Historie značky ESPRIT.

Původ značky ESPRIT se datuje do roku 1968, kdy pod vlivem éry Beatles a volností 60. let, začali Susie a Doug Tompkins navrhovat, šít a prodávat přímo ze svého pojízdného karavanu v San Franciscu oblečení pod značkou ESPRIT. Jejich nadšení a entusiasmus dal za vznik hodnotám, které značka ESPRIT považuje dodnes za klíčové. V roce 1971 se ESPRIT stává oficiální oděvní značkou a je zaštítěna pod názvem „ESPRIT de Corp“. V tomto roce také vzniká první ucelená kolekce oblečení. Později tohoto roku se Susie a Doug Tompkins setkávají v Hongkongu s Micheal Yingem, díky kterému vzniká ESPRIT Far East Group.  Roku 1976 v Německu v Düsseldorfu je vytvořena akciová společnost Esprit de Corp. Popularita v Evropě stoupá a z ESPRITU se stává úspěšná módní značka na evropském trhu. Rok 1979 je pro utvoření celkové vizualizace značky velmi důležitý, protože v New Yorku je Johnem Casadem navrženo známé logo značky. O pár let později, konkrétně roku 1986, je v Německu otevřena první ESPRIT maloobchodní prodejna. Řetězec obchodů se rozrůstá a v roce 1987 značka proniká také na trhy v Nizozemsku, Belgii, Dánsku a Taiwanu. O dva roky později (1989) ESPRIT vytváří nové obchody v Norsku, Francii a Velké Británii.  Roku 1993 je značka oficiálně zapsána na burze v Hongkongu. V roce 1995 je v Německu oficiálně spuštěna výroba hodinek této značky a o tři roky později, v roce 1998, je zahájena výroba šperků.  Rok 2000 je pro tuto značku velmi přelomový. Esprit Holdings Ltd. se stávají významnou složkou Morgan Stanley's MSCI Hongkong Indexu. Firma je tedy ve velkém rozmachu a její růst a rozvoj je „raketový“. Značka se začíná angažovat i v jiných odvětvích, než jen v textilním průmyslu. Roku 2004 je v Düsseldorfu postaven víceúčelový stadion Esprit Arena, jehož kapacita je více než 54 tisíc diváků. Slouží především pro fotbalové zápasy. Deset let od zahájení svého prodeje, konkrétně roku 2005, se hodinky a šperky ESPRIT stávají nejúspěšnějším licencovaným produktem této firmy. Esprit se neustále rozrůstá a vytváří nové kolekce a divize. Roku 2007 do prodeje přichází nová „podznačka“ EDC, která je zaměřená na mladistvé, jednoduché a pohodlné oblečení. Oblibu tato divize ale nachází u zákazníků každého věku. Obliba hodinek a šperků je okolo roku 2009 natolik rozsáhlá, že je jejich distribuce a prodej rozšířen do Hongkongu.

ESPRIT nejen jako módní značka.

I přesto, že hlavním působištěm značky Esprit je módní průmysl, nejen tato oblast je této značce blízká. V posledních letech se značka ESPRIT snaží zaměřit na ekologické problémy a jejich řešení. Sama se proti těmto problémům snaží bojovat. Plastové nákupní tašky byly vyměněny za papírové, které jsou šetrnější k životnímu prostředí a také clubová kartička, která byla dříve vyráběna z plastu, se začala vyrábět lisováním ze dřeva.  Esprit se také zapojuje do různých charitativních akcí, jak menších tak větších, orientovaných na občanské, sociální a také ekologické problémy. Charitativní akce jsou podporovány nejen celou společností značky, ale také samotnými zaměstnanci, kteří přispívají finančními obnosy. Příkladem takové pomoci je kampaň z 90. let „Real people“ a také z roku 2011 „Make your wish“. V této kampani lidé z celého světa posílali svá přání a na začátku roku 2012 Esprit vybral pět z nich, které se rozhodl splnit. O vybraných přáních a průběhu jejich plnění informuje značka na svých oficiálních stránkách a také na Facebooku.

ESPRIT FRIENDS.

Značka ESPRIT se zaměřuje na perfektní zákaznický servis a zákazníka jako takového a s tím souvisí i vytvoření věrnostního klubu ESPRIT FRIENDS.  Každý zákazník, který se stane členem toho klubu, ihned po založení obdrží ESPRIT kartičku a při každém nákupu se mu 3 % z celkové utracené částky přeměňují na e-body, které se potom mění na hodnotné poukázky na nákup. Zároveň zákazník registrací do toho klubu získává možnost čerpat další výhody, jakými jsou například slevové akce, krejčovské úpravy zdarma apod.

Esprit (zapisováno jako ESPRIT) je oděvní společnost a mezinárodní značka oblečení, prodávající dámské, pánské i dětské oblečení. Značka se specializuje nejen na trendy oblečení, dámské, pánské i dětské boty, ale také na doplňky – kabelky, peněženky, šály, šátky, hodinky, šperky a parfémy, plavky a spodní prádlo. Specifickým znakem pro tuto značku je kvalita materiálu, pohodlí při nošení a vstřícný přístup k zákazníkům.


