srdnatého a jeho ženy Zdeny, dcery českého krále Jiřího z Poděbrad. Kateřina byla o čtyřicet let mladší než její manžel; toto manželství pak zůstalo vůbec bezdětné. Zikmund však vedl nespoutaný život a třebaže neměl legitimního nástupce, z jeho četných milostných dobrodružství vzešlo údajně až padesát nemanželských potomků. Zikmundovým úmrtím tak vyhasla vedlejší větev Leopoldinské linie habsburského rodu.

Zikmund Habsburský zvaný "Bohatý" nebo "Plný měšec" ( "Sigismund der Münzreiche"; 26. října 1427, Innsbruck – 4. března 1496, Innsbruck) byl rakouský arcivévoda, vládce Předních Rakous a Tyrolska.


Starověk.

Egypt.

Hysterické poruchy jsou popsány v egyptských papyrech, konkrétně v Kahunském papyru (pochází z 20. století př. n. l., dochoval se ve zlomcích) a v papyru Ebersově (v podstatě učebnice lékařství ze 16. století př. n. l.). V tehdejším lékařství převažoval názor, že příčinou morbidních duševních stavů u žen jsou posuny dělohy v těle. Lékař se pak snažil dosáhnout návratu dělohy do původní polohy, a to nepřímým působením, hlavně vykuřováním a inhalacemi. Užití symbolů boha Thovta při léčbě svědčí o sepětí lékařské a náboženské praxe: v různých částech Egypta byly nalezeny voskové sochy zobrazující ibise, ptáka zasvěceného Thovtovi, které se používaly jako votivní sošky nebo ke vkládání do tělních dutin.

Řecko.

Hippokratova pojednání o ženských chorobách v mnohém připomínají popisy z egyptských papyrů. Dýchací obtíže, dušení nebo záchvaty u žen se vysvětlují polohou dělohy, nepřímo sexuální abstinencí. Věřilo se, že děloha může negativně ovlivnit srdce nebo v obzvlášť závažných případech i mozek. Lékař musí nejprve pochopit postavení dělohy a pak aplikovat libovonné nebo páchnoucí výpary na spodní část břicha a hlavu pacienta. Ale za nejlepší lék byl považován vstup do manželství. Platón v dialogu "Timaios" říká: „děloha, poněvadž to jest živý tvor žádostivý plození, kdykoli zůstává dlouho bez plodu [...] bloudě všudy po těle, ucpává průchody dechu a překáží dýchání“. Také Aretaios z Kappadokie (1. století n. l.) pokládal dělohu za jakéhosi samostatného tvora („živoucí věc uvnitř živoucí věci“).

Řím.

Aulus Cornelius Celsus už vysvětluje hysterii nikoli putováním dělohy, ale jako důsledek patologického působení mezi vnitřními orgány. Galén pak jednoznačně odmítá myšlenku putování dělohy. Vychází z dobové teorie čtyř tělesných šťáv a zdůrazňuje úzký vzájemný vztah mezi myslí a tělem: příčinou poruchy je retence sekretu v děloze, což kazí krev a nevyhnutelně vede k podráždění nervů. Galén jako první z lékařů uznával i mužskou formu hysterie, plynoucí ze zadržování spermatu. „Zcela zpozdilým musíme shledat názor, přetvářející dělohu do jakéhosi zvířete.“ „Hysterická vášeň, toť jeden název, avšak její podoby jsou mnohé a nespočitatelné.“

Středověk a počátek novověku.

Tomáš Akvinský rozděluje psychopatologické jevy podle původu na přirozené (hysterii zde neuvádí) a nepřirozené. Hysterie mohla snadno být ztotožněna s démonickými projevy a ženy běžně obviňovány z čarodějnictví. Lékař, alchymista a astrolog Arnald z Villanovy ve své době jako jeden z mála zastával přirozený původ mnohých onemocnění, u nichž tou dobou převládal názor, že jde o projevy posedlosti ďáblem.  Teprve Paracelsus (1493–1541) zařazuje hysterii mezi duševní nemoci. V pojednání "O nemocech rozrušujících rozum" odmítá myšlenku, že nemoci způsobuje ďábel, a rozvíjí komplikované iatrochemické vysvětlení nemoci: děloha, není-li vyživována, „ztrácí svou pravou podstatu a chladne“ a tělo postupně zachvacují násilné křeče. Navíc se v děloze tvoří kyselina a z ní povstávají páry a výpary, které otravují všechny ostatní orgány. Zajímavé je, že Paracelsus byl první, kdo se zabýval také nevědomou (imaginativní) složkou hysterie.  Ambroise Paré je připomínán především jako chirurg; v chápání hysterie se vracel k Hippokratově a Galenově humorální teorii. Domníval se, že převaha žluči v těle vede k nemoci zvané "furor uterinus". Dochází k zaškrcení dělohy a nemoc se přenáší do dalších orgánů. Parého metody léčení byly svérázné: pacientku položil na záda, nahlas křičel její jméno a přitom ji silně tahal za ochlupení. Vykuřoval také dělohu pomocí speciálního pesaru zasunutého do vaginy.  Skotský lékař Robert Whytt (1714–1766) položil základy vědecké neurologie. V pojednání „On Nervous, Hypochondriac, or Hysteric Diseases, to which are prefixed some Remarks on the Sympathy of the Nerves“ odmítal tehdejší převládající představu „animálních duchů“ a nervové obtíže definoval jako choroby způsobené „neobvyklou jemností a nepřirozenou citlivostí“ nervů. Jako léčbu doporučoval dietu, cvičení a rozptýlení a pro utlumení nadměrné vzrušivosti opium.  Philippe Pinel je považován za zakladatele novodobé ústavní psychiatrie. Uplatňoval tzv. morální léčbu: na choromyslného nazíral jako na dítě, které je třeba přimět k tomu, aby si osvojilo požadováné chování. Ve své "Nosographii" ("Nosographie philosophique ou méthode de l'analyse appliquée à la médecine") rozdělil nemoci mysli a těla do pěti tříd: horečky, záněty, krvácivé poruchy, organické léze a neurózy. Hysterii kategorizoval jako „ženskou genitální neurózu“. Podle Pinela lze vést mezi mužskými a ženskými neurózami paralelu, neboť příznaky, jako jsou sterilita, frigidita a nymfomanie (u mužů satyriasis), lze pozorovat u obou pohlaví.

Jean-Martin Charcot.

Jean-Martin Charcot ve svých 37 letech nastoupil do Hôpital de la Salpêtrière v Paříži, kde byly stovky pacientů trpících duševní nemocí. Poté, co vedení ústavu sloučilo oddělení pacientů s epilepsií a hysterií do jedné části s názvem „Quartier des simples epileptiques“, se během několika dní u hysterických pacientů objevil výrazný nárůst epileptických epizod. Charcot zavedl novou kompromisní diagnózu „hysteroepilepsie“ (později ji opustil). Postupně na základě systematického klinického pozorování stanovil obecné rysy hysterických projevů a rozlišil velké a malé hysterické záchvaty („hysteria maior“ a „hysteria minor“; symptomy „hysteria minor“ jsou znecitlivění kůže, zúžení zorného pole a hemianestézie). Charcot odmítal chápání hysterie coby poruchy typicky ženské a zdůrazňoval, že nemá nic společného s dělohou.  Charcotův věhlas začal poněkud upadat po zveřejnění jeho studií o hypnóze. Charcotův zájem o hypnózu byl motivován hledáním nových diagnostických metod. Studie, které prováděl na Salpêtrière se svými asistenty, nejprve přinášely senzační výsledky. Avšak Hippolyte Bernheim, profesor na univerzitě v Nancy, Charcotovy teorie odmítal. Později se objevila i podezření, že Charcotovi asistenti instruovali pacienty, aby hysterické reakce předstírali.

Počátky psychoanalýzy.

Sigmund Freud spolu s vídeňským internistou Josefem Breuerem pracoval na případu Anny O., jednom z nejslavnějších případů hysterie. Freuda zaujaly Charcotovy práce o hysterii a na jejich základě dospěl k přesvědčení, že hysterické příznaky vznikají tehdy, když traumatická zkušenost vede nevědomě ke vzniku tělesných symptomů. Freud od hypnoterapie nakonec přešel k metodě rekonstrukce potlačených vzpomínek prostřednictvím jejich výkladu a volných asociací.

Ústup ze scény.

Za jakýsi „zlatý věk“ hysterie je možno označit 19. století. Počátkem dvacátého století počet případů hysterie v Evropě a Severní Americe výrazně klesl; jako příčina se někdy udává společenská emancipace od represivní viktoriánské kultury, vyšší „psychologická gramotnost“ a lepší porozumění neurologickým onemocněním.

Hysterie (ze starořeckého ὑστἐρα [hystera] – děloha) je neurotická porucha, kterou charakterizuje citová labilita a sebestřednost se sklonem k teatrálnímu chování a afektům. Jiné příbuzné pojmy jsou: konverzní porucha, konverzní hysterie, somatizační porucha nebo psychoreaktivní syndrom. Pojem „hysterie“ jako psychologický termín je dnes považován za zastaralý a nevhodný hlavně proto, že je etymologicky spjat s ženským pohlavím, a také kvůli tomu, že postupně získal pejorativní význam. V mezinárodní klasifikaci nemocí MKN-10 byl nahrazen skupinou diagnóz „disociativní (konverzní) poruchy“ (F44), resp. diagnózou „histrionská porucha osobnosti“ (F60.4).


Plakát.

Pro Týden zimních sportů v Chamonix byl navržen plakát legendárním francouzským plakátovým umělcem Augustem Matissem. Bylo ho vytištěno zhruba 5 000 kusů. Protože byl vydán v době, kdy ještě nebylo zpětně rozhodnuto o tom, že se v Chamonix konaly hry první zimní olympiády, ani plakát se o ničem takovém nezmiňuje. Nápis na něm lze volně přeložit jako „připojeno k mistrovským soutěžím VIII. Olympijských her“. Na plakátu je zobrazen mírumilovný pták nesoucí vítězný věnec a letící vysoko nad vysokohorskou scenérií, která zahrnuje také jízdu bobu dolů z hory.

Olympijský oheň.

V roce 1924 ještě neexistovala tradice olympijské štafety s olympijským ohněm a jeho zapalování při zahajování olympiády. Poprvé plál olympijský oheň z Olympie na letních olympijských hrách roku 1936 v Berlíně, na zimních olympijských hrách se tradiční štafeta s ohněm objevila roku 1948 ve švýcarském St. Moritzi. Do této doby byl olympijský oheň zapalován přímo při zahajovacím ceremoniálu a tak tomu bylo i v Chamonix.

Zúčastněné státy.

Mapa zúčastněných zemí Akce se zúčastnilo v hlavních disciplínách 258 sportovců (245 mužů a 13 žen) ze šestnácti zemí. V tzv. ukázkových sportech, které tak byly označeny dodatečně na kongresu MOV v Praze (1925), pak bojovalo dalších 42 mužů. Československo zastupovalo 26 mužů v hlavních soutěžních disciplínách a další 3 v ukázkových sportech.  Do dějiště her dorazili i sportovci z Estonska, Lucemburska a Argentiny (ti se nezúčastnili ani slavnostního otevření her), ale na olympijských sportovištích nestartovali.

Program her.

Program hokejového turnaje je uveden již s ohledem na výsledky ve skupinách. Zápasy jsou řazeny v daném dni podle časové posloupnosti, ve které probíhaly.

Výsledky.

Oficiálně se soutěžilo ve čtyřech olympijských a dvou exhibičních sportech. Dělení sportů do odvětví bylo trochu odlišné od dělení nynějšího.

Výsledky podle jednotlivých sportovních odvětví.

Na následujících stránkách je možné si prohlédnout výsledkové listiny jednotlivých sportovních disciplín:  Ukázkový sport

Československé medaile.

Na 1. zimních olympijských hrách nezískali českoslovenští reprezentanti žádnou ze 43 rozdělených medailí. Přesto si ale nevedli špatně. Nejblíže medaili byl krasobruslař Josef Slíva, který zřejmě jen vlivem nepřízně rakouských rozhodčích nezískal bronzovou medaili a byl odsunut na čtvrté místo. Ostatně i jury uznala protest československé výpravy proti rozhodování rozhodčích a nejkřiklavěji rozhodujícího rozhodčího, který výbornou volnou jízdu československého reprezentanta ohodnotil jako nejhorší, ze sboru odvolala. Výsledky se však již neměnily.  Hokejisté obhajovali bronzové medaile z VII. letních olympijských her v Antverpách. Vzhledem k dlouhotrvajícím rozporům v hokejovém svazu, které byly vyřešeny až těsně před odjezdem hráčů na turnaj, však tým neodjížděl v optimálním složení a navíc rovněž po nedostatečné přípravě. V průběhu turnaje utrpěli největší prohru na olympijských hrách, když podlehli Kanadě 0:30 a nakonec po prohře se Švédskem ze základní skupiny nepostoupili.  Velice slušných umístění naopak dosahovali českoslovenští lyžaři a sdruženáři, kteří jako jedni z mála dokázali aspoň částečně uspět mezi nedostižnými Skandinávci. Nejlepším umístěním lyžařů z Československa bylo šesté místo sdruženáře Josefa Adolfa.

