Symptomy.

Symptomy odpovídají symptomům lehčí mánie. Charakteristická je (lehce) povznesenou náladou a zvýšenou energií. Díky povznesené náladě může docházet k většímu nebo také přehnanému sebevědomí, zvýšené ochotě riskovat, k většímu puzení navazovat kontakty a také k překračování nepsaných pravidel v sociální oblasti (trapnostem). Hypomanie se může projevovat také sexistickými poznámkami, sexuálním seznamováním, nevěrou a rychlou zamilovaností.  Během hypomanie je jak objektivně, tak také ve zvýšené míře subjektivně zvýšena schopnost pracovního výkonu, zlepšují se také vnímací schopnosti a schopnost asociace. Stavy vyčerpání, které často na zvýšenou výkonnost navazují mohou ovšem tyto schopnosti drasticky redukovat. Potřeba spánku je většinou značně snížená. Chuť k jídlu může být značně změněná, postižený často jí mnohem více nebo mnohem méně než obvykle, dochází ke značnému přibírání na váze či naopak k úbytku hmotnosti.

Klinický průběh.

Aby bylo možno hypomanii diagnostikovat musí symptomy trvat minimálně 4 dny. Epizody mohou trvat jen několik dní nebo také více měsíců. Jaké symptomy a s jakým stupněm závažnosti se u daného postiženého vyskytnou je u každého nemocného individuální. Individuální může být rovněž průběh jednotlivých epizod u jednoho postiženého.  Může zůstat u jediné hypomanické epizody, často však dochází k opakovaným hypomanickým epizodám. Ve většině případů dochází také k lehčím či těžším depresivním epizodám, což vede k diagnóze cyklothymie příp. bipolární porucha. Často je četnost a délka depresivních epizod větší. Mezi epizodami se mohou vyskytnout delší fáze bez symptomů nebo se střídají hypomanické epizody s depresivními epizodami.  K epizodám může docházet opakovaně a se zhoršeným průběhem, existuje zde nebezpečí přechodu do mánie a nebezpečí chronifikace. Hypomanické symptomy se mohou vyskytovat současně nebo ve velmi krátkém střídání s depresivními symptomy, pak se jedná o smíšenou epizodu. Často dochází k problémům v sociální oblasti a s blízkými lidmi a to kvůli zesílené potřebě mluvit (telefonitis), zvýšenému libidu (sexuální pud), zvýšené družnosti nebo představě postiženého, že jeho blízcí jsou vůči němu agresivní či záměrně porušují pravidla chování či tropí hlouposti atd.  Zpravidla chybí jakýkoliv náhled na nemoc, nebo je tento náhled snížený. Postižení, kteří již prožili více fází mohou být však schopni aktuální hypomanickou fázi rozpoznat a příslušným způsobem jednat. Zde může být nápomocná psychoedukace případně návštěva svépomocné skupiny.

Diagnóza.

V MKN-10 je hypomanie klasifikována jako psychická porucha, která se může vyznačovat "značným omezením pracovní schopnosti případně sociální aktivity". Hlavními symptomy jsou povznesená nálada a zvýšená energie po dobu více dnů.  Podle DSM-IV není hypomanie poruchou, nýbrž stavem nálady, který může být součástí bipolární poruchy nebo cyklotymie. Značná újma kvality života, velké utrpení nebo psychotické symptomy nemohou být podle DSM-IV přítomny.  Často není hypomanie rozpoznaná ani postiženým a ani lékařem, protože se postižení mohou cítit dobře a necítí se nemocní. Pokud se vyskytují také deprese, pak je často chybně stanovována diagnóza jako unipolární deprese. Tak často uběhne i více než deset let než je rozpoznána bipolární porucha. Existují standardní psychologické testy, kterými je možno rozpoznat aktuální hypomanickou epizodu.

Diagnóza/symptomy podle DSM IV.

"Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders" (Diagnostická a statistická příručka psychických poruch, zkráceno jako DSM-IV) popisuje hypomanii následujícím způsobem:  Poznámka: Hypomanické epizody, které jsou jednoznačně způsobeny somatickou antidepresivní léčbou (léky, elektrokonvulzní terapie, fototerapie - léčba světlem) nespadají pod diagnózu bipolární porucha.

Příčiny a spouštěče nemoci.

Během hypomanických epizod byly prokázány změny v biochemii mozku. Množství a účinek jednotlivých neurotransmiterů jako serotoninu a dopaminu v mozku je změněné.  Příčiny hypomanie nejsou jednoznačně vyjasněny. Vědecky nejvíce zastoupenou teorií je teorie působení stresu a následné vulnerability (zranitelnosti). Podle této existuje biologická a/nebo genetická dispozice pro hypomanii. Stres, deprivace příp. zátěžový životní styl a životní situace mohou vést k propuknutí epizody.

Hypomanií je označována slabší forma mánie vyznačující se povznesenou náladou a zvýšenou energií. Může být současně spojena se změnami v myšlení ve smyslu těkavého, asociativního myšlení a také se změnami psychomotoriky, potřeby spánku a chuti k jídlu.


Životopis.

Narodil se v nezámožné šlechtické rodině v obci Burnakovo v jaroslavském obvodu. Roku 1766 ukončil studium na vojenském námořním učilišti v Petrohradě a začal sloužit v Baltské flotě. Roku 1769 byl přidělen k Azovské flotě, kde se účastnil bojů s Turky. Roku 1775 se stal velitelem fregaty a v letech 1780 - 1782 byl kapitánem křižníku "Viktor" a jeho úkolem byla ochrana ruských obchodních lodí ve Středozemním moři. Od roku 1783 sloužil u Černomořské floty, dohlížel na stavbu lodí a podílel se na výstavbě ruské hlavní černomořské námořní základny v Sevastopolu. V letech 1787 - 1792 byl kapitánem křižníku "Sv. Pavel", s nímž se zúčastnil šesté rusko-turecké války. V roce 1788 byl jmenován velitelem 1. eskadry Černomořské floty a v roce 1789 se stal kontradmirálem a velitelem celé Černomořské floty, s níž porazil v několika bitvách turecké loďstvo. Roku 1793 byl povýšen na viceadmirála. V letech 1798 - 1800 velel eskadře černomořského loďstva, vyslaného proti francouzské flotile Napoleona Bonaparta ve Středozemním moři. Zde dosáhl několika vítězství, dobyl pevnost Korfu a podílel se na vzniku řecké Republiky sedmi ostrovů v Jónském moři, účastnil se osvobozování italských měst Ancona, Janov, Neapol a Řím od francouzské nadvlády. Po návratu z úspěšného tažení ho však nečekala sláva, ale kvůli intrikám na carského dvoře ho Alexandr I. odsunul do druhořadé pozice velitele Baltské floty. Roku 1807 rezignoval a odešel do penze. Zemřel 14. října 1817 v obci Alexejevka.  Je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje. Jeho taktika boje zaujala i známého britského admirála Horatio Nelsona. Podle admirála Ušakova bylo pojmenováno několik lodí ruského a sovětského vojenského námořnictva, dále byly na jeho počest pojmenovány ulice či náměstí. Na řeckém ostrově Korfu má admirál Ušakov pomník, je zde po něm pojmenována i ulice. V roce 1944 byl na jeho počest zřízen v Sovětském svazu Řád Ušakova 1. a 2. stupně. V roce 1978 podle něj byla pojmenována planetka 3010 Ushakov. 5. srpna 2001 byl svatořečen ruskou pravoslavnou církví, v roce 2005 jej patriarcha Alexij II. prohlásil za patrona ruských strategických nukleárních bombardérů.

Fjodor Fjodorovič Ušakov ( Burnakovo -, Alexejevka, tambovská gubernie) byl ruský námořní admirál, který je považován za zakladatele ruského vojenského námořního umění a průkopníka útočné taktiky námořního boje.


Legenda.

Podle legendy pocházela z Antiochie Pisidské, asi 150 km na sever od dnešní Antalye (Anatolie) v Turecku, ve starověku významném městě, kde byla židovská a brzy i křesťanská obec (viz Skutky apoštolů 13). Markétin otec byl pohanský kněz, matka jí brzy zemřela. Markéta se stala křesťankou, ale protože byla velmi krásná, vyhlédl si ji místní prefekt Olibrius a když ho odmítla, obvinil ji a nechal mučit jako křesťanku. Ve vězení se jí zjevil satan v podobě draka a pozřel ji, ona však nad ním zvítězila skrze Kříž (zápas světice s drakem zobrazil Raffael Santi). Když odolala ještě dalšímu mučení hřebeny, utopením a ohněm, byla nakonec sťata.

Uctívání.

Úcta krásné mučednice Markéty je na východě doložena od 7. století. Roku 908 byly její ostatky přeneseny do Itálie a na západě se kult rozšířil ve vrcholném středověku. Zobrazuje se nejčastěji s drakem, například na oltářním obraze Mistra Třeboňského. S drakem se zobrazuje také svatá Marta, ta však má navíc kropáč, kterým se odliší. Svatá Markéta mívá často na hlavě korunu, v ruce knihu, palmu, kříž nebo hůl s křížem. V levé ruce někdy drží na řetěze uvázaného draka. U nohou světice bývají zobrazeny mučící nástroje, jimiž pro víru trápena byla, totiž hřeben nebo pochodeň (katané ji drásali železnými hřebeny a pak pálili pochodněmi). Dalším atributem bývají perly (margarites řec. perla).  Markéta se díky šťastnému vyjití z draka uctívala jako patronka těhotných žen a její jméno bylo velmi časté i v panovnických rodinách. Je patronkou sedláků, panen, kojných; pomáhá při těžkém porodu, neplodnosti, nemocech obličeje a při poraněních; je pomocnicí v nouzi. Náleží též do sboru čtrnácti svatých pomocníků a je zařazena mezi tzv. Quattuor Virgines Capitales [čtyři panny hlavní, vynikající], kam kromě ní patří ještě svatá Barbora, svatá Dorota a svatá Kateřina Alexandrijská; bývají často zobrazovány společně. Svatá Jana z Arku se často modlila ke svaté Markétě a ta s ní rozmlouvala.

Úcta v českých zemích.

Svatá Markéta byla uctívána od středověku, král Přemysl Otakar II. dostal na památku svého vítězství nad Uhry v bitvě u Kressenbrunnu v den před svátkem svaté Markéty (12. července 1260) od papeže Alexandra IV. rameno, zub a dvě částky z lebky této svaté mučednice a rozdělil je mezi různé svatyně, do baziliky Svatého Víta na Pražském hradě, do klášterních kostelů ve Zlaté Koruně a v Plasích, a v katedrále sv. Václava v Olomouci.  V roce 1262 bylo v Čechách veliké sucho a odtud hrozil hlad. Pražský biskup Jan III. z Dražic nařídil na vyprošení Boží pomoci kající průvod z Prahy do benediktinského kláštera v Břevnově; v tomto průvodu bylo neseno rameno svaté Markéty. Jakmile přišel prosebný průvod do Břevnova, spustil se kýžený déšť a zavlažil vyprahlou půdu. Na vděčnou památku tohoto dobrodiní bylo ponecháno rameno svaté Markéty klášteru. Břevnovský klášter si na toto rámě roku 1406 dal zhotovit Plenář svaté Markéty a tato světice se stala patronkou zdejšího klášterního kostela. Císař Karel IV. pro ni dal zřídit oltář ve Svatovítské katedrále a zařadil ji mezi své oblíbené svaté panny - je na jedné z relikviářových (ostatkových) desek Mistra Theodorika ve Zlaté kapli Svatého Kříže, dříve zvané „Utrpení Páně a jeho Znamení, jakož i všeho vojska nebeského“ na Karlštejně.  Známým zpodobením svaté Markéty je sousoší na druhém pilíři Karlova mostu, které vytvořil v roce 1707 Jan Brokoff s velkým podílem svého syna Ferdinanda Maxmiliána Brokoffa. Uprostřed sousoší je svatá Barbora, po stranách stojí svatá Markéta a svatá Alžběta. Svatá Markéta má v ruce kříž a u jejích nohou se svíjí drak.  Jednou z nejvýznamnějších památek zasvěcených sv. Markétě Antiochijské je kostel svaté Markéty Antiochijské ve slovenské obci Kopčany na dohled českých hranic, který je považován za nejstarší dochovaný kostel ve střední Evropě se základy sahajícími až do doby Velkomoravské říše.  Český lid má také řadu pořekadel a pranostik se jménem svaté Markéty, např.:

Svatá Markéta Antiochijská (ve východní církvi Marina) byla starokřesťanská mučednice, o níž je jen velmi málo spolehlivých zpráv. Byla popravena v období pronásledování císaře Diokleciána roku 304. Svátek svaté Markéty se slaví ve východní církvi (velkomučednice) 17. července, v západní církvi 20. července. V českých zemích se však odedávna uctívala dne 13. července, a to až do uvedení nového Římského martyrologia (oficiální seznam mučedníkú uznaných římskokatolickou církví) v roce 2001. Ve starokatolickém misálu je památka mučednice Markéty z Antiochie 13. července uvedena stále.


Život.

Mládí a profesionální začátky.