1. zimní olympijské hry se uskutečnily v době od 25. ledna do 4. února roku 1924 ve francouzském městě Chamonix.


Životopis.

Narodil se na jihozápadě Německa, tehdy bavorském, dnes švábském Wiesensteigu. Vyrostl v Mnichově v domě svého strýce, sochaře Johanna Baptisty Strauba, později prožil dva roky v dílně dalšího sochaře z rodiny, strýce Philippa Jakoba Strauba, ve Štýrském Hradci.  V devatenácti letech odešel studovat na Akademii výtvarných umění do Vídně. Po ukončení studia zůstal ve Vídni, kde získal zakázky císařského domu, dvořanů a šlechty. Některé z těchto zakázek, vytvořených v barokním stylu, se dochovaly dodnes, např. bronzové sochy Marie Terezie a Františka Štěpána Lotrinského, které jsou uloženy v rakouské galerii v Belvederu.  Messerschmidt tvořil sochy nezvykle realistické a jednoduché, pod rozhodujícím vlivem Balthasara Ferdinanda Molla. K tomuto stylu patří i dvě nadživotní cínové sochy císařského páru, vytvořené mezi lety 1764 až 1766, a díla s náboženskou tematikou. Svou barokní tvorbu zakončil bustou soudního lékaře Gerarda Swietenia, kterou daroval císařovně.  K přelomu v jeho tvorbě, došlo ve v období 1760 až 1765, kdy Messerschmidt podnikl studijní cesty do Říma, Paříže a Londýna. Poté se začala objevovat jeho neoklasická díla, v nichž Messerschmidt zúročil zkušenosti získané během těchto cest. Jedním z úvodních děl tohoto období je busta známého lékaře Franze Antona Mesmera. Do tohoto období (1770–1772) spadá i začátek jeho tvorby „charakterových hlav“, který byl spojen s jistými paranoidními myšlenkami a halucinacemi, kterými začal trpět. Později se jeho stav zhoršil natolik, že v roce 1774, když opětovně žádal o funkci vedoucího profesora na Akademii, kde vyučoval od roku 1769, byl vyloučen z výuky. V dopise císařovně hrabě Kounic sice chválil Messerschmidtovy schopnosti, ale napsal, že kvůli povaze jeho nemoci (odvolává se na „zmatek v hlavě“) by výkon funkce Messerschmidtem instituci spíše škodil.  Rozhořčený Messerschmidt opustil Vídeň a odstěhoval se nejprve do rodného Wiesensteigu, odtud v témže roce do Mnichova. Zde čekal dva roky na slíbené místo u dvora. Nakonec ale odešel v roce 1777 do Bratislavy, kde pracoval jeho bratr Johann Adam jako sochař. Zde strávil posledních šest let života a živil se prodejem svých děl, přičemž se věnoval i tvorbě známých „šklebících se hlav“.

Charakterové hlavy.

Jde o sérii 52 bust, které jsou fascinující, protože jejich často nejednoznačný výraz je bizarní a znepokojivý. Messerschmidt si je ponechával, nebyly určeny k prodeji.  ""Rozruch vyvolaly první výstavy bust ve Vídni, kam se dostaly, když je jistému vídeňskému kuchaři prodal sochařův bratr Jan, žijící v Bratislavě. Přibližně tehdy se objevil i jejich souhrnný název Charakterové hlavy, jakož i pojmenování jednotlivých hlav s krátkým výkladem. Odborníci se k položkám stavějí s odstupem, protože ani název, ani krátký výklad k hlavám, nebyl výsledkem žádného seriózního bádání, ale pouze výmyslem."" Toto pojmenování se však přesto dodnes používá. Byly i vytvořeno několik odlitků hlav; v roce 1816 si nechal vyrobit soubor odlitků kníže Lichtenstein, a umístil ho ve svém zámku ve Valticích. Možné vysvětlení jejich vzniku je skryto ve zveřejněném přepisu rozhovoru německého spisovatele C. F. Nikolaie, který navštívil Messerschmidta roce 1781, v jeho ateliéru v Bratislavě. Messerschmidt zřejmě trpěl Crohnovou chorobou a toto byl jeho způsob odreagování se od svých problémů. Vysvětlení je však několik. Jiným je jeho duševní nemoc, která podle jeho přesvědčení byla zapříčiněna duchem, který ho trápil svými grimasami. Jeho zvěčněním ho Messerschmidt „zneškodnil“.  Ve Slovenské národní galerii je vystaveno několik odlitků těchto hlav. V Galerii města Bratislavy je podobně záhadný "Kapucín", který možná patří do této „série“.

V kultuře.

V roce 1894 byla ve vídeňském Währing (18. vídeňský obvod) pojmenována jedna z ulic "Messerschmidtgasse".  Messerschmidtova postava se objevuje v krátkém iluzorním příběhu v knize Márie Ďuríčkové Bratislavské pověsti.  V letech 2009/2010 byl natočen slovenský film Čas grimas, hraný dokument o životě F. X. Messerschmidta v režii Petra Dimitrova. Scénář napsali Dušan Mitana a Peter Dimitrov, hlavní roli v něm ztvárnil český herec Marek Vašut.  V roce 2005 byly v New Yorku v aukční síni Sotheby's vydraženy dvě z jeho charakterových hlav, první za 2,48, druhá za 4,8 milionu amerických dolarů. Ta je nyní majetkem Louvru.

Franz Xaver Messerschmidt (6. února 1736, Wiesensteig – 19. srpna 1783, Bratislava) byl německo-rakouský barokní sochař, jeden z nejznámějších v 18. století, především díky jeho poněkud kuriózní sérii „charakterových hlav“.


Charakteristika.

Blues-rock by se dal charakterizovat jako bluesová improvizace twelve bar blues volnými variacemi ve stylu boogie povětšinou zaměřeného na zvuk elektrické kytary často s tvrdším zvukem zaměřeným na riffy, podobné tradičnímu blues, které se hrálo v okolí Chicaga. Velmi často je hrané v rychlém tempu, které ho také odlišuje od klasického blues.

Hudební nástroje.

Klíčovými nástroji pro blues rock jsou: elektrická kytara, basová kytara a bicí nástroje. Dáván je důraz na zpěv, ale běžné jsou i čistě instrumentální bluesrockové skladby. Hudba tohoto žánru může být doplněna o klávesové nástroje (syntezátory, klavír, varhany..), kytary bývají často dvě, jedna sólová a druhá rytmická (doprovodná).

Historie.

Vývoj rock'n'rollu a blues je jasně historicky zmapovatelný, ale blues rock jako známý žánr se neobjevil dříve než v polovině 60. let. Prvním hudebníkem, který je známým představitelem tohoto žánru, byl americký kytarista Lonnie Mack se svými nahrávkami hitových singlů "Memphis", "Wham!" a "Chicken-pickin'". Jasnější je viditelný vývoj britského bluesrocku s několika významnými představiteli jako jsou Alexis Korner a John Mayall, kteří založili bluesové kapely, jež inspirovaly pozdější hvězdy bluesrocku jak byli Free, Savoy Brown nebo raná tvorba skupiny Fleetwood Mac. V USA byly průkopníky tohoto žánru hudebníci jako Johnny Winter, Paul Butterfield či skupina Canned Heat. Pro bluesrockové kytaristy pozdějších generací byl největším vzorem styl hry Jimiho Hendrixe.  Bluesrock se stal hlavní inspiraci pro moderní rockovou hudbu 60. a 70. let díky tvorbě Erica Claptona a Johna Mayalla se skupinami jako byly Bluesbreakers, The Yardbirds a superskupinami Blind Faith, Cream a Derek and the Dominos. Koncem 60. let, jeden ze zakladatelů skupiny The Yardbirds, kytarista Jeff Beck v své skupině The Jeff Beck Group přetvořil zvuk blues rocku do formy heavy rocku. Ve skupině The Yardbirds byl i třetí člověk, který psal historii rockové hudby. Byl jím Jimmy Page, který založil kapelu "The New Yardbirds", která se dostala do povědomí veřejnosti pod novým názvem Led Zeppelin. Skupina Led Zeppelin měla obrovský vliv na vývoj anglické bluesrockové hudební scény 70. let 20. století. Dalšími vlivnými představiteli britské bluesrockovou scény byli Rory Gallagher a Robin Trower.  Počátkem 70. let americké skupiny jako Aerosmith spojily blues s heavy metalem, podobně jako pár let před nimi Led Zeppelin. Bluesrock se v repertoáru skupin jako byly Allman Brothers Band, ZZ Top a Lynyrd Skynyrd vyvíjel spolu s jižanským rockem a hardrockem.  V počátku 90. let proběhlo znovuzrození bluesrocku, které má dodnes vliv na repertoár umělců jako jsou The White Stripes, Derek Trucks, The Black Crowes, The Black Keys, Sunny Landreth, Chris Duarte, Jeff Healey, Johnny Lang, Joe Bonamassa a Jack White.

Blues rock je hybridní hudební žánr, který kombinuje prvky blues a rock and rollu s důrazem na elektrickou kytaru. Jako jednotlivý styl se začal objevovat v polovině 60. let v Anglii a USA prostřednictvím skupin jako Cream a The Rolling Stones, které experimentovaly s hudbou starých bluesmanů jako Elmore James, Robert Johnson, Bo Diddley, Howlin' Wolf a Muddy Waters.


Základní úlohy.

Mezi základní úlohy, na které může být využit geomarketing jsou:

Potřebná data.

Pro tvorbu marketingových analýz je zapotřebí mít kvalitní data, která musí být co nejpřesnější a nejpodrobnější. Nejčastěji jsou získávána data z Českého statistického úřadu. Příkladem těchto dat mohou být demografické informace – věk, zájmové a profesní skupiny, kupní síla, aj. Spojením těchto dat s nástroji geomarketingu vzniká velmi efektivní kombinace, která na základě korelací nabídkových, poptávkových, tržních a prodejních dat dokáže odvodit přesné zacílení jak reklamních tak i informačních činností. Dalším zdrojem jsou data z marketingového výzkumu na principu příčina – jev – důsledek – následek. Prognostický marketingový regionální výzkum spojený s geomarketingem pomáhá k prognózování a odhadu rizika, což zajišťuje kvalitnější fungování kampaní.

Pokročilejší využití.

V navigacích se nacházejí navigační mapy GPS, které obsahují POI neboli vrstvy bodů zájmu. Právě sem je možné zařadit síť poboček či prodejen a díky tomu získat informace pro geomarketing. Moderním přístupem je také používání Bluetooth, které se dá aplikovat při promoakcích či na veletrzích. Geomarketing je možné využít pro navigaci uvnitř nákupních center. Na trhu existuje aplikace, která pomocí webu nabízí možnost 3D prohlídky budovy. Hlavním cílem této aplikace je poskytnout jí uživatelům v daný čas na správném místě, proto je určená do chytrých telefonů či přístrojů s dotykovým displejem. Umožňuje uživatelům najít pobočku firmy a snadněji se po ní pohybovat. Tuto aplikaci uvedla na trh společnost 3D technologies R&D. Existují také nákupní košíky se zabudovanou GPS, které umožňují určit, jak se kupující po obchodním centru pohybuje.

4P geomarketing.

4P geomarketing je doplnění 4P marketingu o geografické informace.

Geomarketing za využití mobilního operátora.

V dnešní době vlastní velké procento lidské populace mobilní telefon a s ním i telefonní číslo. Mobilní operátoři rozhodně nestrádají a rozhodně si nemohou stěžovat, že by měli málo zákazníků, případně uživatelů jejich služeb. Je ovšem jasné, že za ty roky, co mezi lidmi kolují mobilní telefony, šla technologie kupředu a také služby operátorů, kteří chtějí vydělávat, jsou zase jiné než před dvaceti lety. Procento výdělků za volání a psaní SMS u každého operátora pomalu ale jistě bude klesat. Netvrdím, že se přestane telefonovat a psát, ale cena za tyto služby je oproti historickým cenám nízká a za trojcifernou částku dnes není problém užívat služby, které byly nabízeny ještě před deseti lety za čtyř až pěti cifernou částku. Ano platí to i na našem území. Operátoři musí najít způsob, jak tyto ušlé zisky nahradí. A jedna z možností je outsourcování geomarketingových služeb.  Mobilní operátoři mají velké základny uživatelů a snaží se maximalizovat počet uživatelů se závazky - typicky uživatelé s paušálem. To může mít pro obě strany výhody, ale pro operátora je to dost zásadní (žádný operátor není armáda spásy a hlavní je vydělat). Takový operátor má totiž v ideálním případě jistotu, že daný uživatel bude po předem sjednanou dobu užívat předem sjednané služby, navíc může získat základní informace o uživatelích. Každý takový uživatel musí udat informace o své osobě jako je například jméno, příjmení, bydliště, věk atd. Toho lze samozřejmě využít i právě při geomarketingu.

Mobilní operátoři, informace o uživatelích a geomarketing.

Pokud uzavíráte smlouvu s mobilním operátorem na nějaký tarif, tak se můžete ve smlouvě pozastavit nad bodem, kde se píše, že vám budou chodit zprávy s reklamním obsahem. A zde to všechno začíná. Mobilní operátoři mají o svých uživatelích celkem zajímavé informace, které jsou jako stvořené pro cílenou kampaň na konkrétní skupiny lidí.  Informace o uživatelích můžeme jednoduše dělit na: Pokud tyto tři zmíněné typy informací přidělíme k danému uživateli, tak dostáváme detailní popis člověka, kterého je možné oslovit.