Narodil se ve městě San Miguel de Tucumán na severozápadě Argentiny. Jeho otec Marco Avellaneda byl guvernérem provincie Tucumán, ale dostal se do opozice vůči guvernérovi provincie Buenos Aires Juanovi Manuelovi de Rosas, za což byl v roce 1841 po neúspěšných bojích popraven. S matkou tak následně raději odešla celá zbylá rodina do Bolívie. Po návratu studoval Avellaneda právo na univerzitě ve městě Córdoba, studia však nedokončil. Již v roce 1857 současně začal pracovat jako novinář v deníku "El Comercio Del Plata". Studium práva tak nakonec dokončil v Buenos Aires, kde potkal významného intelektuála Dominga Faustina Sarmiento. I díky jeho působení začal následně Avellaneda pracovat jako profesor ekonomie na Univerzitě Buenos Aires, kde napsal několik odborných publikaci spojujících právo a ekonomii. Již v roce 1859 vstoupil do politiky. Politice se věnoval i jeho bratr Marco Aurelio Avellaneda, který byl několikrát ministrem a senátorem.  Poté, co se prezidentem stal Domingo Faustino Sarmiento, byl Avellaneda v říjnu 1868 jmenován do funkce ministra spravedlnosti a veřejného školství. Jeho působení v této funkci je hodnoceno velmi kladně. Sdílel myšlenky prezidenta Sarmiento ohledně rozvoje školství, které i Avellaneda považoval za nejvýznamnější zdroj budoucí demokratizace a konsolidace Argentiny. Zaměřil se proto na masivní rozvoj školství. Byly zakládány nové školy, vzdělávací ústavy pro budoucí učitele a došlo k vytvoření moderního školského systému. Avellaneda tím realizoval myšlenky prezidenta Sarmiento, který se tak mohl věnovat sociálním problémům země. Během celé délky jeho funkčního období ve funkci ministra došlo k vytvoření 800 nových škol, které tak doplnily 1 000 již existujících, počet studentů se zvýšil z 30 000 až na 100 000. v roce 1873 ho prezident Sarmiento přesvědčil, aby kandidoval v dalších volbách za prezidenta republiky, s čímž Avellaneda souhlasil. Získal také podporu viceprezidenta Adolfa Alsiny a významného generála Julia Argentina Rocy. Aby však mohl vést kampaň, v srpnu 1873 rezignoval, přičemž v dubnu 1874 nakonec prezidentské volby vyhrál, když porazil bývalého prezidenta Bartoloméa Mitre.

Prezident Argentiny.

Avellaneda se ve věku 37 let stal prvním civilním prezidentem Argentiny, nikdy předtím nesloužil v armádě. Proti výsledkům voleb se ale ohradil bývalý prezident Mitre, který je označil za zmanipulované a vytáhl do boje. Byl však poražen generálem Juliem Argentino Rocou. Mitre byl následně souzen, ale po zásahu Avellaneda byl osvobozen v zájmu uklidnění situace v zemi. Aby stabilizaci ještě více podpořil, vybral si do své vlády dva Mitreovy podporovatele. Již na začátku roku 1875 však nová vláda čelila velkým ekonomickým problémům, které vyplývaly z vysokých státních výdajů a vysokých státních dluhů a nutnosti jejich splácení. Ekonomická opatření vlády situaci spíše zhoršila, na světových trzích se snížily ceny surovin, které Argentina vyvážela, což vyvolalo ekonomickou krizi. Avellaneda byl proto přinucen přistoupit k šetření, propustil tisíce státních zaměstnanců a snížil veřejné výdaje. Krizi se podařilo částečně překonat a prezident přistoupil k prosazení tzv. Zákona Avellaneda, který měl podporovat imigraci evropských přistěhovalců do Argentiny. Především mělo dojít k právní úpravě imigrace, aby již nebyla chaotická jako před tím a dostala jasná pravidla. Díky tomu začali do Argentiny přicházet především farmáři, kteří začali osídlovat i řídce obydlené části země. Za vlády prezidenta Avellaneda došlo také k začátku zpracování a vývozu zmrazeného hovězího masa, které se později stalo jedním z hlavních vývozních komodit Argentiny. Současně s rozvojem zemědělství a potravinářství došlo také k rozvoji i jiných částí státu a společnosti. Železniční síť se výrazně rozšiřovala, což podporovalo nejen osidlování, ale i obchod a ekonomiku.  V roce 1877 zemřel bývalý viceprezident Adolfo Alsina, který byl Avellanedovým velkým podporovatelem. Současně s tím skončil politický mír s Mitrem a jeho stoupenci, kteří následně opustili vládu. Prezident tak o podporu požádal bývalého prezidenta Sarmiento, který přijal dvě ministerstva ve vládě. Po politických útocích ze strany Mitrových podporovatelů však zanedlouho raději rezignoval. V tomto období se současně rozjely snahy Argentiny o posunutí svých hranic směrem na jih, přičemž tuto expanzi vedl generál Roca. Tím začala krvavá válka s tamními indiány, které Roca postupně porážel. Díky tomu se území Argentiny rozšiřovalo rychle směrem na jih, čímž se Argentina výrazně zvětšila. Před koncem svého funkčního období se prezident začal snažit prosadit konečné uskutečnění federalizace města Buenos Aires, které by se tak oddělilo od zbytku provincie. S tím však nesouhlasili mnozí obyvatelé hlavního města, kteří se začali ozbrojovat a organizovat do milicí. V té době se uskutečnily prezidentské volby, které jednoznačně vyhrál generál Julio Argentino Roca. To vyvolalo v Buenos Aires nepokoje, kvůli kterým musel prezident dočasně přestěhovat vládu do nedaleké obce Belgrano. V polovině června vypuklo ozbrojené povstání, jenž do hlavního města přišla potlačit federální armáda, která nakonec boje vyhrála. Na straně Buenos Aires byly tisíce mrtvých a vzbouřenci byli přinuceni přijmout podmínky vlády. Výměnou za amnestii vzbouřenci uznali výsledky posledních prezidentských voleb a souhlasili s federalizací Buenos Aires. Dne 12. října 1880 odevzdal prezident Avellaneda funkci svému nástupci generálovi Rocovi.

Poslední období života.

Po odchodu z funkce byl v roce 1881 Avellaneda jmenován rektorem Univerzity v Buenos Aires. O rok později se stal senátorem za svou domovskou provincii Tucumán, přičemž senátorem zůstal až do své smrti. V roce 1885 byl přijat zákon pojmenovaný na jeho počest Avellanedovým jménem, který zaručoval vysokým školám autonomii a svobodu vzdělávání. V tomto roce mu však byla diagnostikována tzv. Brightova choroba, kvůli čemuž se rozhodl Avellaneda odcestovat do Francie, aby se poradil s tamními lékaři. Ti mu však nedokázali pomoci a tak se Avellaneda rozhodl již ve špatném zdravotním stavu vrátit domů zemřít. Své nemoci podlehl ve věku 49 let na moři cestou domů. Pohřben je v Buenos Aires.

Nicolás Remigio Aurelio Avellaneda Silva (3. října 1837 San Miguel de Tucumán – 25. listopadu 1885 mezinárodní vody) byl argentinský politik, právník, novinář a pedagog. V roce 1874 se stal 3. prezidentem Argentinské republiky. Vzhledem k různým státním zřízením Argentiny v minulosti je považován za 8. prezidenta země. Před tím působil jako ministr spravedlnosti a veřejného školství.


Historie.

Evropský sociální fond byl vytvořen v rámci Římské smlouvy v roce 1957; jedná se o nejstarší strukturální fond. I když cílem ESF vždy byla vyšší zaměstnanost, během let fond vždy přizpůsobil své zaměření tak, aby odpovídal nárokům doby. Krátce po válce se soustředil na zvládání migrace pracovníků v rámci Evropy; později se zaměřil na boj proti nezaměstnanosti mezi mladými a málo kvalifikovanými lidmi. V současném období finanční pomoci, tedy v letech 2007 až 2013, jde pomoc z ESF také na podporu těch, kdo obzvlášť obtížně hledají práci, například žen, mladých lidí, starších pracovníků, migrantů a lidí s tělesným postižením. Kromě toho ESF také pomáhá podnikům a pracovníkům přizpůsobit se změnám. Proto podporuje inovaci na pracovišti, celoživotní učení a mobilitu pracovníků.

Úloha ESF v politikách a strategiích EU.

Zastřešující strategií Evropské unie je Lisabonská agenda, jejímž cílem je do roku 2010 vytvořit z Evropy nejdynamičtější a nejkonkurenceschopnější znalostní ekonomiku na světě, která bude schopná zajistit udržitelný hospodářský růst s větším počtem lepších pracovních míst a větší sociální soudržnost a respekt k životnímu prostředí. Cíle Lisabonské agendy utvářejí priority ESF.  Lisabonskou agendu podporuje mnoho finančních a politických nástrojů EU. Mezi nimi je i politika soudržnosti, jejímž cílem je omezovat hospodářské a sociální nerovnosti mezi zeměmi a regiony EU. K tomu používá finanční zdroje (strukturální fondy) z rozpočtu EU – včetně ESF –, pomocí kterých podporuje hospodářský a sociální rozvoj méně rozvinutých regionů.  Vzhledem k tomu, že na pozadí globalizace a stárnoucích populací je zapotřebí zvyšovat konkurenceschopnost a zaměstnanost, poskytuje Evropská strategie zaměstnanosti koordinační rámec, aby se členské státy EU mohly dohodnout na společných prioritách a cílech v oblasti zaměstnanosti. Tyto společné priority se pak zpracují ve Směrnicích pro zaměstnanost a začlení se do národních reformních programů připravovaných jednotlivými členskými státy. Finanční prostředky ESF přidělují členské státy s podporou národních reformních programů a národních strategických referenčních rámců ("NSRR"), které stanovují hlavní priority členského státu pro výdaje ze strukturálních fondů EU, jež obdrží.  Na utváření priorit výdajů ESF má vliv i evropská Sociální agenda. Sociální agenda usiluje o aktualizaci „Evropského sociálního modelu“ na základě modernizace pracovních trhů a systémů sociální ochrany tak, aby pracovníci a podniky měli užitek z příležitostí vzniklých na základě mezinárodní konkurence, technických pokroků a změny populačních vzorů a zároveň byli chráněni ti nejohroženější členové společnosti. Kromě toho k současným iniciativám ESF přispívá koncepce „flexikurity“. Flexikuritu je možné definovat jako politickou strategii, jejímž cílem je zvýšení flexibility pracovních trhů, pracovních organizací a pracovních vztahů na straně jedné, a jistoty zaměstnání a jistoty příjmu na straně druhé. Termín flexikurita zahrnuje nový přístup k zaměstnanosti a pracuje s modelem „práce na celý život“, spíše než se dřívějším modelem „pracovní místo na celý život“. Motivuje pracovníky, aby řídili svůj pracovní život prostřednictvím celoživotního školení, přizpůsobení se změnám a mobility.

ESF: definice strategie.

ESF je řízen na základě sedmiletých programovacích cyklů. Strategie a rozpočet ESF se projednává mezi členskými státy EU, Evropským parlamentem a Komisí EU. Strategie definuje cíle financování ESF, které částečně nebo plně sdílí s dalším strukturálním financováním. Cíle aktuálního finančního cyklu ESF jsou:  Strategie také stanovuje široké „prioritní osy“ – opatření, která jsou nutná pro dosažení cílů a která jsou způsobilá pro financování.

Jak jsou alokovány finanční prostředky ESF.

Úroveň financování ESF se v různých regionech liší v závislosti na jejich relativním bohatství. Regiony EU jsou rozděleny do čtyř kategorií způsobilých regionů, a to na základě jejich regionálního HDP na osobu ve srovnání s průměrem EU (EU o 25 nebo 15 členských státech), a dělí se do dvou zmíněných cílů.  Cíl Konvergence zahrnuje:  Cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost zahrnuje:  V konvergenčních regionech může spolufinancování projektů ze strany ESF dosáhnout až 85 % celkových nákladů. V regionech regionální konkurenceschopnosti a zaměstnanosti je běžnější 50 % spolufinancování. V případě bohatších členských států a regionů finanční prostředky z ESF doplňují existující národní iniciativy na podporu zaměstnanosti; u méně bohatých členských států financování ESF může být hlavním zdrojem financí pro iniciativy související se zaměstnaností.

Jak je ESF prováděn.

Definice strategie se sice provádí na úrovni EU, ale realizace financování ESF je odpovědností členských států a regionů EU. Jakmile je odsouhlasena strategie a alokování rozpočtu, zaujme se k programování společný přístup. Členské státy a jejich regiony společně s Evropskou komisí naplánují sedmileté operační programy. Tyto operační programy popisují oblasti činnosti, které budou financovány, a mohou být geografické nebo tematické.  Členské státy určí vnitrostátní řídicí úřady ESF, které jsou zodpovědné za výběr projektů, výplatu fondů a vyhodnocování postupu a výsledku projektů. Jmenují se také certifikační a auditorské subjekty, které sledují a zajišťují dodržování výdajů podle předpisů ESF.

Projekty ESF.

V praxi je ESF realizován prostřednictvím projektů, které předkládá a realizuje celá řada organizací, a to jak ve veřejném, tak v soukromém sektoru. Patří k nim národní, regionální a místní úřady, vzdělávací a školicí instituce, nevládní organizace (NGO) a dobrovolnický sektor a také sociální partneři, například odbory a pracovní rady, průmyslová a profesní sdružení a jednotlivé firmy.  Projekty ESF jsou určeny pro různé cílové skupiny. Jedná se například o jednotlivé pracovníky, skupiny lidí, průmyslová odvětví, odbory, veřejné správy nebo jednotlivé firmy. Konkrétní cílovou skupinou jsou zranitelné skupiny lidí, pro které je mimořádně náročné najít práci nebo postoupit v rámci pracovního místa, jako jsou například dlouhodobě nezaměstnaní a ženy. Jen pro ilustraci – odhaduje se, že každý rok je prostřednictvím účasti v projektech ESF poskytnuta pomoc více než 9 milionům osob patřícím k těmto zranitelným skupinám.

Evropský sociální fond 2007-2013.

Současný programovací cyklus ESF běží od roku 2007 do roku 2013 pod heslem „Investice do lidí“. Během tohoto období ESF vynaloží investice ve výši kolem 75 miliard eur – téměř 10 % rozpočtu EU – na projekty zvyšující zaměstnanost. Finanční prostředky se vynakládají v šesti specifických prioritních oblastech:  V každém regionu bude skutečná distribuce finančních prostředků záviset na místních a regionálních prioritách. Všech šest priorit platí na cíl Konvergence i na cíl Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost; konvergenční regiony budou však obvykle klást důraz na „posílení lidského kapitálu“.

Evropský sociální fond ("ESF") je hlavním finančním nástrojem Evropské unie pro podporu zaměstnanosti v členských státech a také pro prosazování hospodářské a sociální soudržnosti. Výdaje ESF dosahují přibližně 10 % celkového rozpočtu EU.


Proces.

Split jazyka lze provést více způsoby, které se od sebe navzájem liší nejen svým provedením, ale i následnou péčí. Jedním ze způsobů je rozštěpení laserem. To se může provést na ústní chirurgii, pokud tomu doktor vyhoví. Samotný proces zabere asi jen 15 minut, pouhý měsíc pak trvá kompletní zahojení. Jedná se o metodu, při níž je krvácení maximálně omezeno a dojde k němu jen při zašívání ran. Mimo laseru lze jazyk rozdělit i skalpelem. Jedná se o poměrně krvavou metodu a tak je často doprovázena poleptáním nebo pálením rány, čímž se krvácení redukuje. Hojení je opět velmi rychlé, a tak zhruba po dvou týdnech je už možné jíst normální stravu.  Zajímavá je jedna z prvních používaných neprofesionálních metod, kterou si zájemci nahrazovali zákrok odborníka. Nejdříve se píchl klasický piercing jazyka, poté, když byl jazyk zahojen, jím byla provléknuta nit, která tvořila smyčku v místech, kde měl být jazyk rozříznut. Smyčka se utahovala, co nejpevněji to jen šlo, čímž se jazyk trhal od dírky pro piercing ke špičce. Když už zbýval jen poslední kousek, často byl rozstřižen nebo rozříznut. Tato metoda s sebou nesla samozřejmě mnohdy zdravotní problémy, nehledě na týdny silné bolesti a neschopnosti jíst a artikulovat.

Rizika.

Za předpokladu, že zákrok provádí kvalifikovaný odborník, jsou rizika zanedbatelná a komplikace, které se objeví během hojení pod dohledem a péčí profesionála, jsou většinou jednoduše řešitelné. Riziko může tvořit nadměrná ztráta krve v případě, že se v jazyce nařízne větší céva, ale to se stává převážně, když je řez veden příliš daleko od špičky jazyka. Infekce a jizvení jsou v případě splitu velmi výjimečné.

Split jazyka neboli hadí jazyk se provádí proříznutím jazyka od špičky směrem dozadu a následnou úpravou rány tak, aby již nekrvácela a opět nesrostla. Tím jazyk získá rozeklaný tvar a obě poloviny je možné kontrolovat nezávisle na sobě.


Vláda.

Za jeho vlády panoval v Egyptě klid a mír, dokončil správní reformu, zděděnou strukturu správních oblastí nomů změnil, zemi rozdělil na tři oblasti Dolní Egypt, Horní Egypt a jižní část ležící za Elefantinou (dnešní Asuán) až po severní Nubii. Vládu nad těmito oblastní měl koncil jmenovaný faraónem, převážně sestávající z vezírů, odpovědných za jednotlivé správní úřady. Tím se mu podařilo potlačit neustále vzrůstající vliv nomarchů a bohatnoucí vrstvy úředníků, kteří projevovali neustálou snahu oslabit centrální vládu, přivlastnit si větší podíl na moci a bohatství země. V šestém roce vlády zahájil úpravu prvního kataraktu na Nilu (asi 3 km jižně od Asuánu), aby uvolni cestu kanálem na Nilu do Nubie. V osmém roce vlády ovládl Nubii s požitím hrubé vojenské síly a získal dobytím rozsáhlých území a obrovskou kořistí ve zlatě a otrocích. Vytyčil nové hranice říše asi 32 km jižně od prvního kataraktu nechal na výšinách u Nilu postavit pevnost Semna a další jižněji u Kummah  Senusret dokončoval projekt zúrodnění oblasti kolem Fajúmské oázy, stavbu zavlažovacích kanálů, které pak byly správci krajů udržovány. Faraon také zavedl regulaci pěstování zemědělských plodin a informace byly předávány vezírovi, správci centrálních zásob a přerozdělování chrámům a paláci faraona.

Pyramida a chrámy.

Se slávou Senusreta III. ostře kontrastují nepatrné zbytky jeho pyramidy původně vysoké asi 60 m. Prvotně byla prozkoumána Morganem v roce 1894. Dal si ji postavit na starém pohřebišti u Dahšúru, poměrně daleko od sídelního města a zvolil její rozměry, které byly obvyklé u pyramid králů Střední říše. Podle nejnovějších archeologických zkoumání si nechal Senusret III. postavit zádušní chrám v Abydosu. Chrám sestával z podzemní hrobky a zádušního komplexu, kde se jeho kult, zároveň se zvětšujícím se významem uctívání boha Osirise, se po jeho smrti, udržoval po další dvě století. Nicméně existují pochybnosti, zda zde byl skutečně pohřben. Nicméně hrobka sloužila k pohřbívání členů jeho rodiny. Další stavby připisované Senvusretovi jsou, chrám zasvěcený bohu Amonovi v Karnaku a v Thebách chrám věnovaný sokolímu bohu Montu, který renovoval a podstatně rozšířil. Zvětšil počet pevností v Nubii kolem jižní hranice říše, aby reguloval imigraci, chránil obchodní cesty po Nilu a dovoz surovin z místních zdrojů. V Bubastis obnovil tamní chrám kočičí bohyně Bastet

Artefakty.

Již při výzkumu paramidy Sensusreta II. byl náhodně objeven poklad šperků a osobních potřeb princezny Sithathoryunet sestry Senvusreta III. zejména obdivuhodné šperky. Mezi nálezy byly i šperky se jménem Senusreta III., patrně dar od bratra.<br> Pozdější výzkumy hrobky Senusreta III. v Abydosu odhalili další šachtový hrob připisovaný princezně Mereret, kde se rovněž nacházely šperky se jménem Senusreta III. a Amenmheta III.. Šperky vkládané polodrahokamy, zlaté ornamentální plakety, dřevěné skříňky s uměleckými intarziemi dokládají vysokou úroveň řemeslné práce. Do značné míry s tím korespondují nástěnné reliéfy v hrobkách vysokých úředníků již v předchozích dynastiích, například vezíra Mereruka ze 6. dynastiez 6. dynastie, tedy téměř před půl tisíciletím. Kultura starověkého Egypta si tedy právem zaslouží obdiv následníků.

Artefakty.

Válečné úspěchy, skutečné i domnělé, odnesl čas; zachovaly se však umělecké výtvory z jeho doby. Šperky jeho dcer jsou pouze jedním z dokladů mistrovství tehdejších umělců.

Senusret III. (též Senvosret III.), byl pátým významným panovníkem 12. dynastie ve střední říši. Vládl v letech ~1872 - 1839 př. n. l.)


Život.

Mládí.

Gustaf Horn se narodil ve Švédsku v Örbyhusu poblíž Uppsaly. Jeho otec byl totiž právě v té době vězněn na zdejším hradě. Byl nejmladším synem polního maršála Carla Horna a Agnety von Dellwig. Pocházel ze švédského (geograficky a etnicky finského) šlechtického rodu Hornů z Kankasu a v mládí studoval na hned několika evropských univerzitách. Především však vystudoval vojenství u prince Mořice Oranžského v Nizozemsku. Už jako plukovník se Gustav Horn v roce 1621 zúčastnil obléhání Rigy a byl zde vážně zraněn. Vedl také jednotky, které dobyly Tartu v livonském Estonsku. Ke konci 20. let 17. století vedl spolu s hrabětem Jakobem De la Gardiem obranu Livonska proti Polsko-litevské unii. Ve věku 35 let byl králem Gustavem II. Adolfem povýšen do hodnosti polního maršála.

Velitelem švédské armády.

Když se král Gustav II. Adolf rozhodl v roce 1630 vstoupit do třicetileté války, jmenoval Gustava Horna svým zástupcem. V bitvě u Breitenfeldu v roce 1631 Horn zabránil císařským silám pod velením Tillyho obklíčit švédskou armádu poté, co saští spojenci uprchli z pole. Poté Horn táhl se svými vojáky do Horních (jižních) Frank a dobyl zde řadu měst, mimo jiné třeba Mergentheim, sídlo Řádu německých rytířů a biskupství v Bamberku). Potom se vrátil k hlavní královské armádě, táhnoucí v té době Bavorskem. Odtud byl Horn poslán velet vojsku v Porýní, kde dobyl Koblenz a Trevír a pokračoval do Švábska.  Po smrti krále Gustava II. Adolfa v bitvě u Lützenu v listopadu 1632 byli polní maršál Horn a generál Johan Banér jmenováni hlavními veliteli švédské armády v Německu. Tchán Gustava Horna, kancléř Oxenstierna, převzal dočasně vládu, protože královně Kristýně I. bylo v té době teprve šest let. Horn dostal rozkaz spojit své jednotky s vojskem Bernharda z Výmaru. Dohromady však nedokázali spolupracovat a tak dostávali každý rozkazy zvlášť.  Po vraždě Valdštejna v roce 1634 v Chebu Horn zabral část Švábska. V průběhu jara roku 1634 jeho vojska neúspěšně obléhala bohaté císařské město Überlingen. Začátkem září 1634 byly spojené armády Gustava Horna a Bernharda Výmarského rozdrceny v bitvě u Nördlingenu armádou Habsbursko-španělskou. Horn byl zajat a držen katolíky na hradě Burghausen až do roku 1642. Poté byl vyměněn za tři císařské generály.

Pozdější kariéra.

Po svém návratu byl Horn jmenován viceprezidentem válečné rady. Během války proti Dánsku v roce 1644 vedl Horn útok na Skåne a dobyl celou provincii kromě měst Malmö a Kristianstad. Obléhání Malmö trvalo až do podpisu mírové smlouvy v Brömsebro. V roce 1651 obdržel Horn Pori ("Björneborg") na západním pobřeží Finska. Jeho statek v Alūksne ("Marienborg") v Livonsku byl povýšen na baronii. Horn pak zastával úřady generálního guvernéra v Livonsku, Nejvyššího policejního prezidenta a Prezidenta válečné rady. Když v roce 1655 vypukla válka s Polskem, Gustav Horn řídil obranu Švédska proti možné invazi. Gustav Horn byl jedním z nejschopnějších velitelů Gustava II. Adolfa a také velmi schopným správcem. Jeho specialitou bylo zajišťování obrany v různých komplikovaných situacích. Byl znám důrazem na přísnou disciplínu, takže jeho vojska nedrancovala tolik jako ostatní.

Usedlost Häringe.

Gustav Horn získal v roce 1625 panství Häringe ("Häringe slott") v Södermanlandu. Panství dostal darem od krále Gustava II. Adolfa. Hlavní budovu zámku nechal vystavět Gustav Horn a byla dokončena v roce 1657. Po jeho smrti v roce 1657 zdědila panství jeho dcera Agneta Horn (1629–1672), poté její dcera Hedvig Catharina Lillie (1695–1745) v roce 1730 a nakonec Carl Julius De la Gardie (1729–1786) v roce 1745.

Rodina.

V roce 1628 se Horn oženil poprvé s Kristinou Oxenstiernovou (1609–1631), dcerou kancléře hraběte Axela Oxenstierny. Měli spolu dvě děti:  V roce 1643 se Horn oženil podruhé s Sigridou Bielke (1620–1679). Měli spolu devět dětí:

Hrabě Gustav Horn af Björneborg (22. října 1592 – 10. května 1657) byl švédský šlechtic, vojenský velitel a generální guvernér Livonska. V roce 1625 byl jmenován členem královské rady, v roce 1628 polním maršálem, v roce 1652 generálním guvernérem Livonska a roku 1653 policejním prezidentem a prezidentem válečné rady. Ve třicetileté válce (1618–1648) velel švédským vojskům a vybojoval vítězství v bitvě u Breitenfeldu v roce 1631. V roce 1651 mu královna Kristýna I. udělila titul hraběte z Björneborgu ("Horn af Björneborg").


Vzestup k moci.

Během protivládních protestů v roce 1992 byl tehdejší prezident Rahmón Nabíjev nucen v obavě o svůj život odstoupit. Úřadu se v srpnu téhož roku následně ujal Akbaršó Iskandarov, který působil ve funkci úřadujícího prezidenta až do listopadu, kdy byl nucen rezignovat v důsledku občanských nepokojů. Po následném zasedání nejvyššího sovětu byla funkce prezidenta zrušena a moc přešla na tehdejšího předsedu vlády, Emómalího Rahmónova.  Během občanské války v letech 1992–1997 se proti Rahmónově vládě postavila "Sjednocená tádžická opozice", což mělo za následek cca 100 000 mrtvých. Rahmón přežil také pokus o atentát v dubnu 1997 v Chudžandu a odolal dvěma pučům v srpnu 1997 a listopadu 1998.  6. listopadu 1994 byl zvolen do nově vytvořené funkce prezidenta Tádžikistánu. V listopadu 1999 byl s 97 % procenty hlasů znovuzvolen na sedmileté volební období. 22. června 2003 vyhrál referendum, které mu povoluje se ještě dvakrát ucházet o funkci prezidenta, jelikož by to dle tehdejších zákonů ve volbách v roce 2006 již nebylo možné. Opozice nicméně považuje toto referendum za zfalšované. Rahmón byl znovuzvolen v poněkud kontroverzních volbách 6. listopadu 2006, kdy podle oficiálních výsledků získal 79 % hlasů. Ve funkci byl potvrzen i v posledních volbách, konaných 6. listopadu 2013.

Změna jména.

V březnu 2007 Rahmón prohlásil, že si nechá změnit své jméno na "Rahmón", vypuštěním ruské koncovky „-ov“ (tj. původní rusko-tádžická varianta jména zněla Rahmónov), což také následně požadoval i po ostatních Tádžicích jako výraz návratu k původním kulturním kořenům. Rahmón si také v souladu se spojováním křestních jmen s příjmením v (klasické) perštině přidal na konec svého křestního jména Emómalí tzv. ezáfetovou konstrukci, tedy „spojovník“ "-ji", což odkazuje na perské „Emómalí z (rodiny) Rahmónů“. V českém přepisu jména je možné ezáfetovou konstrukci vypouštět, "ezáfet" se však neužívá při skloňování tohoto jména v češtině: "Emómalí(-ji) Rahmón", gen. "Emómalího Rahmóna" apod.