Fungování v praxi.

Způsobů, jak může operátor oslovit uživatele, kteří souhlasili s tím, že jim bude zasílán reklamní obsah je několik. Od cílených emailů až po osobní telefonát. Nejzajímavější pro geomarketing je ovšem oslovení za pomoci SMS/MMS na základě geografické polohy, v případě mobilních operátorů přibližné geografické polohy. V praxi to tedy může znamenat, že si někdo u mobilního operátora zadá zakázku na oslovování za pomoci SMS/MMS na základě geografické polohy a popíše koho a kde oslovit. Je důležité úkol správně zadat a vědět, koho a kde danou osobu oslovit. Jak je již dříve zmíněno, mobilní operátoři mají relativně detailní popis uživatelů svých služeb a není pro ně problém osoby se zadanými vlastnostmi, vyskytující se na zadavatelem zadaném území kontaktovat pomocí SMS/MMS s reklamním sdělením. Když informační systém mobilního operátora vyhodnotí, že se osoba dle zadaných parametrů vyskytuje na zadavatelem zadaném území, tak je zpráva se zadaným textem odeslána na telefonní číslo vyhovující osoby.

Modelová situace.

Představte si, že vlastníte nově otevřenou seznamovací kavárnu. Nic podobného široko daleko není a vy chcete informovat zainteresovanou část veřejnosti, že se něco podobného v její blízkosti nachází. Je možné rozdávat různé letáčky, ale buď to bude neefektivní, nebo budete muset platit lidi, aby chodili a oslovovali možné zájemce na ulici. Asi nemá cenu říkat, že používání lidí jako propagátory není vždy efektivní, navíc nepracují zadarmo. Pak se tu naskýtá právě možnost outsourcování geomarketingu za pomoci některého z mobilních operátorů za pomoci SMS/MMS. Takovému operátorovi stačí zadat, kolik a jaké lidi chcete oslovit - v našem případě to tedy můžou být jak muži, tak ženy, v určitém věku, dejme tomu ve věku 18 - 35 let, svobodní, a kteří se budou nacházet ve vzdálenosti například do 2 kilometrů od kavárny. Samozřejmě je důležité i samotné sdělení, takže je zapotřebí vymyslet i text sdělení a svěřit ho operátorovi. Operátorův informační systém tedy pro dané území nastaví požadované hodnoty, a pokud se na daném územ9 zadaná osoba vyskytne, tak jí systém automaticky odešle SMS/MMS zprávu se zadaným textem.

Geomarketing v praxi.

Služby geomarketingu poskytují provozovatelé poštovních služeb. Je to logické, právě tito poskytovatelé mají údaje o zákaznících, komu doručují letáky, dopisy, balíky, znají jejich adresy, způsob bydlení i dojezdové vzdálenosti.

Geomarketing je možné chápat jako nový obor, který se vyvíjí v oblasti marketingu. Jedná se o nástroj, který při plánování a implementaci aktivit v oblasti marketingu či obchodu používá GIS (geografický informační systém). Geomarketing spojuje získané poznatky z oblasti geografie, velké množství statistických údajů a kvalitně fungující informační systémy. V současně době se dá říci, že je geomarketing velmi drahocenný nástroj. Na základě geografické polohy je možné určit rozmístění jednotlivých odběratelů na stanoveném území. Geomarketing pracuje tedy s adresnými daty, ke kterým přiřazuje jejich hodnoty a atributy. Geomarketing dává možnost lépe se zaměřit na trh či daný segment. Firma díky němu může lépe zmapovat oblast prodeje a díky tomu efektivněji plánovat. Principem geomarketingu je zpracování digitálních map, které je možné vytvořit díky informacím získaných při výzkumech. Díky tomu je možné rozpoznat chování lidí na určitém území a z různých hledisek (ekonomického, sociodemografického).


Rozšíření.

Areál rozšíření kormorána velkého je velmi rozsáhlý, zahrnuje všechny kontinenty mimo Jižní Ameriku a Antarktidu. V Severní Americe je jeho výskyt omezen na severovýchod, ptáci však zimují na jih až po jižní Floridu (USA). Hnízdí také v západním Grónsku. V Evropě obývá většinu atlantského pobřeží, Středomoří a řadu oblastí východní Evropy. V Africe zimuje na severním pobřeží a podél Nilu, hnízdí a celoročně se vyskytuje na severozápadním pobřeží, ve střední a východní Africe a v Jihoafrické republice. V Asii hnízdí od střední Asie na východ po východní Čínu, zimuje v jižní Číně a Indii, zimující ptáci jsou pozorováni i v jihovýchodní Asii. Hnízdí také ve většině Austrálie mimo centrální oblasti, zimuje také na Novém Zélandu.

Výskyt v Česku.

V České republice se kormoráni pokoušeli neúspěšně zahnízdit již v minulosti, první stálá kolonie vznikla na jižní Moravě až v roce 1982. Od té doby počty hnízdících ptáků nejdříve prudce narůstaly, ale později zpět prudce poklesly, proto je ohroženým druhem. Kormoráni osídlili také další oblasti (jižní a severozápadní Čechy, Poodří). V letech 2001–2003 hnízdilo na našem území 200–232 párů, což je výrazné snížení proti 500–660 párům v letech 1985–1989; pokles byl jistě způsoben regulací početnosti. V roce 2010 u nás v šesti koloniích hnízdilo přibližně 350 párů kormoránů. Během zimního období k nám pak zavítalo 10000–15000 ptáků ze severských zemí.

Potrava.

V ČR mimo produkční rybníky (tj. na volných vodách) loví kormoráni především plotice, okouny, oukleje a jelce, kteří tvoří přes 75% jejich kořisti (početně). Na rybářských revírech jen za zimní období odloví až 80 kg ryb z každého hektaru vodní plochy (např. na Vltavě v Praze). Během zimy loví v průměru až 5krát těžší ryby (průměr 157 gramů) než v letním období (průměr 30 gramů). Obvyklou kořist představují ryby o velikosti 18,5 cm, 95 % ulovených ryb je do velikosti 30 cm. Ve velmi výjimečných případech uloví i rybu větší než 50 cm (štika, parma, úhoř). Denní spotřeba potravy průměrného ptáka je cca 400 gramů ryb. Nejnovější výzkumy ukazují, že kolonie zimujících kormoránů nemají zásadní vliv na výsledky a úspěšnost reintrodukčního programu Losos 2000, který probíhá v povodí řek Labe a Ohře. V ČR je potrava kormoránů sledována na nádržích Slapy a Želivka, na Vltavě, Berounce a na Labi.

Expanze kormorána velkého.

Evropská populace poddruhu "Ph. c. sinensis" v polovině 20. století téměř vyhynula. Zavedení ochranářských opatření v různých evropských zemích v letech 1965 až 1981 vedlo k expanzívnímu růstu, místy až o 18% ročně. Hnízdní populace ve Nizozemí, Německu, Dánsku a Švédsku tak v roce 1991 dosáhla 62 250 párů. V současné době čítá evropská populace kormorána velkého více než 310 000 párů, nejvíce jich hnízdí v Dánsku (36 až 41 tisíc párů).  K šíření hnízdišť kormorána velkého k severu přispělo jistě i oteplování moří; v Grónsku nyní hnízdí i na sever od polárního kruhu a velikost místní populace přímo souvisí s kolísáním povrchové teploty moře.

Konflikt ochranářů s rybáři.

Škody způsobené predačním tlakem kormorána velkého byly v letech 2000 - 2013 (do 1. dubna) produkčním rybářům nahrazovány v souladu se zákonem č. 115/2000 Sb. o poskytování náhrad škod způsobených vybranými zvláště chráněnými živočichy. Za toto období dostali produkční rybáři od státu náhrady ve výši téměř 350 milionů Kč, v posledních letech přes 40 milionů Kč každý rok (data MŽP ČR). Sportovní rybáři, jejichž mnohé revíry byly a jsou predačním tlakem kormorána rovněž postiženy, nedostali od státu nikdy nic. K datu 1. dubna 2013 vypadl kormorán velký z vyhlášky č. 395/1992 Sb., kterou se upravuje zákon č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny (byl vyňat z nejnižší kategorie "ohrožený druh"). Na kormorána velkého se tak přestal vztahovat zákon č. 115/2000 Sb. a škody způsobené rybářům tímto rybožravcem přestaly být státem vypláceny. Protože tento stav byl dlouhodobě zcela neudržitelný (zejména opět pro produkční rybáře, kterým úpravou vyhlášky č. 395/1992 Sb. škody na rybách rozhodně nepřestaly vznikat), byl 7. června 2017 přijat zákon č. 197/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 115/2000 Sb. Podle tohoto zákona se škody způsobené kormoránem velkým budou produkčním rybářům opět vyplácet počínaje 1. lednem 2018 po dobu tří let - v roce 2018 a 2019 v plné výši uznaných škod, v roce 2020 pak už jen 80% výše uznaných škod. V současné době (ačkoli již není jmenovitě zmíněn ve vyhlášce č. 395/1992 Sb.) je kormorán velký v ČR stále pod obecnou ochranou podle § 5 zákona č. 114/1992 Sb., který vychází z evropské legislativy – směrnice 2009/147/ES o ochraně volně žijících ptáků, navíc stále není zařazen mezi zvěř obhospodařovanou lovem v zákoně č. 449/2001 Sb. o myslivosti. Kormorán velký je přes výrazný růst počtu jak hnízdících, tak zimujících ptáků stále zvláště chráněným druhem, což na jednu stranu znemožňuje jeho pravidelnou a plošnou regulaci, na druhou stranu umožňuje rybářům čerpat od státu finanční náhradu prokázaných škod, avšak pouze na chovných rybnících. Rozsáhlé škody způsobované na populaci ryb v řekách, jezerech a ostatních nádržích nejsou propláceny, což je hlavním důvodem kritiky ze strany Českého rybářského svazu. Napjatá situace vedla v evropském měřítku k přijetí "Usnesení Evropského parlamentu ze dne 4. prosince 2008 o vypracování evropského plánu na regulaci populace kormoránů s cílem snížit rostoucí škody, které kormoráni způsobují rybím populacím, rybolovu a akvakultuře (2008/2177(INI))". Toto usnesení mimo jiné vyzývá Evropskou komisi a členské státy ke sledování populace kormorána velkého (které bude podkladem pro každoroční zachycení stavu a vývoje této populace), vypracování vědeckého projektu hodnotícího velikost a strukturu populace, vytvoření příznivých podmínek pro spolupráci na základě spolehlivých údajů, ustavení pracovní skupiny k utřídění postojů a argumentace jednotlivých stran sporu, k vypracování plánu regulace populace, který umožní dlouhodobě kormorány integrovat do kulturní krajiny, ke stanovení definice "závažné škody", k vypracování pokynů týkajících se výjimek ze směrnice o ochraně ptactva, k podpoře udržitelné regulace populace kormorána velkého a hledání řešení těchto problémů.

Povolený odstřel.

Rybářská organizace v Liberci kvůli likvidaci ryb hejny kormoránů na rybnících a v řekách požádala na Ministerstvu životního prostředí a u Krajského úřadu v Liberci na jaře 2010 o možnost časově i místně omezeného odstřelu a plašení velkých kormoránů. Odstřely se týkají revíru Lužická Nisa, řeky Jizery (na 4 roky), Holanských a Mimoňských rybníků (do roku 2011), kde podle tvrzení rybářů kormoráni způsobili škodu přes 100 tisíc korun. S jejich požadavkem nesouhlasí ochránci přírody z Jizersko-ještědského spolku a spor není uzavřen.  Povolený odstřel kormoránů zamýšlí umožnit i vyhláška MŽP ČR v oblasti Benešova.

Rybáři placený odstřel kormoránů.

Rybářské svazy v České republice odměňují odstřel kormoránů myslivci částkou až 150 Kč za zabitý kus.

Kormorán velký ("Phalacrocorax carbo") je tažný pták z čeledi kormoránovitých. Dorůstá délky 90 cm s rozpětím křídel 140–150 cm. Typická hmotnost se pohybuje mezi 1500–3100 g. V jedné snůšce mívá 4–5 kusů vajec. Plave na hladině, jeho dlouhý a na konci hákovitý zobák směřuje šikmo vzhůru. Taky se potápí a loví ryby. Plovací blána spojuje všechny čtyři prsty na noze. Hnízdo si staví na stromech v blízkosti vody. Hnízdí v koloniích. Rodiče krmí mláďata menšími rybami. V České republice již není kormorán od 1. dubna 2013 zvláště chráněným druhem, avšak je chráněn v rámci tzv. obecné ochrany, vztahující se na všechny druhy.


Mládí.

Perlasca se narodil v městě Como a vyrůstal ve městě Maserà. Během dvacátých let 20. století se stal stoupencem fašismu. Odjel bojovat jako dobrovolník do východní Afriky během druhé italsko-habešské války a následně do Španělské občanské války, kde obdržel listiny zaručující mu pomoc od kterékoliv španělské ambasády ve světě od Francisca Franca. Jeho přesvědčení ve fašismus pokleslo po uzavření aliance s nacistickým Německem a s platností protižidovských zákonů v roce 1938.