Emómalí-ji Rahmón (tádžicky "Эмомалии Раҳмон", "Emomalii Rahmon" v persko-arabské grafice امام علی رحمان; rusky "Эмомали Рахмон", "Emomali Rachmon"; * 5. října 1952 v Kůlóbu, "rus. Kuljab"), dříve Emómalí Šarifovič Rahmónov ("Эмомалӣ Шарифович Раҳмонов"; "Эмомали Шарифович Рахмонов") je současný prezident Republiky Tádžikistán. Ve své funkci působí od 6. listopadu 1994, v čele země je však již od 20. listopadu 1992. Je předsedou "Lidově demokratické strany Tádžikistánu", která má největší procento křesel v tamním parlamentu.


Biografie.

Původ, mládí.

Pozdější velkovévoda se narodil jako druhý syn/šesté dítě ze sedmi potomků prince Karla Ludvíka Bádenského a jeho manželky Amálie Hesensko-Darmstadtské; jako takový byl vnukem Karla Fridricha Bádenského. Jeho starší bratr zemřel jako půlroční kojenec; mezi jeho staršími sestrami byly ruská carevna Jelizaveta Alexejevna, švédská královna Frederika Dorotea Bádenská a bavorská královna Karolína Frederika Vilemína Bádenská, mladší sestrou pak hesenská velkovévodkyně Vilemína Luisa Bádenská.

Manželství, potomci.

Karel Ludvík se měl oženit s bavorskou princeznou Augustou Amálií (dcerou bavorského krále Maxmiliána I., avšak plány francouzského císaře Napoleona tomuto sňatku zabránily. Napoleon chtěl vidět Augustu Amálii jako manželku svého pastorka Evžena de Beauharnais a jako kompenzaci nabídl Karlovi Ludvíkovi ruku Evženovy sestřenice Stéphanie de Beauharnais (1789–1860), kterou Napoleon oficiálně adoptoval a udělil jí titul "princezna Francie". 8. dubna roku 1806 se s ní Karel Ludvík Fridrich oženil. Svatba a následné svatební oslavy se uskutečnily v pařížských Tuileriích.  Manželství, které vzniklo jako politicky motivované spojení, nelze označit za šťastné. Zatímco Stefanie dlela v Mannheimu, trávil její manžel se svým strýcem Ludvíkem I. Bádenským čas orgiemi v Karlsruhe. Stefaniin adoptivní otec, mocný Napoleon Bonaparte, byl velmi rozezlen poměry na bádenském dvoře, přesto však vytvořil nové velké Bádensko. Karel Fridrich Bádenský, vládnoucí bádenský velkovévoda, byl nicméně vyzván k tomu, aby Ludvíka, svého nejmladšího syna z prvního manželství, vykázal ze sídelního města. Manželé se sblížili teprve po letním pobytu v Baden-Badenu v roce 1810; v červnu roku 1811 pak se narodilo první dítě, dcera. Druhé dítě – syn, narozený v září 1812 – zemřelo měsíc po narození; později se vyskytly klepy, že dítě bylo vyměněno za nemocného kojence, přežilo a roku 1828 se stalo známým pod jménem Kašpar Hauser. Další syn se narodil 1816, ale ve věku jednoho roku zemřel. Z manželství vzešlo celkem pět potomků, dva synové a tři dcery, oba chlapci však v útlém věku zemřeli:  Mezi jejich potomky náleží rumunští a belgičtí králové, lucemburští velkovévodové a monacká knížata.

Bádenský velkovévoda.

Karel Ludvík se stal v roce 1801 po smrti svého otce bádenského trůnu následníkem bádenského trůnu a deset let poté, po smrti svého děda Karla Fridricha Bádenského, se ve svých 25 letech stal bádenským velkovévodou. Roku 1806 povýšil Napoleon bádenské markrabství na velkovévodství. V letech 1814 – 1815 se Karel Ludvík Fridrich účastnil Vídeňského kongresu, na němž byly Bádensku potvrzena jeho teritoria, jež získalo za napoleonských válek. V roce 1818 vydal novou ústavu.  Karel Ludvík Fridrich Bádenský zemřel 8. prosince roku 1818, aniž by zanechal mužských potomků. Na bádenský trůn tak usedl jeho strýc Ludvík I. Bádenský.

Karel Ludvík Fridrich, německy "Karl Ludwig Friedrich von Baden" (8. června 1786, Karlsruhe – 8. prosince 1818, Rastatt) byl od 10. června roku 1811 bádenský velkovévoda. Byl posledním představitelem starší větve rodu Zähringenů.


Tvorba medovice.

Stejnokřídlý hmyz se živí šťávou z rostlinných pletiv. Bodavě sacím ústním ústrojím napichuje vodivá pletiva rostlin, sítkovice, a aktivně sají šťávu pohyby blanitého hltanu. Jícnem šťáva prochází do filtrační komory hmyzu. Šťáva rostlin obsahuje značné množství sacharidů, ale poměrně málo bílkovin. Přes stěnu filtrační komory, která má tenké blanité stěny, mohou jednoduché cukry v roztoku procházet do těla hmyzu a jejich přebytek je vylučován do zadní části střeva. Naproti tomu bílkovinná část rostlinné šťávy přechází do žaludku a střeva hmyzu, kde jsou vstřebány.  Přebytek cukrů z rostlinné šťávy je pak vylučován jako medovice.

Složení medovice.

Medovice je tvořena převážně roztokem jednoduchých sacharidů: sacharózou, fruktózou a glukózou. Kromě toho obsahuje také menší množství složitějších cukrů, jako je melecitóza, stopy bílkovin a aminokyselin, minerální látky a rostlinná barviva. Čerstvě vyloučená medovice obsahuje asi 80 % vody.

Producenti medovice.

Medovici tvoří většina stejnokřídlého hmyzu, ale jen některé druhy tvoří tolik medovice, že jsou včelařsky významné a jejich medovice může tvořit hlavní snůšku včel. Nejvíce medovice produkují mšice a červci. Nejdůležitějšími producenty medovice je puklice smrková, korovnice smrková a korovnice jedlová.  Medovice není jen významným zdrojem snůšky, její velká výhoda spočívá v tom, že je k dispozici v době, kdy je v přírodě jen málo nektarodárných rostlin. V lesních oblastech Česka je jediným hlavním zdrojem snůšky pro včelstva a na medné snůšce se podílí z 50-80 %.

Prvořadí producenti medovice.

Výskyt medovice není pravidelný, její množství záleží na přemnožení hmyzu, který produkuje medovici. Prvořadí producenti v příznivých letech vyprodukují tolik medovice, že tato tvoří hlavní snůšku včel. Druhořadí producenti jsou využíváni jen jako podněcovací snůška a na medné produkci se nepodílejí.

Prvořadí producenti medovice na smrku.

Na neprosvětlených, mladších porostech smrku ztepilého saje puklice poloskrytá. Medovici tvoří od 10. června do začátku července. V Česku je puklice poloskrytá nejvýznamnějším producentem medovice. Naproti tomu na starších stromech a sušších a teplých stanovištích žije puklice smrková, která produkuje medovici od 20. května do 15. června.  Medovnice smrková tvoří velké kolonie na letorostech smrku všech věkových tříd. Medovici dává v červnu a v červenci. Medovnice zelenavá napadá dvou až čtyřleté větve, medovici poskytuje od června do srpna, ve stejném období tvoří medovici i medovnice nahá, která žije na starších větvích či kmeni. V červnu a v červenci je zdrojem medovice i medovnice velká, která žije ve velkých koloniích na kmenech stromů.  Medovnice ojíněná, žijící na starších větvích, produkuje medovici obsahující velké množství melecitózy. Med vytvořený z této medovice krystalizuje ještě ve včelích plástech. Včely jí sbírají v červnu a v červenci.

Prvořadí producenti medovice na jedli.

Medovnice jedlová je jedním z nejvýznamnějších producentů medovice v Česku. Parazituje na kůře větví jedle bělokoré a v červenci a v srpnu tvoří značné množství medovice. Medovnice dvoupásá poskytuje včelám medovici v podletí.

Prvořadí producenti medovice na borovici.

V porostech borovice je velmi hojná medovnice borová, která tvoří velké množství medovice. O něco vzácnější je medovice krátkobrvá, která dává medovici v červnu a v červenci. Medovnice lesklá poskytuje medovici od května do července.

Prvořadí producenti medovice na modřínu.

Starší modříny opadavé hostí na větvích kolonie medovnice černoskvrnné, která patří v Česku mezi nejvýznamnější producenty medovice. Včely jí sbírají od června do srpna.  Medovnice modřínová je hojným druhem žijící na mladých větvích. Medovici poskytuje od června do srpna. V červnu a v červenci tvoří medovici medovnice ptýtová.

Prvořadí producenti medovice na dubu.

Zdobnatka dubová je mšice žijící na spodní straně listů dubů. Patří mezi nejvýznamnější producenty medovice na dubech, poskytuje jí v červnu a v červenci.  Hojným druhem je medovnice dubová, která dává medovici od druhé poloviny května až do července. Žije na kůře jednoletých a dvouletých větví dubu. Taktéž hojná puklice dubová tvoří medovici v červnu. Mšička dubová žije na spodní straně listů a medovici produkuje v červnu a v srpnu.  Vzácným producentem je klenutec dubový, který poskytuje medovici v květnu a červnu.

Prvořadí producenti medovice na ostatních stromech.

Javory hostí vynikající producenty medovice: brvnatka dvojtvará poskytuje medovici v květnu a červnu, brvnatka javorová dává medovici od jara až do pozdního podzimu.  Zdobnatka lipová tvoří značné množství medovice v době květu lípy a dlouho po jejím odkvětu.  Stromovnice buková žije na výhonech a spodní straně listů buku lesního. Poskytuje dobrou květnovou snůšku medovice. Medovnice buková je poměrně vzácná velká mšice, která dává medovici na konci jara a začátku léta.  V červnu tvoří mnoho medovice stromovnice červenohnědá, která parazituje na větvích břízy bradavičnaté.  Od června do září poskytuje medovici zdobnatka jilmová, která žije v koloniích na listech jilmů. Na jilmech se živí také mera jilmová. Je to jediná mera, která při svém přemnožení má hospodářský význam jako producent medovice. Na kůře vrb žije medovnice vrbová.

Medovicová snůška.

Včely medovici sbírají buď přímo od zadečku jejích producentů, nebo v ranních hodinách, kdy ještě není zaschlý, sbírají povlak medovice z listů či jehličí. Dobrá medovicová snůška je však závislá na značném rozmnožení jejích producentů.  Množení producentů podporuje teplota v rozmezí 18–30 °C, přiměřená vlhkost i mírné srážky, které podporují růst hostitelských rostlin.  Naopak nepřáteli mšic a červců jsou slunéčka a jiní draví brouci, larvy pestřenek, zlatooček, denivek a dlouhošíjek. Protože množení nepřátel má určité zpoždění, málokdy se projeví okamžitě. Kvůli rozmnožení predátorů a parazitů se však nikdy neopakují dva dobré medovicové roky za sebou.

Medovicový a lesní med.

Lesní med může být medem smíšeným, z květové i medovicové snůšky. Jedná se například o med z medovice ze smrků smíchaný s nektarem z kvetoucích malin. Medovicový med je jednodruhový, z jednoho určitého druhu snůšky.  Medovicové medy mají kořenitou vůni a harmonickou chuť. Obsahují větší množství minerálů a rostlinná barviva jim dodávají tmavou barvu. Smrkový med je světle až tmavohnědý, jedlový je tmavě zelený až černý. Jedlové medy neobsahují téměř žádný pyl.  Obvykle krystalizují pomalu a vytvářejí hrubé krystaly, které se usazují na dně nádoby. Tuhnou několik týdnů nebo měsíců. Výjimkou jsou medy obsahující množství melecitózy. V modřínovém medu může být melecitózy až 38 %, v menším množství je zastoupena i v medu smrkovém. Takový med často krystalizuje už v plástech.

Medovice je hustá lepkavá substance bohatá na cukry vylučovaná stejnokřídlým hmyzem na povrch listů a jehličí, kde se usazuje v podobě povlaku. Hmyz vytváří medovici ze sladkých šťáv proudících v rostlinách a vylučuje jí řitním otvorem v podobě kapek, či jí v pravidelných intervalech vystřikuje.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Itálie – Rusko 2:2 (0:0, 1:0, 1:2)  18. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 26:22 Lucio Topatigh, 50:11 Mario Brian Chitarroni Branky Ruska: 54:01 Jan Kaminskij, 58:19 Andrej Chomutov. Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 4:2 Diváků: 3 500  18. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 15:45 Jonas Bergkvist Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Maletroit (FRA) – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 2:3 Diváků: 3 000  19. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 1:20 Eric Lindros, 29:02 Mike Gartner. Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Schim, Dahle (GER) Vyloučení: 7:3 Diváků: 3 500  19. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 24:21 Jan Kaminskij, 29:32 Vjačeslav Bykov, 55:00 Sergej Šenděljev, 58:22 Vjačeslav Bykov Branky Rakouska: 18:35 A. Pusnik, 50:32 Heinzle. Rozhodčí: Slapke (GER) – Larssen (NOR), Janíček (SVK) Vyloučení: 9:10 (1:0, 0:1) Diváků: 4 000  20. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 35:23 Patrik Juhlin Branky Kanady: 27:24 Geoff Sanderson, 45:54 Geoff Sanderson TS, 50:44 Mike Gartner, 59:59 Rod Brind'Amour. Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 5:6 (1:1) Diváků: 6 500  20. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 25:47 Gaetano Orlando. Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Danko – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 10:8 (1:0) Diváků: 3 500  21. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Itálie: 26:57 John Vecchiarelli, 49:36 Carmine Vani Branky Švédska: 9:48 Stefan Nilsson, 21:27 Ulf Dahlén, 24:22 Patrik Juhlin, 48:13 Fredrik Stillman, 52:17 Michael Nylander, 56:37 Ulf Dahlén. Rozhodčí: Slapke – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 8:7 (2:0) Diváků: 2 600  22. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: nikdo Branky Ruska: 5:23 Alexej Jašin, 16:45 Alexej Jašin, 27:13 Ilja Bjakin, 43:47 Andrej Chomutov, 44:13 Ilja Bjakin, 53:50 Sergej Sorokin. Rozhodčí: Hearn (USA) – Larsen (NOR), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 7:9 0:2) + Sapožnikov na 5 min a do konce utkání. Diváků: 3 500  22. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Rakouska: nikdo Branky Kanady: 9:51 Shayne Corson, 10:24 Rod Brind'Amour, 12:42 Paul Kariya, 18:22 Garry Galley, 19:11 Eric Lindros, 19:46 Rod Brind'Amour, 20:31 Eric Lindros, 28:56 Eric Lindros, 53:37 Brian Savage, 56:26 Brian Benning, 57:55 Geoff Sanderson. Rozhodčí: Malletrit (FRA) – Schmidt, Dahle (GER) Vyloučení: 1:3 (0:1) Diváků: 7 100  23. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 10:21 Andreas Ton, 32:52 Christian Weber, 34:31 Gil Montandon, 53:09 Alfred Lüthi, 59:51 Thomas Vrabec Branky Rakouska: 37:47 Günther Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 4:8 (2:0) Diváků: 7 000  24. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 2:21 Dave Gagner, 3:51 Eric Lindros, 12:21 Greg Johnson, 12:31 Adam Greaves, 18:53 Adam Greaves, 35:02 Dave Gagner, 35:44 Eric Lindros, 39:36 Eric Lindros, 47:21 Dave Gagner, 50:22 Eric Lindros, 57:21 Eric Lindros Branky Itálie: 42:19 Martin Pavlů, 54:17 Lucio Topatigh. Rozhodčí: Nieminen (FIN) – Larsen (NOR), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 5:2 (1:0, 1:0) Diváků: 5 000  24. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 20:32 Ilja Bjakin, 54:48 Valerij Karpov Branky Švédska: 24:52 Mikael Renberg, 26:07 Jonas Bergkvist, 37:07 Markus Näslund, 40:31 Mikael Andersson, 57:45 Mikael Andersson. Rozhodčí: Danko (SVK) – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 7:8 (1:0, 0:1) + Larsson na 10 min. Diváků: 10 000  25. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 22:47 Peter Andersson, 29:08 Jonas Bergkvist, 38:50 Stefan Larsson, 47:49 Mikael Renberg Branky Švýcarska: 3:21 Manuele Celio, 11:37 Patrick Howald, 16:00 Patrick Howald, 28:53 Roman Waeger, 49:07 Roman Waeger, 51:29 Felix Hollenstein. Rozhodčí: Hearn (USA) – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 4:5 (1:1) Diváků: 6 000  25. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 36:24 Valerij Karpov Branky Kanady: 4:28 Kevin Dineen, 12:20 Paul Kariya, 29:40 Eric Lindros. Rozhodčí: Danko (SVK) - Rautavuori (FIN), Janíček (CZE) Vyloučení: 1:2 + Jašin na 5 min. Diváků: 8 600  26. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Rakouska: 10:36 Herbert Hohenberger Branky Itálie: 35:37 Lucio Topatigh Rozhodčí: Hearn – Borman (USA), Larssen (NOR) Vyloučení: 5:3 (0:1) Diváků: 4 500

Skupina B.

Norsko – Německo 0:6 (0:1, 0:2, 0:3)  18. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Norska: nikdo Branky Německa: 11:37 Raimund Hilger, 23:01 Bernd Truntschka, 29:21 Michael Rumrich, 48:28 Dieter Hegen, 50:30 Georg Franz, 58:00 Stefan Ustorf. Rozhodčí: Bokarev (URS) – Castle (CAN), Pfister (SUI) Vyloučení: 9:8 (0:2, 0:1) + Gundersen do konce utkání. Diváků: 10 092  18. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 46:45 Drahomír Kadlec Branky USA: 53:13 Derian Hatcher Rozhodčí: Sold (SWE) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:9 (0:1) Diváků: 2 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Roman Horák, (21. Josef Beránek), Radek Ťoupal, Tomáš Kapusta.  USA: Dunham – Beers, Weinrich, Hatcher, Bert, Hauer, Richter, Richards – Amonte, Weight, Olczyk – Turcotte, Modano, Podein – Drury, Plante, Sacco – Moran, Johnson.  19. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Finska: 49:31 Jarkko Varvio, 58:01 Timo Jutila Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Savaris (ITA) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 2:7 (1:0) Diváků: 1 700  20. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 21:51 Kamil Kašťák, 32:26 Jiří Doležal, 39:10 Petr Hrbek, 48:28 Radek Ťoupal, 57:07 Josef Beránek. Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Loraans – Castle (CAN), Stadler (AUT) Vyloučení: 7:6 (1:0) + Brandl na 10 min a Thomson na 5 min ado konce utkání. Diváků: 10 000  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Německo: Merk – Meyer, Thomson, Mende, Mayr, Niedeberger, Amann, Hiemer, Kienass – Volland, G. Truntschka, Hegen – Rumrich, Brandl, Kummer – Köpf, Doucet, B. Truntschka – Hilger, Ustorf, Franz.  20. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Finska: 24:00 Jarkko Varvio Branky USA: 44:26 Ed Olczyk Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Eriksson (SWE), Pfister (SUI) Vyloučení: 7:6 (0:1) Diváků: 2 500  21. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 9:42 Richard Žemlička, 52:13 Jiří Doležal. Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:5 (1:0) Diváků: 2 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták (41. Roman Horák), Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Norsko: Schistad - Salsten, Andersen, Kristiansen, Karlstad, Jakobsen, Sögaard – Thoresen, Kristiansen, Hoff – Gundersen, Dahlström, Rath – Billkvam, Finstad, Bekkerud – Olsen, Johansen, Knold.  21. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 0:52 Dieter Hegen, 2:08 Ernst Koopf, 14:12 Bernd Truntschka, 39:20 Dieter Hegen, 41:33 Andreas Volland Branky Francie: 12:22 Franck Pajonkowski, 21:36 Peter Almasy, 47:39 Bruno Saunier. Rozhodčí: Norrman – Eriksson, Sold (SWE) Vyloučení: 4:6 (1:1, 0:1) Diváků: 8 500  22. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky USA: 8:32 Adam Burt, 18:15 Rob Gaudrean, 18:29 Jeffrey Lazaro, 30:54 Adam Burt, 48:03 Shjon Podein, 56:25 Rob Gaudrean Branky Francie: 5:02 Antoine Richer Rozhodčí: Slapke – Schimm, Dahle (GER) Vyloučení: 3:2 Diváků: 1 500  22. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Norska: nikdo Branky Finska: 44:16 Juha Riihijärvi, 52:37 Kari Harila. Rozhodčí: Sold – Norrman (SWE), Pfister (SUI) Vyloučení: 5:7 Diváků: 3 200  23. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 11:45 Michael Rumrich, 24:45 Dieter Hegen, 36:06 Ernst Koopf Branky Finska: 53:16 Vesa Viitakoski Rozhodčí: Bokarev – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 7:8 (1:0) Diváků: 11 000  24. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 7:12 Josef Beránek, 25:31 Miloš Holaň, 37:05 Leo Gudas, 42:44 Tomáš Kapusta, 45:21 Martin Hosták, 45:42 Petr Rosol Branky Francie: 28:03 Christian Pouget, 46:49 Arnaud Briand. Rozhodčí: Savarin (ITA) – Castle (CAN), Stadler (AUT) Vyloučení: 4:4 Diváků: 3 500  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Francie: Ylönen – Botteri, Lemoine, Poudrier, Perez, Leblanc, Saunier – Pajonkowski, Richer, Pouget – Barin, Ville, Almasy – Pousse, Lapointe, Dunn – Briand, Maia, Babin.  24. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky USA: 26:25 Tony Amonte, 27:05 Darren Turcotte, 46:05 Jeffrey Lazaro Branky Norska: 11:27 Sven Enok Noersteboe Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov (RUS), Pfister (SUI) Vyloučení: 7:4 (1:0) Diváků: 3 200  25. dubna 1993 (15:30) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Česka: 31:04 Petr Hrbek, 45:04 Jiří Doležal, 59:45 Martin Hosták Branky Finska: 37:51 Mika Alatalo. Rozhodčí: Moreno (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 9:8 (1:0, 1:0) Diváků: 4 300  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Richard Žemlička – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Finsko: Ketterer – Haapakoski, Siren, Jutila, Laukkanen, Hämäläinen, Harila – Säilynoja, Nieminen, Varvio – Riihijärvi, Saarikoski, Viitakoski – Tikkanen, Koivu, Korpisalo – Palo, Peltomaa, Alatalo.  25. dubna 1993 (20:00) – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Německa: 7:12 Raimund Hilger, 11:16 Gerd Truntschka, 11:55 Ernst Koopf, 16:06 Michael Rumrich, 18:45 Benoit Doucet, 46:57 Dieter Hegen Branky USA: 44:06 Derek Plante, 47:30 Craig Johnson, 53:07 Rob Gaudrean. Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Castle (USA), Norman (SWE) Vyloučení: 7:11 (2:1, 1:0) Diváků: 11 000  26. dubna 1993 – Dortmund (Westfalenhalle) Branky Francie: 6:45 Antoine Richer, 19:04 Benoit Laporte, 21:07 Peter Almasy, 56:58 Franck Pajonkowski Branky Norska: 10:30 Carl Gunnar Gundersen, 34:22 Pal Kristiansen, 50:56 Marius Rath, 55:30 Pal Kristiansen, 59:47 Pal Kristiansen Rozhodčí: Eriksson (SWE) – Eriksson (SWE), Stadler (AUT) Diváků: 1 200

Čtvrtfinále.

Švédsko – USA 5:2 (2:1, 0:1, 3:0)  27. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švédska: 0:37 Mikael Renberg, 8:44 Peter Forsberg, 41:12 Ulf Dahlén, 44:42 Roger Akörström, 53:48 Ulf Dahlén Branky USA: 5:55 Ribert Beers, 22:07 Darren Turcotte. Rozhodčí: Moreno (SUI) – Rautavuori (FIN), Castle (CAN) Vyloučení: 4:4 (2:1) Diváků: 5 800  27. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Německa: 48:25 Dieter Hegen. Branky Ruska: 15:38 Valerij Karpov, 26:17 German Titov, 40:56 Andrej Chomutov, 42:32 Vjačeslav Bucajev, 45:01 Vjačeslav Bykov Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 9:8 (1:2) + Neideberger na 10 min. Diváků: 11 000  28. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Kanady: 1:27 Mark Recchi, 26:21 Dave Manson, 44:22 Mark Recchi, 47:28 Dave Gagner, 56:40 Dave Manson Branky Finska: 24:42 Janne Laukkanen Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 5:7 (2:0, 1:0) Diváků: 4 500  28. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 1:12 Kamil Kašťák, 3:47 Drahomír Kadlec, 24:49 Martin Hosták, 36:23 Martin Hosták, 41:09 Petr Rosol, 51:23 Otakar Janecký, 55:29 Petr Hrbek, 59:06 Petr Hrbek Branky Itálie: 54:18 John Vecchiarelli Rozhodčí: Sold (SUI) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 5:7 (4:0, 0:1) Diváků: 4 200  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Roman Horák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Itálie: Delfino – De Angelis, Circelli, Oberrauch, di Fiore, Marchetti, Stewart – Chitarroni, Orlando, Topatigh – Zanatta, Vani, Iovio – Vecchiarelli, Pavlu, Mansi.

Semifinále.

Česko - Švédsko 3:4 (2:1, 0:1, 1:1 - 0:1 pp)  30. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 9:59 Jiří Doležal, 14:13 Radek Ťoupal, 59:12 Drahomír Kadlec Branky Švédska: 1:03 Charles Berglund, 24:20 Ulf Dahlén, 42:38 Mikael Renberg, 68:38 Thomas Rundqvist. Rozhodčí: Loraas (CAN) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 4:6 (1:1) + Näslund na 10 min. Diváků: 9 300  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Petr Hrbek, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta – Roman Horák.  Švédsko: Söderström – Kennholt, Stillman, Popovic, P. Andersson, Akeström, Blomsten – Renberg, Rundqvist, M. Andersson – Nylander, Berglund, Dahlén – Näslund, Rorsberg, Bergqvist – Larsson, Nilsson, Julin.  30. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 10:29 Dmitrij Juškjevič, 26:47 German Titov, 28:15 Konstantin Astrachancev, 32:44 Vjačeslav Bykov, 37:02 Andrej Chomutov, 43:52 Valerij Karpov, 54:33 German Titov Branky Kanady: 7:07 Shayne Corson, 21:09 Dave Manson, 21:21 Shayne Corson, 40:39 Eric Lindros. Rozhodčí: Hearn (USA) – Eriksson, Norrman (SWE) Vyloučení: 7:7 (1:3) + Šendělev na 5min. – Manson na 10 min. Diváků: 11 000

Finále.

Rusko – Švédsko 3:1 (2:0, 1:0, 0:1)  2. května 1993 (15:00) - Mnichov (Olympiahalle) Branky Ruska: 1:39 German Titov, 7:03 Andrej Nikolišin, 27:49 Andrej Chomutov Branky Švédska: 49:36 Mikael Renberg Rozhodčí: Hearn – Earle, Borman (USA) Vyloučení: 7:6 + Blomsten 10 min. Diváků: 10 500

O 3. místo.

Česko - Kanada 5:1 (1:1, 2:0, 2:0)  1. května 1993 (19:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Česka: 7:26 Jiří Doležal, 22:50 Tomáš Kapusta, 38:08 Josef Beránek, 41:18 Petr Rosol, 43:48 Petr Rosol Branky Kanady: 2:10 Adam Greaves Rozhodčí: Bokarev (RUS) – Norrman, Eriksson (SWE) Vyloučení: 6:9 (1.0) + Kadlec a Beránek 10 min. Diváků: 6 800  Česko: Petr Bříza – Drahomír Kadlec, Miloš Holaň, Leo Gudas, Miloslav Hořava, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa – Otakar Janecký, Jiří Kučera, Jiří Doležal – Petr Rosol, Martin Hosták, Kamil Kašťák – Jan Čaloun, Petr Hrbek, Roman Horák – Radek Ťoupal, Josef Beránek, Tomáš Kapusta.  Kanada: Tugnut – Galley, Smith, MacIver, Manson, Benning, Carkner – Kariya, Lindros, Corson – Recchi, Cagner, Buchberger – Dinnen, Savage, Brind Amour – Jonson, Sanderson, Graves.