Druhá světová válka.

Během druhé světové války zajišťoval zásoby pro italskou armádu na Balkáně. Když nacisté začali okupovat Maďarsko v roce 1944, místo toho aby uprchl s ostatními diplomaty ze země (jelikož se Itálie vzdala spojencům), utekl na španělskou ambasádu v Budapešti, kde se okamžitě stal španělským občanem se jménem "Jorge Pelasca", díky svému statutu vojenského veterána z občanské války. Spolupracoval se španělským ambasadorem (Ángel Sanz Briz) a dalšími diplomaty z neutrálních států na záchraně Židů.  V listopadu 1944 Sanz Briz tajně odjel do Švýcarska a maďarská vláda nařídila vyklidit budovu ambasády a okolních „bezpečných domů“, kde byli Židé ukrýváni. Perlasca v kritické chvíli tvrdil, že se ambasador brzy vrátí a že on ho zastupuje. V průběhu zimy se snažil aktivně pomáhat Židům, když jim poskytoval úkryt a ochranu. Také jim potvrzení na základě španělského zákona o poskytnutí občanství Židům Sfaradim.  V prosinci 1944 Perlasca zachránil dva mladé chlapce před posláním do transportního vlaku před zraky vysokého německého důstojníka. Švédský diplomat Raoul Wallenberg, který byl svědkem této události, mu poté řekl, že tímto důstojníkem byl Adolf Eichmann.

Po válce.

Po válce se mu podařilo uprchnout před Rudou armádou zpět do Itálie po strastiplné cestě přes Balkán a Turecko, kde začal žít normální život v ústraní aniž by svůj příběh zveřejnil či se s ním svěřil svojí rodině.  V roce 1987 byl objeven přeživšími ženami, které pomohl zachránit, když byly ještě dětmi. Na základě novinových výstřižků o španělském diplomatovi po něm začaly pátrat. Byl objeven, jak žije v Padově v ústraní. Na sklonku svého života se rozhodl příběh zveřejnit a říci mladé generaci, co se dříve stalo.  Následně byl státem Izrael oceněn jako Spravedlivý mezi národy, k uznání se přidaly Španělsko, Itálie a Maďarsko. V Budapešti mu byl vystavěn pomník (viz foto).  Giorgio Perlasca zemřel následkem srdečního infarktu v roce 1992. Pohřben je ve městě Maserà nedaleko Padova a podle jeho přání má na náhrobku vyryt nápis v hebrejštině "spravedlivý mezi národy". Jeho činy se staly námětem úspěšné knihy Banalita dobra, podle které byl později natočen film, který se v Česku vysílal pod názvem Perlasca (film).

Giorgio či Jorge Perlasca (31. ledna 1910 Como – 15. srpna 1992 Padova) byl italský obchodník, který za druhé světové války působil v Maďarsku. Během svého pobytu v zimě 1944 se snažil zachraňovat maďarské Židy před posíláním do koncentračních táborů, když se vydával za španělského diplomata. Během svého působení zachránil více než pět tisíc Židů před smrtí během holocaustu.


Cíl hry a pravidla.

Cílem hry je odhalit všechna políčka obsahující minu nebo, ještě přesněji, odkrýt všechna políčka, která minu neobsahují (po odkrytí všech se políčka s minami označí sama).  To, jestli nějaké neodkryté políčko minu obsahuje, či nikoli, se hráč dozví tak, že na ně klepne levým tlačítkem myši. Pokud políčko minu neobsahuje, objeví se číslo, které ukazuje, kolik min se celkem nachází na osmi políčkách s ním sousedících (pokud žádná, objeví se jen prázdné políčko).  Je-li zřejmé, že některé neodkryté políčko obsahuje minu, lze jej pro větší přehlednost označit vlajkou, kterou hráč přidá klepnutím pravého tlačítka myši na dané políčko. Vlajka zároveň hráči zabraňuje v případném dalším neúmyslném odkrytí políčka.  Hra končí vítězstvím, pokud se podaří odkrýt všechna políčko neobsahující minu, nebo prohrou v případě odkrytí tlačítka s minou.

Obtížnosti.

Ve hře jsou tři původní obtížnosti + jedna vlastní.

Cheaty.

Zastavení času.

U starších verzí (před Windows XP) fungovalo zastavení času tím způsobem, že při držení stisknutých obou tlačítek myši současně hráč stiskl klávesu Esc. Tím se zastavilo odpočítávání času a hráč už mohl hledat miny neomezeně dlouho, počítal se mu zastavený čas. Ve Windows XP je k zastavení času nutno klepnout na ikonu hry a po vysunutí rozevírací nabídky stisknout klávesovou zkratku Win+D. Po klepnutí na minimalizované okno Hledání min čas opět stojí.

Přímá změna nejlepších časů.

Tabulku nejlepších časů lze také editovat přímo. U starších verzí byla tato tabulka uložena v souboru winmine.ini, ve Windows XP je třeba změnu provést v systémových registrech. Je to však doporučováno pouze pro zkušené uživatele. Používá se program regedit (Start→Spustit→„regedit“) a adresa je HKEY_CURRENT_USER\Software\Microsoft\winmine.

Zobrazení pole pod kurzorem.

Pravděpodobně u všech verzí Hledání min ve Windows funguje následující pomůcka: po zadání řady kláves „X, Y, Z, Z, Y, Enter, Shift“ se pomocí levého horního bodu na obrazovce dá zjistit, co se skrývá na poli pod kurzorem – pokud je bod černý, je na poli mina; pokud je bílý, pole je bezpečné.

NP-úplnost.

V roce 2000 publikoval Richard Kaye důkaz, že zjištění, zda k zobrazené pozici ve hře existuje nějaké možné rozmístění min, je NP-úplný problém.

Hledání min (anglicky Minesweeper) je počítačová hra, obsažená v operačním systému MS Windows, dále v některých distribucích Linuxu, ale i jinde, například ve vývojovém prostředí MS Visual FoxPro."(Poznámka: Tento článek je zaměřen na verzi obsaženou v MS Windows.)"


Život a učení.

Působení v Paříži.

Narodil se v Padově někdy mezi léty 1275–1280. V Paříži studoval medicínu, filozofii a teologii. Stal se profesorem teologie (1312) a v roce 1313 rektorem pařížské Sorbonny. Zde se seznámil s učením Aristotela a Averroa i s názory stoupenců silné nacionální francouzské monarchie. Když se rozpoutal boj mezi papežem Janem XXII. a císařem Ludvíkem IV. Bavorem, postavil se rozhodně na stranu císaře Ludvíka a učinil tak bez ohledu na skutečnost, že papež Jan XXII. v roce 1324 Ludvíka Bavora exkomunikoval.

Spis „Defensor pacis".

V Paříži vznikl roku 1324 jeho nejvýznamnější spis "Defensor pacis" [Obránce míru], který napsal snad za spoluúčasti svého přítele Jana z Jandunu. V tomto díle je vše podstatné z politické a náboženské teorie, co dělí dobu moderní od středověku, je v něm převrácen tradiční středověký myšlenkový svět a církevní pořádek.  „Obránce míru" se spis nazývá z toho důvodu, že v něm obsažené zásady prý mohou vést k míru. Namísto tradičního učení, že královská moc pochází od boha, se ve spisu tvrdí, že nositelem veškeré moci světské i církevní je suverénní lid a na církvi nezávislý stát. Nejvyšší církevní instancí je vrchností svolaný všeobecný koncil. Církev má být nemajetná a působit jen na poli duchovním. Papežův primát znamená jen čestné prvenství a nezakládá se na božím ustanovení.  Papež Jan XXII. prohlásil několik vět z tohoto spisu za kacířské, jeho autory exkomunikoval (1327), jejich díla zapověděl. Papež Klement VI. později prohlásil, že „nikdy nečetl horšího kacíře nad tohoto Marsilia Padovského."

Pod ochranou Ludvíka Bavora.

Poněvadž spis „Defensor pacis" vzbudil hned po svém zrodu zásadní odpor církevních kruhů, uchýlil se Marsilius již na jaře 1326 do Norimberka pod ochranu císaře. Papež Jan XXII. pak vydal edikt, v němž Ludvíka Bavora odsoudil i za to, že bludaře Marsilia z Padovy a Jana z Jandunu s jejich bludařskou knihou "Defensor pacis" chrání.  Marsilius se stal císařovým poradcem a lékařem. V letech 1327–1328 podnikl Ludvík tažení do Itálie, aby se dal v Římě korunovat. Marsilius byl jmenován vikářem v Římě a zúčastnil se i Ludvíkovy císařské korunovace. Byl patrně i iniciátorem pokusu císaře Ludvíka o sesazení papeže Jana XXII. a o nastolení vzdoropapeže Mikuláše V. Tento vzdoropapež jmenoval Marsilia v roce 1328 milánským arcibiskupem.  Po návratu císaře z Itálie setrval Marsilius pod jeho ochranou až do své smrti (asi 1342–1343, místo nejisté). V době pobytu u císařského dvora vznikly i jeho další spisy: "Defensor minor" [Menší obránce], "Tractatus de translatione Imperii" [Traktát o přenesení císařství], "Tractatus de iurisdictione imperatoris in causis matrimonialibus" [Traktát o císařově právu v manželských sporech]. Tyto práce měly za cíl zdůvodnit posílení císařských pravomocí proti nárokům papežů.

Marsilius a Lucemburkové.

Na přelomu let 1341–1342 vyvrcholilo úsilí císaře Ludvíka Bavora oženit svého syna markraběte Ludvíka s Markétou Korutanskou. Ta však byla provdána za Jana Jindřicha, syna českého krále Jana Lucemburského. Markéta tedy obvinila Jana Jindřicha z impotence a ze sexuální zvrhlosti. Císař Ludvík pak manželství Markéty s Janem Jindřichem ze své pravomoci zrušil a oženil s Markétou svého syna. Císař prohlašoval, že rozhodl „v souladu s božským zákonem" a přisuzoval si tudíž moc, jakou měl podle tehdy uznávaných norem pouze papež. Byl si však vědom závažnosti svého činu, a proto si vyžádal od učenců, kteří žili pod jeho ochranou, odborné posudky o této záležitosti.  Marsilius napsal na konci roku 1341 nebo na začátku roku 1342 spis "Tractatus de iurisdictione imperatoris in causis matrimonialibus" [Traktát o císařově právu v manželských sporech], ve kterém se pokusil ospravedlnit císařův postup a tvrdil, že rozvod manželství náleží vrcholné moci světské, a nikoli církevní.  Lucemburkové ani papež tento rozvod ovšem neuznali. Kdyby se Marsilius dostal do rukou Lucemburků, kteří celou tuto aféru považovali za pohanu svého rodu, jistě by se mu zle vedlo. K církevnímu rozloučení zmíněného manželství došlo až v roce 1349, aby se Jan Jindřich mohl oženit s Markétou Opavskou; s tou pak měl šest dětí.

Marsilius z Padovy (latinsky Marsilius Patavinus, italsky "Marsilio" nebo "Marsiglio da Padova"; c. 1275/1280 – c. 1342/1343) byl italský humanistický myslitel, ovlivněný učením filozofa Averroa. Vytvořil světskou, proti papežské teokracii zaměřenou koncepci státu a politiky, dle níž je lid suverénním nositelem moci a státní moc je nezávislá na církevní moci.


Historie.

Město je poprvé připomínáno roku 1467 v tureckém dokumentu. Požarevac byl tehdy vesnice v náchii Lučica a žil zde 49 rodin. Město se postupně rozvíjelo; roku 1476 se zde nacházelo 123 domů. Město ale bylo na počátku 15. století opuštěno a znovu osídleno až v letech 1521–1523.  Požarevac se proslavil především díky podpisu Požarevackého míru v roce 1718, který byl podepsán mezi Rakouskem a Tureckem. Město bylo vybráno z důvodu své vhodné pozice (na hranici mezi Habsburskou monarchií a Osmanskou říší). V roce 1733 byla při místním pravoslavném kostele zřízena první škola.  V letech 1718–1739 bylo součástí Srbska pod nadvládou Habsburské monarchie. V letech 1739–1813 pak bylo opět součástí Osmanské říše. Pro Miloše Obrenoviće byl Požarevac druhým hlavním městem. Nechal zde zřídit například první soud, který autonomní Srbsko ustanovilo. Kníže Miloš se zasadil o rozvoj města i řadou dalších kroků; v roce 1827 například nechal připojit i nedaleké vesnice Burjan a Bresje pod město. Vznikly i budovy v dnešním historickém centru města.  V roce 1842 získalo město i vlastní divadlo. V roce 1862 měl Požarevac 6062 obyvatel. V roce 1896 získalo město vlastní muzeum a v obdobné době sem byla otevřena i železniční trať Železniční trať Mala Krsna–Varažogrnac do Požarevace, která jej napojila na další velká města na území tehdejšího Srbska.  Město bylo osvobozeno od fašismu dne 15. října 1944 jednotkami Rudé armády a partyzánů. Město si dodnes tento den připomíná jako "Den osvobození." V dobách existence SFRJ zde byl rozvíjen průmysl a energetika. Město se stalo známé díky výrobě sušenek "Plazma keks".

Sport.

V letech 1926-2014 zde na stadionu "Vašariště" s kapacitou 4 000 diváků působil srbský fotbalový klub FK Mladi radnik Požarevac s původním jménem "SK Radnički". Jeho nástupcem se stal v roce 2014 vzniklý klub FK Radnički 1926.

Požarevac (v srbské cyrilici Пожаревац) je srbské město ve stejnojmenné opštině v Braničevském okruhu, jehož je administrativním centrem. Podle sčítání lidu z roku 2002 mělo 41 736 obyvatel (v roce 1991 43 885 obyvatel). Požarevac, kdysi jedno z nejvýznamnějších administrativních, ekonomických a kulturních center Srbska, se nachází 80 km jihovýchodně od hlavního města Bělehradu. Rozkládá se mezi třemi řekami – Dunajem, Velikou Moravou a Mlavou. Nedaleko od města se vypíná hora Čačalica.


Vláda.

Po sesazení a abdikaci krále Karla X. se krátce na 20 minut v roce 1830 stal (alespoň podle následnického práva) králem jeho syn jako Ludvík XIX. Poté musel i on ustoupit nátlaku a abdikovat jako jeho otec ve prospěch svého synovce desetiletého Jindřicha, hraběte de Chambord. Liberální, buržoazií kontrolovaná Poslanecká sněmovna odmítla potvrdit nástupnictví mladého hraběte, který se měl stát králem Jindřichem V. a místo toho ve volbě bojkotované zástupci konzervativců prohlásila francouzský trůn za prázdný. K moci se tak dostává Ludvík Filip, hrabě Orleánský, z vedlejší linie rodu Bourbonů, Bourbon-Orléans vůbec poslední francouzský král.  Po nástupu Ludvíka Filipa na francouzský trůn se stal legitimistickým uchazečem o trůn Jindřichův děd, bývalý král Karel X., po jeho smrti se jím stal jeho syn Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (Ludvík XIX.). Když ten v roce 1844 zemřel, stal se legitimním pretendentem francouzského trůnu Jindřich, hrabě z Chambord.

Opětovná naděje na trůn.

Když bylo v roce 1870 poraženo Druhé Francouzské císařství v prusko-francouzské válce, získali monarchisté většinu v Národním shromáždění. Orléanisté podporovali nárok legitimního hraběte de Chambord na trůn, s nadějí že po jeho smrti by měl být dalším králem vévoda Filip Orleánský, hrabě pařížský. Jindřich tak byl jak pretendentem legitimnistů tak orléanistů a obnovení monarchie ve Francii se zdálo být velmi reálné. Ten ale korunu chtěl přijmout pouze pod podmínkou, že se Francie vzdá své revoluční trikolóry a jako vlajku přijme původní královskou vlajku s liliemi. Poté pod podmínkou kompromisu, že by původní vlajka byla královskou standartou a trikolora by byla státní vlajkou, ale i tento návrh byl zamítnut.

Legitimisté a orléanisté-unionisté.

Po Jindřichově smrti v roce 1883, jelikož s ním vymřela původní starší linie Bourbonů, vyvstali nyní již oprávněné dohady o to, kdo má nárok na trůn. Stále trval spor mezi legitimisty a orléanisty. K orléanistům se ale přidala dosavadní část legitimistů, kteří si díky tomu říkají unionisté.

Jindřich, hrabě z Chambord (29. září 1820 – 24. srpen 1883, celým jménem "Henri Charles Ferdinand Marie Dieudonné d'Artois, duc de Bordeaux") byl francouzský princ z dynastie Bourbonů. Mezi 2. srpnem a 9. srpnem 1830 byl podle následnického práva legitimním francouzským králem jako Jindřich V. (a navarrským jako Jindřich IV.) Poté byl v letech 1844–1883 legitimním pretendentem francouzského (a navarrského) trůnu.


Historie.

Město je pojmenováno po velšském mnichovi Maclouovi, který zde v 6. st. šířil křesťanství. Saint-Malo se nejvíce proslavilo díky svým mořeplavcům. Jacques Cartier objevil v roce 1534 ústí řeky St Lawrence v Kanadě a prohlásil toto území za francouzské. V 17. st. bylo město největším přístavem ve Francii. Námořníci, korzáři, měli právo od krále napadat cizí lodě. René Duguay-Trouin v roce 1711 obsadil Rio de Janeiro, které patřilo Portugalcům. Díky námořním objevům a také pirátské činnosti bylo St-Malo v 16. až 19. st. velmi bohatým městem. V roce 1944 utrpělo velké škody při bombardování, bylo obnoveno.

Město a památky.

Hlavním místem turistického zájmu v Saint-Malo je opevněné Staré Město, "La Ville Intra-Muros". Staré Město leží na výběžku pevniny do oceánu a po celém obvodu ho obklopují mohutné hradby. Do města lze vstoupit pouze několika branami, jako "Porte St-Vincent", "Porte St-Thomas" nebo "Grande Porte" z 15. st. Vnitřní část města tvoří dlážděné ulice s honosnými až šestipodlažními domy z 18. st. V ulicích jsou obchody, kavárny, rybí restaurace. V centru města leží "katedrála St-Vincent" původem z 12. st., v letech 1944–1972 byla restaurována. Ve východní části města, směrem k pevnině, leží "hrad Chateau de St-Malo" ze 14. až 15. st. Ve střední části zámku je mohutná věž z roku 1424, sídlí zde muzeum zaměřené na dějiny města a námořní výpravy.  V bezprostředním okolí Starého Města jsou dva menší ostrůvky, které je možné navštívit za odlivu. Na severním ostrově je tvrz "Fort National" z konce 17. st.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Saint-Malo [sen malo], je francouzské přístavní město v zálivu Lamanšského průlivu mezi Bretaní a Normandií. Maximální rozdíl přílivu a odlivu je až 15 m kvůli nestálé pobřežní čáre.


Mládí.

Narodil se ve vesnici Soudouré ležící nedaleko hlavního města Niamey a patřil k etnické skupině Džermů. Jeho otec zastával funkci úředníka koloniální administrativy pro otázku veřejného zdraví. Diori vystudoval školu pro učitele v Dakaru, načež v letech 1936 až 1938 učil na nigerských školách. Od roku 1938 působil v Paříži jako lektor hauštiny a jazyka džerma. V roce 1945 se oženil s Aïssou. Pár spolu zplodil šest dětí.

Boj o nezávislost.

V roce 1946 Diori působil jako ředitel na škole v nigerském hlavním městě Niamey. V té době se stal spoluzakladatelem Nigerské pokrokové strany (PPN). Později téhož roku byl zvolen do francouzského Národního shromáždění. V následující volbách v roce 1951 jej porazil jeho bratranec a politický rival Djibo Bakary. Opětovně byl Diori do národního shromáždění zvolen v roce 1956, kdy se stal i jedním z místopředsedů shromáždění. Na rozdíl od Bakaryho Diori v roce 1958 podpořil návrh Charlese de Gaulla na ústavu páté republiky a vyslovil se proti okamžité nezávislosti Nigeru. Země však získala právo na samosprávu a Diori 14. prosince 1958 sestavil nigerskou vládu, ještě ve spojení s Francií.

Funkce prezidenta.

Nezávislost na Francii získal Niger 3. srpna 1960. Dne 10. listopadu 1960 se Diori stal prvním prezidentem Nigeru, když ho do této funkce o dva dny dříve zvolilo nigerské národní shromáždění. I v Nigeru, podobně jako ve většině bývalých francouzských kolonií, byla po osamostatnění v zemi povolena jediná politická strana, kterou se v tomto státě stala Nigerská pokroková strana. Dioriova vláda upřednostňovala zachování tradičních sociálních struktur a také nadále udržovala úzké ekonomické vazby s Francií. Již od počátku 60. let 20. století Diori vládl pomocí několika lidí, které tvořily politbyro strany a do značné míry obcházely vládní kabinet. Diori nebyl pouze prezidentem, byl i předsedou PPN a také řídil různá ministerstva. Mj. byl v letech 1960 až 1963 ministrem obrany a ministrem zahraničních věcí. Funkci ministra zahraničních věcí poté opětovně zastával v letech 1965 až 1967. Jedním z nejprominentnějších z Dioriho poradců, šedá eminence režimu, byl spisovatel a předseda Národního shromáždění Nigeru Boubou Hama. Jakožto předseda Nigerské pokrokové strany byl Diori jediným kandidátem na funkci prezidenta, a tak byl opětovně v letech 1965 i 1970 zvolen se ziskem 100% hlasů.  Celosvětově si Diori získal respekt jakožto mluvčí v afrických záležitostech a arbitr konfliktů, do kterých byly zapojeny i další africké státy. Domácí politika však byla plná korupce a vláda nebyla schopná provést potřebné reformy či efektivně bojovat proti hladomoru, který vypukl v důsledku sucha v Sahelu na počátku 70. let 20. století. Čím dál častěji byl prezident kritizován pro svou nečinnost v domácí politice. Tato kritika vyústila až v pokus o puč v prosince 1963, který byl ukončen rozmístěním francouzských vojáků v hlavním městě Niamey. Ve stejné době došlo také ke sporu o hranici s republikou Dahomey. V roce 1965 Diori unikl pokusu o atentát. Tváří v tvář pokusům o vojenský převrat a útokům členů Sawava využil Diori francouzské poradce a jednotky k posílení své vlády. Jeho úzké vztahy s Francií vedly ke studentským a odborovým protestům proti tzv. „francouzskému neokolonialismu“. Jeho vztahy s Francií utrpěly, když během státní návštěvy Georgese Pompidou v Nigeru v roce 1972 nigerská vláda vyjádřila nespokojenost s úrovní investic do produkce uranu.

Nepokoje a převrat.

Rozsáhlé občanské nepokoje následovaly po obvinění některých ministrů, že zneužívali zásoby potravinové pomoci a došlo i k obvinění Dioriho z přílišné konsolidace moci. Diori omezil schůze vládního kabinetu na setkání se zástupci Džermů, členů rodiny a blízkých přátel. Navíc získal nové pravomoci, když se sám jmenoval ministrem zahraničních věcí a ministrem obrany. 15. dubna 1974 vedl podplukovník Seyni Kountché vojenský převrat, který ukončil Dioriho vládu. Diori byl následně uvězněn a ve vězení strávil šest let. Poté byl v roce 1980 propuštěn do domácího vězení, ve kterém zůstal až do roku 1987. Po smrti Kountchého byl z domácího vězení propuštěn a bylo mu dovoleno opustit zemi. Po svém odchodu z Nigeru se usadil v Maroku, kde 23. dubna 1989 zemřel v Rabatu ve věku 72 let.

Vyznamenání.

Nigerská vyznamenání.

Od 10. listopadu 1960 do 15. dubna 1974 byl velmistrem nigerských řádů:  Osobní ocenění

Hamani Diori (6. června 1916, Soudouré, Francouzská Západní Afrika – 23. dubna 1989, Rabat, Maroko) byl první prezident Nigerské republiky. Přestože během jeho vlády v zemi bujela korupce, získal si mezinárodní respekt za svou roli mluvčího pro africké záležitosti. V roce 1974 byl po vojenském puči zbaven prezidentského úřadu a uvězněn.


Popis.

Princip hry spočívá v tom, že se do jedné komory revolveru vloží náboj. První účastník ruské rulety protočí bubínek, přiloží hlaveň revolveru ke spánku a stiskne spoušť. Má-li štěstí na jednu z prázdných komor, přežije a předá tah (revolver) dalšímu. Pokud má smůlu na komoru s nábojem, zbraň vystřelí. Vyhrát se nedá nic kromě pochybného uznání za statečnost, ztratit při ní hráč naopak může svůj vlastní život.  V extrémní variantě se před dalším tahem znovu neprotočí bubínek – cílem je pokořit odvahu předchozího hráče. Tato varianta hry je nejen nebezpečnější, ale zároveň i není spravedlivá - první hrající má statisticky vyšší šanci na přežití.  Někdy se místo opravdových nábojů používají elektrické, které nezpůsobují smrt.

Historie.

Podle Andrewa Clarka lze první náznak ruské rulety najít v příběhu "Fatalista" z roku 1840, který je součástí románu "Hrdina naší doby" od ruského spisovatele a básníka Michaila Lermontova. Protagonista příběhu, Grigorij Alexandrovič Pečorin, se spolu s dalšími postavami začne bavit o tom, jestli je osud lidí předurčený, nebo ne. Jedna z postav se nakonec rozhodne dokázat, že osud skutečně předurčený je, a tak vezme střelnou zbraň, nabije ji a hlaveň namíří proti sobě. Po chvíli přemlouvání, ať to nedělá nakonec stiskne kohoutek a zbraň selže. Poté namíří na klobouk pověšený na zdi, opět stiskne kohoutek a zbraň vystřelí.  Přesný původ hry jako takový je ale nejasný, ví se jen, že vznikla v 19. století. Říká se, že ji hráli znudění ruští vojáci během dlouhých studených nocí nebo že ke hře byli donucováni vězni k pobavení dozorců, kteří na ně uzavírali sázky.  Přestože si hráči jsou vědomi toho, co obnáší prohra, tak se hraje dodnes. Podle některých zdrojů může celkový počet obětí dosahovat jednoho milionu. Oběti této hry se zejména v Rusku a USA objevují i v současnosti, motivace k hraní se od svého vzniku v 19. století nezměnila.