O udržení.

Švýcarsko – Francie 1:3 (1:1, 0:0, 0:2)  29. dubna 1993 (15:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 6:17 Felix Hollenstein Branky Francie: 13:56 Peter Almasy, 44:43 Peter Almasy, 59:59 Pierrick Maia. Rozhodčí: Sold (SUI) – Janíček (SVK), Rautavuori (FIN) Vyloučení: 2:4 (1:0, 0:1) Diváků: 2 400  29. dubna 1993 (20:00) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Norska: 12:24 Pal Kristiansen, 16:11 Morten Finstad Branky Rakouska: 11:50 Manfred Muehr, 16:37 James Burton, 18:21 Robin Doyle, 24:08 Richard Nasheim, 34:24 Herbert Hohenberger, 42:20 Manfred Muehr. Rozhodčí: Loraas (CAN) – Borman, Castle (CAN) Vyloučení: 3:4 (1:1) Diváků: 2 600  1. května 1993 (14:30) – Mnichov (Olympiahalle) Branky Švýcarska: 30:21 Christian Weber, 45:40 Patrick Howald Branky Norska: 15:33 Ole Eskild Dahlstrøm, 22:01 Arne Billkvam, 27:13 Petter Thoresen, 44:05 Roy Johansen, 58:17 Pal Kristiansen. Rozhodčí: Danko (SVK) – Feofanov, Karabanov (RUS) Vyloučení: 6:5 Diváků: 2 400

Statistiky.

Soupiska Ruska.

1. Rusko Brankáři: Andrej Trefilov, Maxim Michajlovskij, Andrej Zujev. Obránci: Alexandr Karpovcev, Alexander Smirnov, Ilja Bjakin, Dmitrij Frolov, Andrej Sapožnikov, Sergej Šenděljev, Dmitrij Juškjevič, Sergej Sorokin. Útočníci: Sergej Petrenko, German Titov, Andrej Chomutov, Jan Kaminskij, Alexej Jašin, Sergej Puškov, Andrej Nikolišin, Valerij Karpov, Konstantin Astrachancev, Vjačeslav Bykov –, Igor Varickij, Vjačeslav Bucajev. Trenér: Boris Michajlov.

Soupiska Švédska.

2. Švédsko Brankáři: Tommy Söderstrom, Peter Åslin, Mikael Sundlöv. Obránci: Peter Popovic, Arto Blomsten, Fredrik Stillman, Roger Akörström, Stefan Larsson, Peter Andersson, Kenneth Kennholt. Útočníci: Stefan Nilsson, Patrik Juhlin, Thomas Rundqvist, Markus Näslund, Jan Larsson, Peter Forsberg, Charles Berglund, Mikael Renberg, Mikael Andersson, Michael Nylander, Ulf Dahlén, Hakan Ahluend, Jonas Bergkvist Trenéři:

Soupiska Česka.

3. Česko Brankáři: Petr Bříza, Roman Turek, Zdeněk Orct. Obránci: Leo Gudas, Miloš Holaň, Drahomír Kadlec, Bedřich Ščerban, Antonín Stavjaňa, Miloslav Hořava, Aleš Flašar. Útočníci: Petr Rosol, Kamil Kašťák, Richard Žemlička, Jiří Kučera, Jan Čaloun, Petr Hrbek, Tomáš Kapusta, – Otakar Janecký, Roman Horák, Martin Hosták, Radek Ťoupal, Jiří Doležal, Josef Beránek. Trenéři: Ivan Hlinka a Jaroslav Walter.

Soupiska Kanady.

4. Kanada Brankáři: Bill Ranford, Allain Roy, Ron Tugnutt. Obránci: Garry Galley, Derek Mayer, Norm McIlver, Terry Carkner, Brian Benning, Dave Manson, Geoff Smith. Útočníci: Mark Recchi, Shayne Corson, Geoff Sanderson, Kevin Dineen, Dave Gagner, Kelly Buchberger, Rod Brind'Amour, Paul Kariya, Mike Gartner, Adam Greaves –, Greg Johnson, Brian Savage, Eric Lindros. Trenér:

Soupiska Německa.

5. Německo Brankáři: Helmut De Raaf, Klaus Merk, Josef Heiss. Obránci: Torsten Kienas, Joerg Mayr, Greg Thomson, Andrea Niederberger, Richard Amann, Ulrich Hiemer, Karsten Mende, Jason Meyer. Útočníci: Thomas Brandl, Ernst Koopf, Andreas Volland, Bernd Truntschka, Raimund Hilger, Benoit Doucet, Gerd Truntschka, Wolfgang Kummer, Georg Franz, Dieter Hegen, Stefan Ustorf, Michael Rumrich. Trenér:

Soupiska USA.

6. USA Brankáři: Mike Richter, Michael Dunham, Patrick Jablonski. Obránci: Robert Beers, Erich Weinrich, Brett Hauer, Adam Burt, Ian Moran, Travis Richards, Barron Richter, Derian Hatcher. Útočníci: Darren Turcotte, Mike Modano, Ed Olczyk, Craig Johnson, Doug Weight, Theodore Drury, Jeffrey Lazaro, David Sacco, Shjon Podein, Derek Plante, Rob Gaudreau, Tony Amonte. Trenér:

Soupiska Finska.

7. Finsko Brankáři: Markus Ketterer, Sakari Lindfors, Ari Sulander. Obránci: Mikko Haapakoski, Timo Jutila, Erik Hämalainen, Janne Laukkanen, Vill Siren, Walteri Immonen. Útočníci: Vesa Viitakoski, Saku Koivu, Jari Korpisalo, Mika Alatalo, Marko Palo, Timo Saarikoski, Kari Harila, Keijo Säilynoja, Juha Riihijärvi, Jarkko Varvio, Mika Nieminen, Esa Tikkanen, Timo Peltomaa, Juhu Ylönen. Trenér:

Soupiska Itálie.

8. Itálie Brankáři: David Delfino, Diego Riva, Bruno Campese. Obránci: Robert Oberrauch, Raphael Constantin Di Fiore, William Stewart, Georg Comploi, Giovanni Marchetti, Anthony Circelli, Pietrangelo Cibien, Michael De Angelis. Útočníci: Mark Michael Cupolo, Emilio Iovio, Maurizio Mansi, Ivano Zanatta, Bruno Zarrillo, Gaetano Orlando, John Vecchiarelli, Carmine Vani, Mario Brian Chitarroni, Lucio Topatigh, Martin Pavlů, Maurizio Bortolussi. Trenér:

Soupiska Rakouska.

9. Rakousko Brankáři: Brian Stankiewicz, Michael Puschacher, Claus Dalpiaz. Obránci: Martin Ulrich, Martin Krainz, Karl Heinzle, James Burton, Engelbert Linder, Michael Guentner, Michael Shea, Robin Doyle, Herbert Hohenberger. Útočníci: Andreas Pusnik, Wayne Grouix, Richard Nasheim, Marty Dallman, Manfred Muehr, Gerhard Pusnik, Gunether Lanzinger, Christian Perthaler, Dieter Kalt, Werner Kerth, Wolfgang Kromp. Trenér:

Soupiska Francie.

10. Francie Brankáři: Petri Ylönen, Michael Valliere, Christophe Renard. Obránci: Jean-Phillippe Lemoine, Stephane Boteri, Michel Leblanc, Bruno Saunier, Denis Perez, Joseph Poudrier. Útočníci: Peter Almasy, Bruno Maynart, Steven Woodburn, Stephane Barin, Arnaud Briand, Patrick Dunn, Pierre Pouse, Michael Babin, Benoit Laporte, Pierrick Maia, Christophe Ville, Antoine Richer, Christian Pouget, Franck Pajonkowski. Trenér:

Soupiska Norska.

11. Norsko Brankáři: Robert Schistad, Jim Martinsen, Sven Harald Arnesen. Obránci: Petter Salsten, Jon Magne Karlstad, Tommy Jakobsen, Kim Soegaard, Sven Enok Noersteboe, Cato Tom Andersen, Pal Kristiansen. Útočníci: Tom Erik Olsen, Geir Hoff, Carl Gunnar Gundersen, Ole Eskild Dahlstrøm, Arne Billkvam, Erik Kristiansen, Trond Magnussen, Petter Thoresen, Morten Finstad, Bjoern Freddy Bekkrud, Roy Johansen, Marius Rath, Per Christian Knold. Trenér:

Soupiska Švýcarska.

12. Švýcarsko Brankáři: Renato Tosio, Reto Pavoni, Patrick Schoepf. Obránci: Martin Steinegger, Sandro Bertaggia, Martin Rauch, Sven Leuenberger, Rick Tschumi, Samuel Balmero, Patrick Sutter. Útočníci: Patrick Howald, Felix Hollenstein, Roberto Triulzi, Bruno Erni, Andreas Ton, Alfred Lüthi, Gil Montandon, Jörg Eberle, Roman Waeger, Christian Weber, Misko Antisin, Manuele Celio, Thomas Vrabec. Trenér:

MS Skupina B.

Polsko - Velká Británie 3:4 (0:1, 2:1, 1:2)  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  25. března 1993 – Eindhoven  26. března 1993 – Eindhoven  26. března 1993 – Eindhoven  27. března 1993 – Eindhoven  27. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  28. března 1993 – Eindhoven  29. března 1993 – Eindhoven  29. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  30. března 1993 – Eindhoven  31. března 1993 – Eindhoven  31. března 1993 – Eindhoven  1. dubna 1993 – Eindhoven  1. dubna 1993 – Eindhoven  2. dubna 1993 – Eindhoven  2. dubna 1993 – Eindhoven  3. dubna 1993 – Eindhoven  3. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven  4. dubna 1993 – Eindhoven

MS Skupina C.

Skupina A.

KLDR - Izrael 14:2 (7:0, 3:0, 4:2)  12. března 1993 – Bled  12. března 1993 – Bled  12. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  13. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  15. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  16. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled  18. března 1993 – Bled

Skupina B.

JAR - Maďarsko 2:20 (0:8, 2:4, 0:8)  12. března 1993 – Lublaň  12. března 1993 – Lublaň  12. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  13. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  15. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  16. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň  18. března 1993 – Lublaň

Semifinále.

Ukrajina - Kazachstán 3:2 (0:1, 2:0, 1:1)  19. března 1993 – Bled  19. března 1993 – Lublaň

Finále.

Ukrajina - Lotyšsko 0:2 (0:1, 0:0, 0:1)  21. března 1993 – Lublaň

O 3. místo.

Slovinsko - Kazachstán 3:7 (0:3, 0:1, 3:3)  21. března 1993 – Lublaň

O 9. místo.

Jižní Korea - Španělsko 7:3 (1:1, 2:1, 4:1)  19. března 1993 – Lublaň

Kvalifikace o postup do skupiny C.

Skupina A.

Estonsko - Litva 6:1 (2:1, 1:0, 3:0)  6. listopadu 1992 – Riga  7. listopadu 1992 – Riga  8. listopadu 1992 – Riga  Kazachstán - Ukrajina 5:4 (2:0, 2:2, 1:2)

Skupina B.

6. listopadu 1992 – Minsk  7. listopadu 1992 – Minsk  8. listopadu 1992 – Minsk  Chorvatsko - Slovinsko 1:15 (0:5, 1:4, 0:6)

Skupina C.

7. listopadu 1992 – Záhřeb  8. listopadu 1992 – Lublaň  Řecko - Turecko 10:2 (4:0, 2:2, 4:0)

Skupina D.

6. listopadu 1992 – Ankara  7. listopadu 1992 – Ankara  8. listopadu 1992 – Ankara

57. Mistrovství světa v ledním hokeji 1993 se konalo v Německu v Mnichově a Dortmundu ve dnech 18. dubna – 2. května 1993. Mistrovství vyhrál výběr Ruska.


Popis.

Dorůstá délky 3–5 cm a výšky 3–4 cm, což ji činí jednou z nejmenších žab v Česku. Historicky proslula jako jakýsi barometr, jelikož reaguje na změnu tlaku, který kolísá obvykle před deštěm, a začne skřehotat. Charakteristické skřehotání však vydává i v období rozmnožování nebo těsně před ním. Zbarvení rosniček zelených je poněkud proměnlivé, jelikož kožní pigmenty reagují na teplotu a vlhkost, a tak se její zbarvení mění od světle zelené na tmavě zelenou, nažloutlou, šedou nebo dokonce až na nahnědlou. Zadní končetiny má znatelně silnější než přední, což umožňuje rychlé skákání. Na obou končetinách má přilnavé terčky určené pro šplhání a na poměrně kulaté hlavě a na bocích nápadný vodorovný černý proužek, který se táhne od nozder přes oko a ušní bubínek až k předním končetinám. Obě pohlaví jsou si na první pohled velice podobná, ale bezpečnou odlišností je samcův hnědožlutý vak na hrdle. Pulci jsou černohnědí, zlatavě tečkovaní, později zelenaví. Mají značně vysoký kožní lem, začínající už na hlavě a nápadně lesklé břicho.

Skřehotání.

Na rozdíl od mnoha druhů žab, které mají tak podobné skřehotání, že je nejde podle něj ani rozlišit, má rosnička zelená velice charakteristický skřek. Samec skřehotá pomocí hnědožlutého vaku na hrdle, který se skřehotáním nafukuje. Skřehotání rosničky zelené je nejvýraznější v období rozmnožování, ale hojně skřehotá i mimo toto období. Na svou drobnou velikost je jejich skřek až neuvěřitelně hlasitý a jde slyšet i na vzdálenost několika kilometrů, což z rosničky zelené činí nejhlasitější žábu Evropy. Charakteristické skřehotání, podle kterého se snadno určuje i jejich výskyt, je silně rytmické „kre-kre-kre-kre-kre...“ a podobá se „volání“ chřástala nejmenšího ("Porzana pusilla") a chřástala malého ("Porzana parva"). Aktivní začíná být rosnička zelená zhruba od dubna a skřehotat začíná od pozdního odpoledne nebo za soumraku, občas skřehotá i přes noc.