Etymologie.

Výraz "„ruská ruleta“" byl pravděpodobně poprvé použit ve stejnojmenném příběhu z roku 1937 od Georgese Surdezy. Místo klasické verze hry, tj. nabití jedním nábojem z šesti, ale Surdez popsal přesně opačný způsob, tj. nabití pěti náboji z šesti. Navíc se v textu vyskytuje statistická chyba - pravděpodobnost by byla šest ku jedné, ne pět ku jedné jako se píše v knize. Proč Surdez hru popsal jinak, než je obecně známo, není jasné.

Další variace hry.

Polská ruleta.

Princip hry zůstává stejný, místo revolveru se však použije automatická zbraň. Šance na přežití je prakticky nulová.

Americká ruleta.

Každý hráč má svůj vlastní revolver, šance na přežití jsou tedy vyrovnané.

Facebook.

Místo ztráty života hráči riskují okamžité smazání svých profilů. Hra byla nakonec samotným Facebookem zakázána.

Hry s alkoholem (drinking games).

Princip hry spočívá v šesti skleničkách, ze kterých je pět naplněných vodou a jedna vodkou. Skleničky jsou uspořádány do kruhu a hráči si náhodně vybírají skleničku, ze které se napijí.  Další hře se říká „beer hunter“ ("beer" = pivo, "hunter" = lovec) podle filmu "Lovec jelenů" (v angličtině "The Deer Hunter"), ve kterém se vyskytují scény s ruskou ruletou. Princip spočívá v šesti plechovkách piva, z nichž jedna se řádně protřepe a poté se plechovky zamíchají tak, aby nebylo poznat, která to byla. Každý hráč si náhodně vezme jednu plechovku a otevře ji těsně pod svým nosem. Ten, kdo si otevře protřepanou plechovku (a postříká se pivem), prohraje.

Ruská ruleta (rusky русская рулетка, "russkaya ruletka") je hazardní hra, ve které hráč vloží jeden náboj do revolveru, protočí bubínek, přiloží hlaveň ke spánku a stiskne spoušť, doufaje, že se náboj nedostal do hlavně a že zbraň tedy nevystřelí. Název odkazuje na předpokládanou zemi původu, podstoupení rizika a protočení bubínku, neboli prvku, který připomíná rotaci kola v opravdové ruletě.


Vlastnosti barviv.

Žádaný barevný odstín, afinita k danému druhu vlákna a stálost vybarvení (na světle a ve vodě) jsou nejdůležitější kriteria, podle kterých se vyvíjejí a vybírají barviva pro několik desítek druhů textilií.  Podle chemické struktury se dělí barviva do těchto základních skupin:  Kyselá, kyselá mořidlová a kovokomplexní, kationická, přímá (substantivní), reaktivní, sirná, kypová, disperzní, barviva vyvíjená na vlákně, pigmenty, optické zjasňovací prostředky a speciální barviva pro směsi vláken (na tzv. "uni odstín").  Výběr barviva vyhovujícího všem jmenovaným požadavkům je složitý, zejména u textilií ze směsi vláken různého původu. Všeobecně platí například:

Strojní zařízení.

Textilní materiál se předkládá k barvení ve velmi rozmanité formě, od tekutiny ke spřádání chemického vlákna přes vlákennou vločku, přízi, tkaninu, pleteninu a netkaný textil až k hotovým výrobkům (klobouky, punčochy).  Pro vybavení barevny je rozhodující zaměření výroby: přetržitá (klasická), polokontinuální nebo kontinuální.  Při diskontinuálním postupu se používají víceúčelové aparáty. V těch se barví menší partie přímo v barvicí lázni, která buďto cirkuluje nebo se v ní pohybuje barvený materiál (např. "džigr" nebo "hašple"). Proces je spojen s dlouhodobou fixací barviva (barvivo se „vytahuje“ postupně z lázně na materiál).  Barvicí zařízení na polokontinuální nebo kontinuální výrobu je sestaveno jako linka z několika jednoúčelových strojů (např. fulár, sušička, pařák, prací stroj, sušička). Barvivo se nejdříve na fuláru nanese impregnací na textilii (klocování) a pak se fixuje působením horkého vzduchu nebo chemickými prostředky.  Barvicí aparáty a kontinuální linky jsou zpravidla přizpůsobeny na určitou formu výrobků (příze na křížem soukaných cívkách, pleteniny, koberce atd.).

Voda v barevně textilií.

Při barvení se spotřebuje na příklad u bavlněných textilií až 190 litrů vody na kilogram barveného materiálu.  Surová voda se musí před použitím upravovat, aby vyhověla určitým požadavkům daným především druhem barveného materiálu. Musí pak mít například určitou kyselost (pH), smí obsahovat jen omezené množství železa, manganu atd.  Po průchodu barevnou je voda zatížena především rozpuštěnými chemickými látkami. Čištění odpadních vod probíhá v několika fázích, ve kterých se často kombinují různé způsoby odstraňování nečistot, zejména způsob: mechanický, chemický, fyzikální, biologický, reverzní osmóza atd.

Barvení je zušlechťování textilních výrobků, které jim má dodat barvu určitých vlastností. Po dlouhá tisíciletí se k barvení používaly výtažky z nerostů ("okr"), rostlin ("indigo") nebo zvířat. Teprve v 19. století byla vyvinuta syntetická barviva, která postupně zcela nahradila přírodní látky a z barvířského řemesla se stalo rozsáhlé průmyslové odvětví.


Životopis.

Studium.

Gianna Nannini se narodila v Toskánském městě Siena roku 1956. Nejprve navštěvovala "Institut hudebních studií Luigiho Boccheriniho" v Lucce. V roce 1975 odešla do Milána, kde studovala na konzervatoři (obory klavír, kytara, kompozice). O rok později jí vyšla první deska a začala se prosazovat na italské scéně. Roku 1994 odpromovala z filosofie na univerzitě v Sieně.

Sólová kariéra.

Prvním jejím vydaným albem byla deska "Gianna Nannini" z roku 1976. O dva roky později vydává album "California" (inspirováno jejími cestami po USA), které je označováno jako rockové. Díky řezavému hlasu je často přirovnávána k Janis Joplin. Z desky "California" pochází její první velký hit – píseň "America", která obsadila první příčky hitparád v Německu a severní Evropě. Album bylo platinové v Itálii a zlaté v Německu, Švýcarsku a Rakousku.  V roce 1981 potkala manažera Petera Zumstega a založila s ním nezávislé vydavatelství "Gianna". Jejich spolupráce trvala celkem 23 let. Ve stejném roce začala skládat soundtrack pro film "Sconcerto Rock" "Luciana Mannuzziho". Giannino páté album "Latin Lover", na kterém spolupracovala například s Annie Lennox nebo Jackie Liebezeit, zaznamenalo opět úspěchy v podobě jedné platinové (Itálie) a třech zlatých desek (Německo, Švýcarsko a Rakousko). Roku 1983 si zahrála roli "Titanie" ve filmovém zpracování Shakespearovy komedie Sen noci svatojánské. V roce 1989 napsala píseň "Un'estate italiana", která se stala oficiální znělkou italského Mistrovství světa ve fotbale v roce 1990. Roku 1995 vyrazila na klubové turné "Extravaganza Club Tour", které bylo zvláštní tím, že všechna použitá elektřina pocházela výhradně ze slunečních elektráren. V dubnu roku 2007 vyšlo její album "Pia Come la Canto Io", což byla kolekce písní, napsaná pro moderní popovou operu. Její nejnovější řadové album "Inno" z roku 2013 bylo nahráno v londýnských studiích Abbey Road.

Duety.

Za svou hudební kariéru natočila Gianna Nannini celou řadu duetů s dalšími zpěváky. V roce 1987 například zpívala se Stingem a Brucem Springsteenem duety v představení "Třígrošová opera" Bertolda Brechta a Kurta Weilla v "Schauspielhaus" v Hamburku. Jiným známým duetem byla již zmiňovaná píseň "Un'estate italiana", což byl duet s italským zpěvákem Edoardem Bennatem. Dále spolupracovala s Andreou Bocellim, italským raperem Fabri Fibrou nebo makedonským zpěvákem Tošem Proeskim.

Aktivismus.

Gianna Nannini od počátků své kariéry aktivně podporuje ekologická, lidskoprávní a jiná aktivistická hnutí a charitativní projekty:

Diskografie.

Informace převzaty z oficiálních stránek zpěvačky.

Gianna Nannini (* 14. června 1956 Siena, Itálie) je italská zpěvačka a skladatelka populární hudby. Jejím nejznámějším hitem je píseň "Bello e Impossibile" z roku 1986.


Historie.

V dobách Pruska se zde nacházel hrad "Tuwangste" (také: Twangste, Twangst, Twongst, Twoyngst). Název se odvozoval od pruského slova „wangus“, což je označení pro sekání dubového dřeva, které bylo symbolem boha Perkuna. Po připadnutí Sambie křižákům v roce 1255 byl hrad nazván Regiomontium (Královská Hora) na počest Přemysla Otakara II., který se účastnil zdejší křižácké výpravy. Prvně vznikla na místě hradu dřěvěná pevnost a následně roku 1257 se začalo se stavbou samotného hradu. Hrad byl výrazně přestavěn ve 14. a 17. století. (mj. Joachimem Ludwigem Schultheissem z Unfriedu). Po začlenění Královských Prus do Polska byl hrad od roku 1457 sídlem velmistra křižáckého řádu. Po sekularizaci Pruska v roce 1525 zde sídlila pruská knížata. V roce 1701 se v zámeckém kostele odehrála korunovace krále Fridricha I., v roce 1861 krále Wilhelma I.  Před druhou světovou válkou bylo v části hradu umístěno muzeum s 240 000 exponáty z pruských sbírek. V době druhé světové války zde byla přechovávána ukradená Jantarová komnata, která byla posléze odvezena neznámo kam. Hrad byl rozsáhle poškozen po britském bombardování Královce v srpnu 1944, zachovaly se jen silné obvodové zdi. Další škody napáchala Rudá armáda, pobývající v místě v květnu roku 1945. Dle závěrů postupimské konference Královec připadl po válce SSSR a v roce 1946 byl přejmenován na Kaliningrad podle komunistického politika Michaila Kalinina. Pozůstatky hradu byly na osobní příkaz L. I. Brežněva coby symbol pruského militarismu, i přes četné protesty studentů a intelektuálů, v roce 1968 vyhozeny do povětří. Na jeho místě byl postaven Dům Sovětů. Rekonstrukce celého hradu by byla příliš nákladná, takže se s ní do budoucna nepočítá. V roce 2001 financoval německý týdeník Der Spiegel vykopávky v bývalých sklepeních hradu s nadějí, že objeví exponáty z bývalého hradního muzea a snad i části Jantarové komnaty. Byly nalezeny tisíce předmětů a v roce 2005 dokonce archeologové odkryli stříbrnou rakev s medailemi a dalšími různými cennostmi. Po dokončení archeologických prací se plánuje z odkrytého sklepení vytvořit muzeum pod širým nebem.

Královský hrad (, ) byl do roku 1945 symbolem Královce a sídelním místem a jednou z nejvýznamnějších památek tendejšího Východního Pruska. Hrad byl vážně poničen při náletu v roce 1944 a ruiny byly odstřeleny v roce 1968. Dnes již v ruském Kaliningradu stojí na místě hradu tzv. Dům Sovětů.


Historie hradu.

Spišský hrad tvoří spolu s městečky Spišské Podhradie a Spišská Kapitula souvislou historickou sídelní jednotku tvořenou třemi různými sídly:  Spišský hrad je situován pod horským průsmykem Branisko, kterým procházela prastará obchodní cesta. Hradní kopec byl osídlen již od mladšího paleolitu. Na přelomu letopočtu vzniklo na hradním návrší rozlehlé laténské hradiště. Slovanské osídlení se však neobjevilo na hradním návrší, nýbrž se koncentrovalo na sousední náhorní plošinu Dreveníka. Opětovné osídlení hradního vrchu nastalo v průběhu 12. století v souvislosti se začleněním severovýchodního Slovenska do rámce Uherského království. V té době vznikl románský hrad s mohutnou obytnou věží kruhového půdorysu na nejvyšším vrcholu hradního skaliska. Tato věž však byla zanedlouho zničena, pravděpodobně v důsledku tektonické poruchy podloží a nahrazena v první třetině 13. století současnou věží postavenou v jejím těsném sousedství. Počátkem 13. století byl postaven rovněž románský poschoďový hradní palác s hradní kaplí, která sloužila nejenom hradnímu pánovi ale i proboštovi kapituly, která se usídlila na úpatí hradu ve věžové stavbě v prostorách dnešního románského předhradí.  Spišský hrad jako jeden z mála hradů odolal tatarskému vpádu v roce 1241, poté bylo však zesíleno jeho opevnění. Na hradních stavbách a později i na stavbách ve Spišské Kapitule a v blízké obci Spišské Vlachy pracovali zedničtí mistři ze severní Itálie. V průběhu 14. století bylo vybudováno nové velké hradní nádvoří a v průběhu 15. století byl vybudován tzv. Dolní hrad – rozlehlé předhradí, které bylo sídlem vojsk Jana Jiskry z Brandýsa. Toto předhradí bylo vymezené hradební zdí, dvěma obytnými věžemi a vstupní věží. V centru se nacházela samostatně opevněná pevnůstka.  Zápolští, noví majitelé hradu v druhé polovině 15. století, se snažili přeměnit horní hrad v reprezentativní šlechtické sídlo a rozšířili hrad o nové budovy včetně hradní kaple postavené na volném prostranství.  V časech renesance patřil Spišský hrad Thurzovcům a Csákyovcům, kteří dále horní hrad přestavovali včetně staveb dalších budov a změn funkčnosti stávajících budov. Byl změněn vstup na hrad a přizpůsoben možnostem dělostřelecké obrany, románský palác byl změněn na zbrojnici, na nádvoří byly vybudovány arkády a pavlače. Hrad přesto přestal vyhovovat nárokům šlechty na pohodlné bydlení, proto byl panstvem počátkem 18. století opuštěn. V roce 1780 vyhořel a změnil se ve zříceninu.  V roce 1970 započala komplexní památková obnova rozsáhlé hradní zříceniny na základě výsledků rozsáhlého archeologického a historicko-architektonického průzkumu. Rozsáhlý hradní objekt je postupně rekonstruován pro potřeby expozice Východoslovenského muzea Košice a zpřístupněn v návštěvních hodinách. Veřejnosti je zpřístupněno více objektů – na dolním nádvoří tzv Naučná trasa, jejíž součástí jsou mimo rekonstruovaných úseků hradební zdi i rekonstruované základy pevnůstky z dob Jana Jiskry a dále barbakan západní brány středního nádvoří ze 14. století, základy pravěké kultovní stavby a základy hospodářských budov ze 17. století.  V roce 1985 byla zpřístupněna renesanční arkádová chodba a západní gotické hradní paláce Horního hradu, ve kterých jsou umístěny expozice dokládající vývoj hradního osídlení od pravěku a na dokumentaci politické a vojenské moci šlechty s důrazem na bojovou techniku v 15. a 16. století.

Spišský hrad ( ) je se svým půdorysem 41 426 m2 nejrozsáhlejší hradní zříceninou ve střední Evropě a jedním z největších hradních komplexů v Evropě. Nachází se na travertinovém kopci nedaleko od městečka Spišské Podhradie na katastru obce Žehra asi 5 km severozápadně od ní.


Dějiny.

Nedělní školy vznikly ve Velké Británii jako reakce na zanedbané vzdělávání prostého lidu. Za nejstarší nedělní školu se pokládá škola v High Wycombe, založená roku 1769 Hannah Ballovou. O rozšíření nedělních škol se zasloužil zejména žurnalista Robert Raikes z Gloucestru a následně společnost "Society for the Support and Encouragement of Sunday Schools throughout the British Dominions". Spolek byl podporován všemi církevními a politickými stranami, což vyplývalo z přesvědčení o nutnosti a účelnosti vzdělání lidu.  Hnutí nedělních škol se brzy rozšířilo z britského impéria do Spojených států amerických a následně do dalších zemí světa.  Roku 1907 byla v Římě založena Světová asociace nedělních škol ("World Sunday School Association"), jejíž sídlo bylo v New Yorku. Světová asociace nedělních škol ukončila svou činnost v roce 1971 a její činnost převzala vzdělávací sekce Světové rady církví.

Nedělní školy v Českých zemích.

V Českých zemích vznikly nedělní školy nejdříve v evangelické reformované církvi. První nedělní škola v Čechách byla založena 7. května roku 1864 v Krabčicích seniorem Václavem Šubertem, který roku 1881 vydal spis "Nedělní škola". K dalším propagátorům nedělních škol patřili v reformované církvi superintendent Čeněk Dušek a konsenior Bohumil Karel Mareš, jenž vydal několik sešitů čtvrtletních výkladů biblických oddílů pro nedělní školu. V luterské evangelické církvi ve Slezsku se činnost nedělních besídek pojí zejména s činností Křesťanského společenství a se jménem Olgy Stonawské (1874–1964). Roku 1921 vznikl Svaz nedělních škol v Československu, jehož tajemníkem byl Adolf Novotný. Svaz byl členem Světové asociace nedělních škol.  V současnosti produkuje vzdělávací materiály pro nedělní školy zejména "Dětská misie" (zal. v ČR r. 1993) a organizace "Samuel - biblická práce pro děti" (zal. r. 1990).

Nedělní školy v Evropě.

V Německu byl průkopníkem nedělních škol Johann Gerhard Oncken, který založil společně s luterským farářem Johannem Wilhelmem Rautenbergem roku 1825 nedělní školu v Hamburku. Německá evangelická státní církev oficiálně uznala práci nedělních škol roku 1869; v této církvi se postupem doby místo pojmu „nedělní škola“ začalo užívat pojmu „dětské bohoslužby“ ("Kindergottesdienst").  V Norsku byl založen roku 1889 Svaz nedělních škol ("Søndagsskoleforbund"). Roku 1936 se v Oslu konala poslední Světová konference nedělních škol ("World’s Sunday School Convention").  Tradice nedělních škol v Rusku sahá do roku 1859; měly zprostředkovávat dělníkům, kteří nemohli chodit do škol během týdne přístup k základnímu vzdělání. Praxi nedělních škol obnovil v poslední čtvrtině 20. století pravoslavný kněz Alexandr Vladimirovič Meň.  Na Slovensku začaly nedělní školy pro děti vznikat po první světové válce. O jejich rozvoj se zasloužila např. Oľga Textorisová (†1938), která založila Organizíciu pre nedeľné školy na Slovensku. Dne 10. listopadu 1996 byla ve Smolenicích založena Evropská asociace luterských nedělních škol ("European Lutheran Sunday-school Association, ELSA"). V současnosti se na Slovensku pro nedělní školy používá spíše označení dětská besídka ("detská besiedka").

Nedělní školy v Asii.

V Japonsku byl průkopníkem nedělních škol Tamura Naomi (1858-1935).

Nedělní škola, nedělní školka či nedělní besídka představuje jednu z forem katecheze; většinou se jedná o katechezi dětí, a to zejména v protestantských církvích.


Poloha.

Ohraničení pohoří na jihu je dáno tokem řeky Inn, na západě tvoří hranici silniční sedlo Fernpass a údolí potoka Loisach, kterým je ohraničeno i ze severu. Na východě dělí od masivu Karwendel potok Drahn Bach.

Členění.

Pohoří se vyjma dvou hlavních celků Wetterstein a Mieminger Kette dělí ještě na několik menších celků – hřebenů, stýkajících se v jednom bodě, vrcholu Zugspitze. Na severu je to malá skupina Riffelwandkamm a nejvyšší patro pohoří, Zugspitze-Platt-Umrahmunggruppe, kde leží nejvyšší vrchol pohoří a zároveň nejvyšší vrchol Německa – Zugspitze (2 962 m). Na tuto vysokou skupinu plynule navazuje hřeben Wetersteinkamm, který končí u města Mittenwald, na hranicích. Hřeben Mieminger Kette se dělí na dva podcelky – západní masiv Grünstein a východní hřeben Hohe Munde. Nejvyšší vrchol masivu je Hochplattig (2 768 m). Poslední skupinou je Arnstock v blízkosti města Scharnitz.

Příroda.

Kombinace horských luk a strmých skal se zdá být jedinečnou jako životní prostor pro mnohé druhy zvířat, jako je např. kamzík, svišť, zmije obecná, orel skalní či kuna lesní, kterých zde žije mnoho druhů.

Turismus.

V pohoří si přijdou na své především milovníci horolezectví a zajištěných cest, ale i sváteční turisté využívající četné lanovky. Také zde najdeme několik jezer (např. Seebeseen). Německá sekce horského spolku Alpenverein spravuje v pohoří Wetterstein celkem 6 chat: Münchner Haus (2 964 m), Meilerhütte (2 366 m), Knorrhütte (2 052 m), Kreuzeckhaus (také známá jako Adolf-Zoeppritz-Haus, 1 652 m), Höllentalangerhütte (1 379 m) a Reintalangerhütte (1 366 m). Mimo tyto se turistům nabízejí také horské chaty patřící turistickým klubům a přátelům přírody ("Naturfreunde"): Schachenhaus (1 866 m) a Wiener Neustädter Hütte (2 209 m). Najdeme zde také několik bivaků: Waxensteinhütte (také Aiplehütte). V dolině Oberreintalkar je Oberreintal hütte, dále Schüsselkarbiwak (2 530 m) a Hoellentalgrat hütte. V pohoří Wetterstein je ještě pár soukromých chat: např. Kreuzjochhaus odkud je jedno z nejhezčích panoramat „Bavorských Alp“ v létě a v zimě se jedná o velmi oblíbené místo lyžařů ležící nad střediskem Garmisch-Partenkirchen.

Horolezectví.

Wetterstein je horolezecky významné pohoří. Z jižní strany je důležitá 400metrová stěna Schüsselkarspitze, ze severní strany je mnoho krásných a významných horolezeckých túr v údolí Oberreintal s horolezeckou chatou Oberreintalhütte.. Pro horolezce hledající pohodové lezení s pohodlným přístupem je pak dobrým cílem severní stěna Alpspitze a Bernadeinwand. Mezi zajímavé cíle, i na zimu, patří Jubiläumsgrat, částečně zajištěný hřeben táhnoucí se přes několik vrcholů mezi Alpspitze a Zugspitze. Túry v severní části pohoří jsou popsány v horolezeckém průvodci Wetterstein Nord.

Zajištěné cesty.

V masivu Wetterstein nalezneme nepřeberné množství zajištěných cest všech obtížností, zde jen výběr těch nejzajímavějších:

Wetterstein je masivní vápencové pohoří nacházející se na hranicích Německa (Bavorsko) a Rakouska (Tyrolsko). Pohoří tvoří dva souběžně ležící hřebeny Wetterstein a Mieminger Kette (někdy bývá řazen jako samostatný masiv), převyšující své okolí o více než 2 000 m. Hřeben Mieminger Kette leží již celým svým územím v Rakousku. Pohoří se svými strmými štíty z kompaktního vápence je oblíbené mezi horolezci a vysokohorskými turisty.


Mistr světa FIDE.

V roce 2002 se zúčastnil v Moskvě vyřazovacího turnaje o mistra světa FIDE, kde dosáhl historického úspěchu. Ve druhém kole vyřadil Sergeje Tivjakova 3-1. Ve třetím kolem zvítězil nad Kirilem Georgievem 2-0. Ve čtvrtém kole porazil Alexandr Morozeviče 2,5-1,5. Ve čtvrtfinále přešel přes Jevgenije Barejeva 3-1. V semifinále porazil Petera Svidlera 2,5-1,5.  Ve finále se utkal s Vasilijem Ivančukem. V tomto zápase zvítězil 4,5-2,5 a stal se tak mistrem světa FIDE jako 19letý, což je dodnes rekord.  Protože se stal mistrem světa v době rozdělení titulu mistra světa mezi FIDE a PCA, plánoval se na základě dohody učiněné v Praze zápas mezí ním a Garri Kasparovem, jehož vítěz by se utkal s vítězem zápasu Vladimír Kramnik-Péter Lékó. K tomu ale nakonec nedošlo.

Další zápasy o Mistra světa.

Vyřazovacího turnaje o mistra světa FIDE 2004 v Tripolisu se rozhodl neúčastnit, titul tak připadl vítězi turnaje, kterým byl Rustam Kasimdžanov  Kvalifikoval se do kandidátských zápasů o mistra světa FIDE 2007, v nich ale podlehl 2,5-3,5 Sergeji Rublevskému.

Superturnaje.

Po zisku titulu mistra světa FIDE se zúčastnil v roce 2002 superturnaje v Linares, kde potvrdil své kvality. Skončil na 2. místě za Garrim Kasparovem  V roce 2003 se mu ale už příliš na superturnajích nedařilo. Ve Wijk aan Zee i v Linares skončil v druhé polovině tabulky.

Styl hry.

Je považován za univerzálního hráče.

Různé.

Ruslan Ponomarjov se naučil hrát šachy v sedmi letech. Bydlí v Kyjevě. Jeho šachovým vzorem je Alexandr Aljechin.

Ruslan Olegovič Ponomarjov (*11. října 1983, Horlivka, Ukrajinská SSR, Sovětský svaz) je ukrajinský šachový velmistr a mistr světa FIDE v letech 2002-2004.


Měření.