Potrava.

Rosnička zelená se živí širokou škálou obvykle živočišné potravy. Pulci požírají vodní bezobratlé jako např. plankton, možný je i kanibalismus. Dospělci se živí převážně většími bezobratlými než pulci, obvykle pak hmyzem a pavouky, které nacházejí na listech stromů a které často loví pomocí rychlého skoku, na který kořist nestačí většinou nijak zareagovat.

Rozmnožování.

Rosnička zelená dosahuje pohlavní dospělosti zhruba ve věku jednoho roku, pářit se začínají spolu s příchodem dubna a celého srpna, kdy své partnerky samci lákají výrazným skřehotáním a vrtivými pohyby. Páření začíná ihned po přilákání samice a jelikož bývá samec menší, lehá si na záda samice. Samice vajíčka kladou obvykle dvakrát do roka.  Samice vajíčka klade většinou během května, nejdříve, ale to je velice výjimečné, na konci března. Vajíčka jsou spojena v chumáče, které jsou velké zhruba jako vlašské ořechy a nakladeny v mělkých místech porostlých vodními rostlinami. V jednom chomáči je obvykle 10 až 50 vajíček. Vrchol každého vajíčka, které dosahuje zhruba 1,5–2 mm, je hnědý, dolní část pak žlutavě bílá. Po nakladení se vajíčka seřadí do skupinových řad, přičemž se část snůšky dostane do řady spodní.  Doba, po kterou se vajíčka vyvíjejí, závisí na převažujících vodních teplotách. Nicméně vajíčka umístěná v druhé, spodní řadě se vyvíjejí podstatně pomaleji než vajíčka umístěná těsně pod hladinou, kde jsou vystavena přímému slunečnímu svitu.

Ochrana.

Rosnička zelená je v České republice vyhodnocena jako silně ohrožený druh a je zákonem přísně chráněná. Nejvíce ji ohrožuje rušení vodních nádrží, ve kterých se množí, a regulace toků spojená s likvidací přilehlých zarostlých mokřin a tůni, obecně tedy ničení přirozeného biotopu. Mezi hlavní hrozby patří i rybníkářství, tj. intenzivní hnojení rybníků, kvůli kterému dochází k takovému nahromadění organických látek, že zabíjí mladé pulce, čímž hynou celé vzácné populace.  Pro záchranu tohoto druhu bývají rosničky zelené přemísťovány do vhodnějšího prostředí, nebo bývají tvořeny umělé nádrže s přirozenou pobřežní vegetací.

Rosnička zelená (též rosnička stromová; "Hyla arborea") je malá žába a jediný zástupce čeledi rosničkovitých ("Hylidae") v Česku. Mimo Česka obývá téměř celé území Evropy: Ukrajinu, Bělorusko, Balkán, Krétu, Itálii, Benelux, Slovensko, Polsko, větší část Německa, většinu Francie a Nizozemska, severozápadní část Pyrenejského poloostrova. Chybí na Britských ostrovech, na většině území Skandinávie a Dánska, Alp a malé části severního Nizozemska a Německa. V Česku žije především v nížinách, maximálně do 750 m n. m.


Cestování hyperprostorem, hyperpohon.

Hyperpohon je fiktivní druh pohonu, který umožňuje cestovat rychleji než světlo. Bez hyperpohonu by bylo cestování vesmírem prakticky nemožné kvůli velkým vzdálenostem mezi jednotlivými planetárními systémy.  Nejčastěji je po aktivaci hyperprostorového motoru kosmická loď přesunuta z obyčejného prostoru do odpovídajícího bodu hyperprostoru. Poté v hyperprostoru překoná nějakou vzdálenost a vynoří se na jiném místě našeho prostoru za dobu, která je výrazně kratší než doba, kterou by světlo potřebovalo k uražení stejné vzdálenosti v normálním prostoru. Kratší doba se týká především měření času z hlediska pozorovatele, ale relativistické zkreslení času je obvykle menší než při cestování podsvětelnými rychlostmi.  Vysvětlení proč mohou lodě v hyperprostoru cestovat nadsvětelnou rychlostí se různí: hyperprostor může být menší než obyčejný prostor a tím násobit účinek pohonu lodě nebo rychlost světla není bariérou jako v normálním prostoru (případně je rychlost světla v hyperprostoru větší a bariéra je tedy dál). Hyperprostor může být nespojitý, cesta v něm je potom sekvence bodů, mezi kterými se skáče.  V mnoha sci-fi vyžaduje cestování hyperprostorem velké množství plánování a výpočtů, s chybou mající nebezpečné následky. Proto může být hyperprostorový skok delší, než by bylo možné, aby se navigátor mohl „rozhlédnout“, zjistit pozici a vypočítat další skok. Doba cestování se liší: skok může být okamžitý, může trvat hodiny, dny nebo déle.  Odlišný koncept, který je někdy také nazýván hyperprostorem, je že obyčejný trojrozměrný prostor je zakřiven ve čtvrtém nebo větším počtu vyšších rozměrů tak, že dva body velmi vzdálené v trojrozměrném prostoru jsou těsně vedle sebe v některém z dalších rozměrů. Hyperprostorový motor poté umožňuje tímto směrem se pohnout. V takovém případě je cestování omezené daným uspořádáním prostoru.  Podobným konceptem je červí díra, která propojuje dva body přes další dimenzi. Rozdílem je, že červí díra má nenulovou délku a tedy umožňuje větší výběr cesty. Takže existuje nekonečný počet zakřivení v našem prostoru a tudíž deformací.

Hyperprostorová komunikace.

Někdy je možné hyperprostor použít ke komunikaci podobné rádiové, samozřejmě nadsvětelnou rychlostí. Jindy je nejrychlejší informace doručovat kurýrní lodí.  V sérii o Nadaci amerického spisovatele Isaaca Asimova k tomuto účelu slouží hyperrelé.

Historie popisu.

Přestože koncept hyperprostoru se objevil až ve 20. století, cestování neviditelnými sférami mimo normální svět je součástí nejstarší lidové slovesnosti.  Ve sci-fi se objevilo kolem roku 1930, tedy ve stejnou dobu kdy se objevil termín sci-fi, a stal se velice rozšířeným kvůli omezení, které představovala rychlost světla v běžném prostoru.

Populární popis ve sci-fi.

Kolem roku 1950 bylo cestování hyperprostorem typickým způsobem cestování. Mnoho příběhů popisuje hyperprostor jako nebezpečné místo, kde se obtížně naviguje. Někdy nebezpečí spočívá v možnosti přiblížení se k velkému gravitačnímu poli (nejčastěji hvězdy), které může loď vytáhnout z hyperprostoru nebo přímo zničit. Hvězda může být nebezpečná na větší vzdálenost než v normálním prostoru - potom je nutné před vstupem do hyperprostoru použít „konvenční“ pohon pro let z planety (resp. její oběžné dráhy) do dostatečné vzdálenosti.  Lodě v hyperprostoru jsou obvykle izolované od běžného vesmíru: nemohou vidět kolem sebe a nejsou vidět v normálním prostoru. To umožňuje dramaticky uniknout z obklíčení skokem do hyperprostoru. Lodě v hyperprostoru nemusí vidět ani jedna druhou (buď principiálně, nebo je hyperprostor nepřehledný) - to poskytuje zdůvodnění, proč se lodě nejčastěji setkávají u planet nebo hvězd.  Dalším častým konceptem je náročnost přechodu do hyperprostoru (skoku), prakticky omezující přístup k hyperprostoru na velmi velké lodě a statické „skokové brány“, které otevírají cestu pro menší lodě.

Hyperpohon v seriálu Hvězdná brána.

Existují různé druhy hyperprostorových generátorů, ale všechny fungují v podstatě stejně, loď musí zadat cílové souřadnice a zafixovat se na cíl, otevřít hyperprostorové okno a vystoupí z vesmíru do Hyperprostoru (subprostoru) a poté, když je loď na místě, zase vystoupí zpět do vesmíru. Cesta hyperprostorem se dá samozřejmě kdykoliv přerušit a zadat nové cílové souřadnice. Při vstupu do hyperprostoru je loď vystavena obrovskému přetížení, že to není schopen vydržet žádný druh materiálu, proto jsou nutné inerciální tlumiče (které tlumí přetížení). Generátory jsou výkonné v závislosti na toku energie, kterou hyperpohon vyžaduje a kterou má k dispozici. Ale samozřejmě je cestování možné i s minimálním množstvím energie, která je potřebná k otevření hyperprostorového okna. Technicky pokročilejší rasy (Asgardi, Antikové) byly schopné dosáhnout i dalších efektů, jako například modulování hybnosti lodi po výstupu z hyperprostorového okna, eventuálně přímou změnu směru letu v hyperprostoru. Obě tyto rasy zároveň disponovali schopností monitorovat hyperprostor z normálního prostoru. Kromě toho se dá hyperpohon modifikovat pro jiné účely. SG-1 například odklonila asteroid, který měl smést Zemi, právě díky hypermotoru tím, že rozšířila hranici hyperokna na jeho maximální hranici v závislosti na toku energie.

Cestování hyperprostorem v sérii Nadace Isaaca Asimova.

Skok hyperprostorem je nespojitý pohyb, je to jako vystřídání diapozitivů, kdy jeden snímek okamžitě nahradí druhý. Galaxie je v tomto prostředí nepatrný objekt, v ideálním případě bezrozměrný bod. Silné gravitační pole ztěžuje průnik do hyperprostoru a především velmi zvyšuje riziko vynoření se z něj na nesprávném místě (např. i v hmotném objektu, ve středu hvězdy...). Čím dále je kosmická loď od vlivu gravitace, tím více se eliminují vlivy nahodilých faktorů či chyb a tím pádem klesá i pravděpodobnost katastrofy.  V nouzi lze použít únik hyperprostorem už 200 km od povrchu planety - vzhledem k tomu, že ve vesmíru je mnohem více bezpečného prostoru než hmoty, dá se vcelku spolehnout, že i tato situace dobře dopadne.  Když bylo cestování hyperprostorem ještě novinkou, někomu bývalo při Skoku špatně či trpěl závratěmi (není vyloučeno, že to bylo psychogenního původu). Detektiv Elijáš Baley (kolem roku 5 022 n.l.) popisuje Skok jako pocit, kdy se v něm během zlomku sekundy vše obrátilo naruby a pak se rychle vrátilo nazpět.  Postupem času a rozvojem technologie se tento vjem odboural a všechny účinky jsou hluboko pod prahem vnímání. Fyzikové v Baleyho éře podotýkali, že není prakticky možné, aby se Skok odehrál v nulovém čase, což by zaručilo dokonalý přechod a absenci jakéhokoli biologického vjemu. To je pouze v rámci teorie, neboť by si takový ideální Skok vyžádal nekonečnou energii. Nepříznivé účinky zbytkového reálného času lze pouze minimalizovat, nikoli zcela eliminovat.  Vzhledem ke složitosti matematických propočtů plánuje Skoky palubní počítač kosmické lodi, lidem by to trvalo nepoměrně déle a vždy by výsledek trpěl určitou odchylkou. Moderní počítač (jakým je vybaven např. hvězdolet FS Vzdálená hvězda dokáže naplánovat a realizovat i početnou sérii Skoků hyperprostorem přes celou Galaxii.

Hyperprostor, nadprostor, případně také subprostor nebo podprostor je ve sci-fi žánru prostor odlišný od našeho vesmíru (v některých případech vzdálený v další prostorové dimenzi) do kterého lze vstoupit pomocí nějakého energetického pole nebo zařízení ohýbajícího prostor. Hyperprostor je nějakým způsobem připojený k našemu vesmíru, ale jeho vlastnosti jsou radikálně odlišné a cestování v něm je proto velmi odlišné od cestování v našem vesmíru.


Bó šuriken.

Je vrhací zbraň, která se skládá z rovného kovového nebo ocelového hrotu, obvykle čtyřhranného, ale někdy kulatého nebo osmihranného. Obvykle mají jeden hrot, ale některé mohou být i s dvěma hroty. Dlouhé jsou od 12 do 22 cm a v průměru váží od 35 do 150 gramů. Vrhány jsou mnoha způsoby: nad hlavou, z podpaží, pod rukou, z boku a zpětně, ale v každém případě házení obsahuje hladkým sklouznutím (po dlani přes prsty) řízený let.  Většinou se hází způsobem "džiki da-hó" (metoda přímého úderu) nebo "han-ten da-hó" (metoda úderu s otočením). Tyto dva způsoby jsou technicky rozdílné. První neumožní ostří otočit se před zasáhnutím cíle a druhá vyžaduje rotaci ostří před dopadem na cíl.  Bó šuriken byly vytvářeny z širokého spektra každodenně užívaných předmětů, a tak nabývaly mnoha tvarů a velikostí. Některé měly své jméno odvozeno od materiálů z nichž byly vyrobeny, například "kugi-gata" (hřebík), "hari-gata" (jehla) a "tantó-gata" (nůž), ostatní byly pojmenovány podle věcí, které připomínaly jako "hoko-gata" (halapartna, kopí), "macuba-gata" (borovicové jehlice), zatímco další byly jednoduše pojmenovány podle vrhaných předmětů jako "kankjuto-gata" (děrovadlo), "kunai-gata", nebo "teppan" (plátek kovu) a "biao" (špendlík).  Jiné předměty byly také vrhány způsobem "bó šuriken" třeba "kogai" (ozdobná sponka), "kozuka" (nůž) a "haši" (jídelní hůlky), třebaže tyto předměty nebyly spojovány s žádnou konkrétní školou "šuriken-džucu". Spíše byly vrhány při vhodné příležitosti zkušeným uživatelem metod dané školy.

Využití.