Základem určení času (jako okamžiku) bývaly odedávna jevy svázané s rotací Země, nejčastěji pozorování pohybu nebeských objektů po obloze. Určením dvou časových okamžiků pak je možné stanovit čas jako dobu, která uplynula mezi těmito okamžiky, např. lze den definovat jako dobu mezi dvěma po sobě jdoucími přechody daného tělesa přes poledník. V astronomii se k tomuto účelu používají spíše hvězdy než Slunce, neboť se tím dosahuje vyšší přesnosti (poznámka: sluneční a hvězdný čas se liší, kvůli oběhu Země kolem Slunce je hvězdný den o necelé 4 minuty kratší). Dnes se používá metoda nazvaná "Interferometrie s velmi dlouhou základnou" (VLBI – Very Long Baseline Interferometry) pro pozorování vzdálených kvasarů, čímž se dosahuje přesnosti v řádu mikrosekund. Tato měření rotace Země řídí Mezinárodní služba rotace Země (IERS).  Jelikož rotace Země se postupně zpomaluje (kvůli slapovému zpomalování) a rotace Země je i poněkud nepravidelná, je i UT nepravidelné, což znamená nepříliš dokonalý systém určení času. Byl proto nahrazen nejprve efemeridovým časem, který se odvozuje z oběhu Země kolem Slunce, posléze pak atomovým časem (TAI), který s extrémně vysokou přesností zakládá měření času na měření frekvence záření, které odpovídá přechodu mezi dvěma energetickými hladinami základního stavu atomu cesia.  Základní vlastností (a praktickou výhodou) systému UT však je fakt, že je už z definice synchronní se střídáním dne a noci, zatímco jiné, přesnější systémy se tomuto postupně vzdalují. UT je stále používáno jako čas, podle kterého se upravuje atomový čas na koordinovaný světový čas pro použití jako běžný občanský čas.

Varianty.

Systém UT má několik variant:

Světový čas, také "univerzální čas", zkratkou UT (z anglického názvu "Universal Time") je systém určení času založený na rotaci Země. Je moderním nástupcem staršího systému GMT, který za základ bral střední sluneční čas v anglické Greenwichi.


Hudební kariéra.

Hudební kariéra do roku 1990.

Studium hry na klavír zahájil ve věku pěti let, ale později opustil klasický trénink. V mládí vytvořil skupinu nazvanou Mystére IV. Ke konci 60. let začal experimentovat se smyčkami pásek, rádii a dalšími elektronickými zařízeními, až do roku 1968, kdy se stal členem skupiny Groupe de Recherches Musicales na pozvání Pierra Schaeffera, „otce“ konkrétní hudby, kde mu byly představeny syntetizátory.  V roce 1972 vydal svůj první sólový singl "La Cage" a nato první dvě alba; "Deserted Palace" (v produkci společností Sam Fox Productions/Dreyfus, 1973) a soundtrack k filmu "Les Granges Brulees" (Dreyfus, 1973). V roce 1976 podepsal nahrávací smlouvu se společností Polydor se svým prvním významnějším albem "Oxygene. Oxygene" je považován za nejdůležitější a nejvýznamnější album v historii elektronické hudby. Kontrast s jeho současníky - tvrdou a zvukově futuristickou skupinou Kraftwerk nebo s více kosmickým a temným Tangerine Dream, Oxygene měl bohatý, prostorový a silně melodický zvuk připomínající zvuky Waltera Carlose na soundtracku k filmu Stanleye Kubricka "Mechanický pomeranč", vydaný několik let předtím a měl velký celosvětový úspěch. Stopa "Oxygene part IV." byla vydána jako singl a stala se jedním z nejznámějších kusů elektronické hudby vůbec.  V roce 1978 vydal druhé album "Equinoxe". Rozvinul svůj zvuk používající více dynamických a rytmických elementů, zvláště častějšího použití sekvencování na basových linkách. Velká část toho byla dosažena použitím vybavení vyvinutého jeho spolupracovníkem Michelem Geissem. V roce 1979 následovalo vydání koncertu na Place de la Concorde v Paříži. Na koncert přišel jeden milion lidí, kteří se stali jeho prvním zápisem v Guinnessově knize rekordů pro největší návštěvu venkovního koncertu.  V říjnu 1981 se stal prvním západním populárním umělcem, kterému bylo uděleno povolení uspořádat koncerty v Číně. Během tohoto roku bylo pro velký zájem vydáno album "Les Champs Magnétiques" (Magnetic Fields) a následovalo vydání alba "Les Concerts En Chine" (The Concerts in China) v roce 1982, které je označeno jako jeho vůbec první živé album, zahrnující nahrávky z turné po Číně během roku 1981.  V roce 1983 vytvořil album "Musique pour supermarché" / "Music for supermarkets", které se dočkalo jen jedné kopie. Album bylo vytvořeno k tomu, aby vyjádřil svůj odpor a pohrdání k hudebnímu průmyslu. Přestože zničil všechny master záznamy své studiové práce, dovolil rozhlasové stanici Radio Luxembourg album jednou odvysílat a prodal jej na dražbě za 10,000 liber pro francouzské umělce. Lidé nahráli album na pásky z vysílání v rádiu, a tak mohli album poslouchat ve velmi nízké kvalitě (rozhlasová stanice vysílala AM). Písně z tohoto alba byly později zastoupeny v budoucích albech.  V roce 1984 vydal album "Zoolook", které znamenalo jeho první výpad do světa samplování, použitím mnoha různých slov a řeči, různých jazyků, vytvořením různých zvuků a efektů. Album také posunulo Laurie Anderson na dráhu slavné zpěvačky.  V roce 1986 NASA a město Houston jej požádali o uspořádání koncertu k oslavě 25. výročí vzniku NASA a 150. výročí založení města Houston. Během tohoto koncertu měl zahrát astronaut Ronald McNair na saxofon část písně "Rendez Vous VI." přímo na oběžné dráze na palubě raketoplánu Challenger. Měla to být první hudební nahrávka pořízená ve vesmíru, pro album Rendez Vous. Po havárii Challengeru 28. ledna 1986, při které McNair zemřel, byla stopa nahrána jiným saxofonistou, přejmenována na "Ron's piece" a album bylo věnováno sedmi astronautům Challengeru. Koncert v Houstonu vstoupil do Guinessovy knihy rekordů pro účast přes 1.5 milionu diváků. Koncert byl předveden s monstrózními projekcemi fotografických obrazů a laserových vzorů na budovy v centru města Houston, včetně obrovské bílé obrazovky na čelní straně budovy Texaco Heritage Plaza, která tehdy byla ve stadiu výstavby.  Později v roce 1986 uspořádal v rodném městě Lyonu jako součást oslav návštěvy papeže Jana Pavla II. koncert, který papež navštívil a požehnal (později nahrávky z koncertů uveřejnil v albu "Cities In Concert - Houston/Lyon").  V roce 1988 bylo vydáno album "Revolutions". Společně se svými hosty jako byl např. Hank Marvin, legendární kytarista ze skupiny The Shadows, předvedl toto album a vybrané hlavní náměty ze své diskografie v události nazvané Destination Docklands před 200000 lidmi (ne včetně tisíců diváků, kteří přihlíželi události zvenku) ve 2 koncertech 8. a 9. října 1988. Událost využila průmyslový horizont Londýnských královských doků na východním konci.

Hudební kariéra po roce 1990.

14. července 1990 znovu překonal vlastní rekord v Guinessově knize rekordů koncertem v La Defense v Paříži, který navštívilo 2,5 milionu lidí a kterým rozsvítil pařížskou obchodní čtvrť. Album En Attendant Cousteau (Waiting for Cousteau) bylo vydáno tentýž rok a je věnováno francouzskému mořskému průzkumníkovi Jacques-Yves Cousteauovi.  V roce 1993 vydal svou první práci ovlivněnou techno hudební scénou, která se rozvíjela od roku 1989. Nazvané „Chronologie“, album bylo z technického hlediska revizí konceptu užitého v době alb Oxygene a Equinoxe, zatímco monstrózní předehra poskytne emoční pocit a zvukové zabarvení, pro zbytek přívrženců více rytmických kusů. V podnětné generaci elektronických hudebníků s jeho prací ze 70. a 80. let, na jeho změnu navázal žánr trance, který ho následoval v 90. letech.  Nicméně pro fanoušky, vzpomínající na důvtipnou tónovou kvalitu a fázované zvuky Jarreho rané práce, nebyl zklamáním rok 1997 kdy vyšlo album "Oxygene 7-13". Toto album přivedlo zpět mimo jiné i VCS 3synthesizer a mellotron. Někdo může slyšet inspiraci z "Oxygene (část IV)" a "Equinoxe (část II)" ve stopě "Oxygene 7", zatímco v mnoho z dalších techno založených stop na albu připomíná kombinaci jeho inspirací z obou období alb "Oxygene" a "Chronologie".  6. září 1997 hrál v Moskvě na oslavě 850. výročí založení města. Moskevská státní univerzita byla použita jako horizont pro velkolepé projekce a ohňostroje, s 3,5-milionovým publikem, což pro něj znamenalo čtvrtý záznam pro největší koncertní publikum vůbec.  V roce 1999 vytvořil velkolepou hudbu a světelnou show v egyptské poušti blízko Gizy. Přehlídka nazvaná "The 12 Dreams of the Sun" oslavila nové tisíciletí a 5000 let civilizace v Egyptě. To také nabídlo předpremiéru jeho nového alba - "Metamorphoses".  V roce 2000 vydal album "Metamorphoses" jako své první plně hlasové album. Kompozice a jejich aranžmá na tomto techno založeném albu je extrémně nápadité. Začal integrovat zvukové efekty od Apple computers, včetně použití Apple-talk, programu společnosti Macintosh, který Jarremu dovolil mít počítačem vygenerovaný hlas, jenž namluvil cizí texty v písni "Love, Love, Love". Laurie Anderson podruhé účinkovala v jeho diskografii v úvodní skladbě. Posluchač měl tak možnost slyšet hlas Natachi Atlas a housle Sharon Corr z irské populární skupiny The Corrs. Album "Metamorphoses" bylo v USA vydáno až o pár let později.  V roce 2001 uspořádal koncert v spolupráci s Arthurem C. Clarkem a Tecujou Komuroem na pláži Okinawa, k oslavě „skutečného“ začátku nového tisíciletí. Koncert byl nazván "Rendez-vous in Space" a skupina byla pojmenována pojmenovala The ViZitors. Později toho roku hrál Jarre v Akropoli v Řecku.  V roce 2002 Jarre uspořádal koncert AERO na větrné farmě v Grammel Vrū Enge, kousek od Aalborg v Dánsku, dost mokrému publiku v počtu přibližně 50,000 lidí.  V roce 2003 Jarre vydal album Geometry of Love.  10. října 2004 uspořádal dva za sebou jdoucí koncerty, první v Zakázeném městě, ihned následovaný menším koncertem na náměstí Tienanmen v Číně. V malebném umístění v Wumen Gate v Zakázeném městě uvedl koncert s moderními a tradičními čínskými orchestry, sborem, operními zpěváky, a několika hudebních hostů jako například Chen Lin a kytarista Patrick Rondat. Zatímco první část je historického významu (zakázané město navzdory svému jménu uvítalo na 15000 diváků, většinou VIP hostů), druhá polovina měla víc potlačované jevištní uspořádání s návštěvou 9000 čekajících Číňanů. Tento koncert byl vysílán v HDTV s 5.1 zvukem přenášený satelitem. 5.1 zvuk byl také použit na jevišti. DVD/CD z těchto koncertů, v Číně vydal v roce 2005 s THX zvukem a obrazem.  26. srpna 2005, uvedl dlouhý koncert "Space of Freedom" v polském Gdaňsku k oslavě 25. výročí Solidarity. Koncert navštívilo asi 120.000 lidi, Lech Wałęsa vystoupil na jevišti.  2. října 2006 vyšlo symfonické album, titulované "The Symphonic Jean Michel Jarre" s 20 stopami z předchozích alb na 2 CD, vydané společností Tadlow Music. Jarre oficiálně spolupracoval při přípravě projektu a speciálně pro tento projekt dopsal další slova slok tracku Gloria Boy. Také zde poprvé byla uvedena studiová verze skladby "Acropolis".  26. března 2007 vyšlo v Česku album "Téo&Téa" na CD a DVD se zvukem dolby surround 5.1., na novém albu představil písně v rytmu a podobě současné taneční hudby.

Osobní život.

Byl ženatý s britskou herečkou a fotografkou Charlotte Rampling od 7. října 1978 až někdy do roku 1998. V roce 2002 se zamiloval do francouzské herečky Isabelle Adjaniová, ale ta později tento vztah ukončila. Dne 12. května 2005 se oženil s francouzskou herečkou Anne Parillaud.  Má tři děti: Emilie (z prvního manželství s Flore Guillard, se kterou se oženil 20. ledna 1975), Barnaby Southcombe a David (synové z předchozího manželství s Charlotte Rampling).

Ocenění a uznání.

Do roku 2005 Jarre prodal na 72 milionů alb a singlů.  Asteroid 4422 Jarre byl po JMJ pojmenován jako výraz uznání.

Vybraná diskografie.

Pozice v hitparádách.

Pozice v hitparádách převzaty z

Jean-Michel André Jarre (čti: Žán-Mišél Žár, * 24. srpna, 1948 v Lyonu, Francie) je francouzský skladatel elektronické hudby. Je synem Maurice Jarre, skladatele filmové hudby. Jarre je považován za jednoho z průkopníků stylu New Age s důrazem na elektronickou charakteristiku skladeb, kde hrají roli především klávesové nástroje. Specializuje se též na okázalé inscenace velkolepých venkovních koncertů své hudby, plných laserových efektů a ohňostrojů, spojujících hudbu s architektonickým prostředím.