Na rozdíl od oblíbené domněnky (z videoher, filmů a podobně) šuriken nebyla určená jako vražená zbraň, ale spíše jako pomocná zbraň, která občas vylepšila roli válečníka, který užíval většinou meč nebo kopí. Užívány byly především v případech nějakého neobvyklého zmatku nebo rozptýlení, vždy takticky, aby zvýhodnily pozici uživatele před protivníkovou. Většinou se mířilo na oči, obličej, dlaně a chodidla. Byly také používány, obzvláště hira-šurikeny, k širokým a rozmanitým možnostem dalších užití, například strčeny do země tak, že působily bolest těm, kteří na ně šlápli, nebo měly kolem špiček ostří obtočenou zápalnou šňůru, a když byly zažehnuty a vrženy, způsobovaly požár; byly také užívány jako ruční zbraně, když se bojovníci octli příliš blízko protivníkům. Jsou zmínky o šurikenech potřených jedem, určeným každému, na koho bylo ostří namířeno, nebo komukoliv, kdo by je mohl zvednout, když ležely cíleně nápadně umístěné. Jiné zprávy naznačují, že šurikeny mohou být zahrabány v jakékoliv špíně a znečištění, které se nalézalo na cestě i zvířecích výkalech, a na jejich hrotech se hromadily bakterie, které mohly způsobit tomu, kdo se jimi zranil, v ráně infekci a nakazit ho ještě nevyléčitelným tetanem.  Šurikeny byly jednoduchou zbraní, ale jejich cena byla různě vysoká, podle dostupnosti materiálu, z něhož byly vyrobeny a podle možnosti jejich využití.

Šuriken (手裏剣; "„rukou skryté ostří“", v literatuře se často setkáte s přepisem "Shuriken") je tradiční japonská nenápadná zbraň, která sloužila pro vrhání a někdy bodání. Jsou to malé ostré čepele vyrobené z nejrůznějších všedních materiálů, jako jsou jehly, hřebíky nebo nože stejně tak jako mince, kovové podložky nebo jiné ploché kousky kovu. Sloužily především jako doplňková zbraň k běžně používaným katanám (meč) či jari (kopí), ačkoliv v bitvě často hrály klíčovou taktickou úlohu. Umění zacházení a vrhání šurikeny se nazývá šuriken-džucu a vyučováno bylo především jako méně významná či lépe řečeno utajovanější část osnov výuky bojových umění v slavných školách jako Jagjú Rjú, Katori Šintó Rjú, Itto Rjú, Kukišin Rjú a Togakure Rjú.


Rozšíření.

Abcházština je používána především v Abcházii, kde je oficiálním jazykem separatistické Abchazské republiky. Status úředního jazyka jí spolu s gruzínštinou zaručuje i gruzínská ústava z roku 1995. Používána je také velkou abchazskou menšinou v Turecku. Přesný počet tamních mluvčích není znám.

Dialekty.

Abcházština se obecně dělí do těchto tří nářečí:  Do konce 19. století existovalo v Abcházii ještě několik dialektů, jimiž se zde již nehovoří a využívá je jen diaspora v zahraničí.

Písmo.

Abcházština používá od roku 1862 přizpůsobenou cyrilici. První abecedou byla cyrilice se 37 znaky, vyvinutá baronem Peterem von Uslar. V roce 1909 byla používána cyrilice o 55 písmenech, mezi lety 1926 a 1928 pak latinka o 72 písmenech vyvinutá gruzínským lingvistou Nikolajem Marrem. Gruzínská abeceda byla uvedena v roce 1938, po Stalinově smrti však snahy o abchazskou nezávislost vedly v roce 1954 ke znovuzavedení současné abecedy, postavené na cyrlici vyvinuté v roce 1892 Dmitrijem Guljou a Konstantinem Machavarianim, jež byla dále upravena v roce 1909 Aleksejem Čočuou.

Abeceda.

Tabulka s IPA a přibližnou českou výslovností:

Mluvnice.

Abcházština je považována za aglutinační jazyk a podobně, jako je tomu u ostatních severozápadních severokavkazských jazyků, má komplexní polysyntetický systém tvoření sloves, která je možné upravit do desítek rozličných forem, který doprovází velmi jednoduchý systém podstatných jmen a ostatních slovních druhů. Abcházský jazykovědec Vjačeslav Čirikba oznail abcházštinu za „verbocentrický jazyk,“ neboť slovesa zaujímají v abchazské morfologii hlavní místo.

Podstatná a přídavná jména.

Jelikož je abcházština Ergativno-absolutivní jazyk, rozlišuje se u podstatných jmen jen dvě kategorie, resp. pády: Nominativ a Adverbiál (příslovečný)  Abcházština neobsahuje přídavná jména, ta mají obvykle podobu podstatných jmen, avšak někdy je možné narazit na přípony -тә, nebo -тәы (např. аиха = železo; аихатәы = železný)

Zájmena a členy.

Abchazská slova, neupravená gramatickými jevy, začínají obvykle předponou А- (např. "Аҩыза" = přítel; А- člen neurčitý, -ҩыза = kořen slova přítel). Tento neurčitý člen bývá ve slově nahrazován přivlastňovacím zájmenem, jež má stejný tvar jako prefix osobního zájmena ("Сҩыза" = můj přítel; С- já). Není však přípustné, aby slovo bylo bez členu.  U sloves, která jsou v infinitivu rovněž psána s předponou А-, dochází k podobnému jevu. (např. "Ацара" = jít; А- člen neurčitý, -ца = kořen slovesa jít, -ра = koncovka infinitivu) Při použití slovesa ve větě dojde k nahrazení neurčitého členu zájmenem osobním podobně jako v příkladu výše. ("Сцоит" = já jdu; С- já, -оит = koncovka oznamovací v přítomném čase).  U sloves dochází i k hromadění několika zájmen v jediném slovu, které konkretizují obsah sdělení, například jde o předmět. U některých sloves je nutné tento předmět použít vždy. Ve slově to potom vypadá tak, že prvním v pořadí je předmět a následuje ho osobní zájmeno, jež představuje podmět. (např. "Абара" = vidět; "Избоит" = Já (to) vidím; И- to, -з- = já, -оит koncovka; "Бызбоит" = vidím tě (ženě) "узбоит" = vidím tě (mužovi))  Seznam osobních zájmen:

Historie.

Nejstarší dochované texty v abcházštině pocházejí ze 17. století. Jsou zapsány arabským písmem tureckým cestovatelem Evliyem Celebim. Abcházština byla jako literární jazyk používána pouze zhruba posledních sto let a v průběhu stalinské éry byla na čas jako literární jazyk dokonce zakázána.

Abcházština je severozápadní kavkazský jazyk používaný Abcházci, Gruzii a Turecku. Používá jej 70 000–100 000 mluvčích v Abcházii a až několik desítek tisíc v Turecku. Abcházština je úředním jazykem v Abcházii (podle ústavy sporné Republiky Abcházie spolu s ruštinou, podle Gruzie je spolu s gruzínštinou jedním z oficiálních jazyků de facto neexistující gruzínské Autonomní republiky Abcházie). Jazyk má velký počet souhlásek (58) a naopak pouze dvě samohlásky.


Pravidla.

Cílem hry je získat co nejméně bodů. Hráč se snaží sebrat co nejméně karet. Balíček karet obsahuje 104 karet, každá karta má své číslo, několik (1, 2, 3, 5 nebo 7) kravských hlav. Každá hlava se počítá za jeden bod.  Karta s číslem 55 má sedm hlav, ostatní karty dělitelné 11 mají 5 krav. Karty dělitelné 10 obsahují 3 krávy, ostatní karty dělitelné 5 mají 2 krávy. Zbytek karet je hodnocen jednou krávou.

Příprava.

Na počátku dostane každý hráč deset karet a čtyři karty jsou položeny jako základ řad.

Hra.

Poté každý hráč skrytě vyloží kartu dle své volby. Poté, co všichni vyloží, jsou karty odkryty. Hráči hrají v pořadí podle hodnot vyložených karet od nejnižší hodnoty k nejvyšší. Hráč přiloží kartu do řady, jejíž poslední karta má nižší hodnotu než hodnota hrané karty. Existuje-li více takových řad, vybere se řada s nejvyšší hodnotou poslední karty. Neexistuje-li taková řada, hráč si vybere libovolnou řadu, vezme všechny karty a svou kartu položí jako základ nové řady. Pokud hráč přikládá šestou kartu do řady, vezme všechny dosud položené karty z této řady a jeho karta poslouží jako základ nové řady.

Konec hry.

Po odehrání všech deseti karet dojde k vyhodnocení a spočítání bodů a jejich zapsání. Poté se hra opakuje, dokud některý z hráčů nepřekročí limit 66 krav. Vítězí hráč s minimem krav.

Varianty.

Hru lze modifikovat přijetím jiného pravidla pro ukončení hry (jiný počet bodů, konec po určitém počtu odehraných kol).  Další modifikace zahrnují hraní s otevřenými kartami či s omezeným balíčkem karet. Tyto varianty omezují vliv náhody na hru.

6 bere! je karetní hra pro dva až deset hráčů z roku 2004 vyvinutá Wolfgang Kramerem. Cílem hry je posbírat co nejméně krav – karet s počtem kravích hlav. Hráči přikládají karty dle svého výběru do čtyř řad – hráč, který přiloží šestou kartu do řady bere z ní všechny karty a použije tuto kartu jako základ další řady.


Vláda.

Po bitvě u Gloucesteru se stal vládcem území na sever od řeky Temže a stal se anglickým králem (Edwymu připadla správa Wessexu a Kentu). Po Edwyho smrti v říjnu 959 povolal zpět do vlasti Dunstana a ustanovil ho do funkce biskupa z Worcesteru (později biskupa londýnského a nakonec arcibiskupa canterburského). Dunstan zpočátku, pro jeho způsob života a milenku, nechtěl Edgara korunovat, ale postupně se stal Edgarovým rádcem a zůstal jím až do konce jeho vlády.  Edgar byl korunován v Bathu, ale majestátní korunovační ceremonie se odehrála až na vrcholu jeho vlády roku 973. Obřad, navržený Dunstanem, je základem korunovační ceremonie až do současnosti. Krátce nato slíbili ostatní britští králové, včetně panovníka Skotska a Strathclyde, Edgarovi v Chesteru svou oddanost. Období Edgarovy vlády bylo velmi pokojné a někdy se uvádí, že se jednalo o vrcholné období anglosaského království. I když ke sjednocení Anglie došlo již za jeho předchůdců, byl to Edgar, kdo tento stav konsolidoval. Pod Dunstanovým vedením docházelo i ke konsolidaci církevního systému.

Smrt.

Edgar zemřel v létě 975 ve Winchesteru a byl pohřben v Glastonburském opatství. Měl několik potomků, z toho dva syny, Eduarda, jenž se stal jeho následníkem, a Ethelreda. Od Edgarovy smrti až do ovládnutí Anglie Normany bylo nástupnictví na anglický trůn zpochybňováno. I když se jedná o určité zjednodušení, může být Edgarova smrt považována za období konce anglosaské Anglie, které zahrnovalo tři úspěšná dobytí, dvě dánská a jedno normanské.  Je hlavní zápornou postavou na začátku filmu Dračí srdce, kde mu však říkají jeho latinským jménem "Frai" a konec jeho vlády je posunut o 10 let dopředu.

Edgar, někdy také Edgar Mírumilovný (943 - 8. července 975, Winchester), byl anglický král. Jeho přídomek mírumilovný se nevztahoval k jeho skutkům, protože byl silný vůdce, což dokázal dobytím Northumbrie a Mercie na svém bratru Edwym.


Historie.

Před římskou nadvládou Galii obývali samosprávné keltské kmeny. Území mezi nimi bylo rozděleno na kantony a každý kanton byl dále rozdělen na sídla. Aeduové stejně jako mocné kmeny Arvernů, Sekvánů a Helvéců nahradili svou monarchii soudní radou. Volení soudci byli pod vedením senátu a senát byl složen z potomků starých královských rodin. Podle Livia se v 6. století př. n. l. účastnili expedice krále Bellova do Itálie. Již v období před příchodem Julia Caesara se připojili k Římanům a byli jimi poctěni tituly "Bratří a příbuzní římského národa". V roce 63 př. n. l. se jejich dlouholetí soupeři Sekvánové spojili s dalšími galskými a germánskými kmeny vedenými Ariovistem a následně je porazili a zmasakrovali v bitvě u Magetobriga. Po bitvě Aeduové vyslali druida Diviciaca do Říma, aby požádal o pomoc římský senát, ale jeho žádosti nebylo vyhověno. Až v roce 58 př. n. l. Julius Caesar po svém vpádu do Galie obnovil jejich nezávislost. Aeduové přesto později vstoupili do galské koalice proti Caesarovi a až po porážce Vercingetorika v bitvě u Alesie se znovu spojili s Římany. Několik desetiletí po římském obsazení Galie, opustili své hlavní sídlo oppidum Bibracte a vybudovali nové polořímské a pologalské sídlo Augustodunum. Nejvyšší soudce Aeduů v době Caesara se jmenoval Vergobretus, podle Theodora Mommsena byl titulem "judgment-workerem", který byl volen každý rok. Na Aeduích byli závislé i některé další malé galské komunity.  Aeduové byli prvními z galských kmenů, kteří od císaře Claudia získali "Jus honorum", tím se stali prvními Galy s povolením stát se římskými senátory. Ve 3. století Eumenius sepsal prohlášení, v němž žádal o obnovu škol ve svém rodném městě Augustodunum, což naznačuje, že vývoj v regiónu byl zaostalý. Aeduové pravděpodobně přijali řadu vládních praktik od Římanů, jako byla volba soudců i dalších úředníků. Kolem 5. století započala postupná christianizace galského území a Aeduové se stali součástí franské říše.

Aeduové také Haeduové (starořecky: "Αϊδούοι") byl keltský kmen žijící na území Galie, mezi řekami Arar (Saôna) a Liger (Loira) v současné Francii. Obývané území zahrnovalo větší část současných departementů Saône-et-Loire, Côte-d'Or a Nièvre. Hranice území jsou definovány záznamy ve starověkých spisech, podle nichž horní tok řeky Loiry tvořil západní hranici jejich území a odděloval ho od území kmene Biturigů a řeka Saôna tvořila východní hranici jejich území a oddělovala ho od území kmene Sekvánů. Jejich hlavním sídlem bylo oppidum Bibracte.