Historie Města.

Roku 713 př. n. l. Sargon nařídil výstavbu nového paláce a města 20 km od Ninive na úpatí Gebel Musri. Zakoupil půdu, a aby přilákal dostatečný počet pracovníkú pro stavbu, rozhodl se anulovat jejich dluhy. Půda v okolí města byla zkultivována a byly zde založeny olivovníkové plantáže za účelem zvýšení produkce oleje ( v té době pro Asýrii nedostatečné).  Město mělo obdélníkový půdorys o rozměrech 1760 * 1635 m. Ohraničená plocha zahrnovala 3 čtvereční kilometry, či 700 akrů. Délka obranných zdí dosahovala 16280 asyrských délek, hodnota čísla odpovídala numerickému vyjádření Sargonova jména. Zdi města byly opravdu masivní a obsahovaly 157 věží pro zvýšení obranyschopnosti. Do města se dalo vstoupit jednou ze sedmi vstupních bran. Na obezděné terase se nacházely chrámy a královský palác. Hlavní chrámy byly zasvěceny bohům Nabuovi, Šamašovi a Sinovi, zatímco Adad, Ningal a Ninurta měli menší svatyně. Chrámová věž, zikkurat, zde byla také postavena. Palác byl vstavěn do pevnosti na východním okraji města a obsahoval 209 síní a nádvoří. Byl zkrášlen sochami a reliéfy na zdech, brány byly ozdobeny sochami okřídlených býků šédu. Obytné domy ve městě byly postaveny z nepálených cihel.  Dvůr byl do Dúr Šarrukínu přemístěn roku 706 př. n. l., i když město ještě nebylo úplně dokončeno. Sargon byl zabit během bitvy roku 705 př. n. l.. Jeho syn a nástupce Sinacherib projekt opustil, a přemístil hlavní město i s jeho administrací do města Ninive. Město Dúr Šarrukín nebylo nikdy dokončeno a bylo opuštěno, když o století později padla celá Asyrská říše.

Vykopávky.

Město bylo poprvé nalezeno francouzským konzulem v Mosulu, Paul-Émilem Bottaou v roce 1843. Botta věřil, že Chorsábád je biblickým Ninive. Na místě probíhaly vykopávky v letech 1842–1844 a později 1852–1855, přičemž nálezy byly posílány do pařížského Louvru.  Další vykopávky zde prováděl americký tým z Oriental Institute, Chicago v letech 1928–1935.

Dúr Šarrukín (""Pevnost Sargonova""), v současnosti Chorsábád, bylo hlavní město Asýrie (respektive Novoasyrské říše) za vlády Sargona II. Asyrského. Chorsábád je nyní vesnice v severním Iráku, 15 km severovýchodně od Mosulu, která je dodnes obývána Asyřany.


Život.

Thomas Percy se narodil roku 1729 v Bridgnorthu v kupecké rodině. Po absolvování "Adams' Grammar School" v blízkém Newportu odešel roku 1746 studovat na Oxfordskou univerzitu, kterou dokončil roku 1750, a kde roku 1753 získal titul mistra umění. V tom samém roce se stal vikářem v malé vesnici Easton Maudit v Northamptonshire a roku 1756 farářem ve Wilby ve stejném hrabství. Roku 1770 získal titul doktora teologie na Cambridgské univerzitě a roku 1782 se stal biskupem v severoirském Dromore, kde také roku 1811 zemřel.

Dílo.

Literatuře se Thomas Percy začal plně věnovat za svého působení ve Wilby. Jeho první prací byl překlad čínského románu ze 17. století "Hau Kiou Choaan" (1761) na základě portugalského rukopisu. Poté následovala sbírka mravoličných povídek "Vdané paní" (1762, The Matrons) o porušení slibu manželské věrnosti, anglický převod již do latiny přeložených starých islandských básní "Pět ukázek runové poezie" (1763, Five pieces of Runic poetry) upravených pod vlivem Jamese Macphersona a překlad "Písně písní" (1764, The Song of Solomon).  Roku 1765 pak vydal Thomas Percy své nejznámější dílo, třídílnou sbírku tradičních anglických balad a písní datovaných od středověku do poloviny 18. století s názvem "Památky staré anglické poezie" (Reliques of Ancient English Poetry). Tato sbírka, čerpající z různých starobylých rukopisů, zajistila Percymu čestné místo v dějinách anglického písemnictví, neboť povzbudila zájem anglických i evropských sentimentalistů a romantiků o starou poezii a folklór.  Z následujících Percyho prací je možno ještě jmenovat "Klíč k Novému Zákonu" (1766, A Key to the New Testament), překlad díla švýcarského historika Paula Henriho Malleta "Úvod do dějin Dánska" (1755, Introduction a l'Histoire de Dannemarch) vydaný pod názvem "Severní starožitnosti" (1770, Northern Antiquities) a báseň " Poustevník z Warkworthu" (1771, The Hermit of Warkworth).

Thomas Percy (13. dubna 1729, Bridgnorth, Shropshire, Anglie – 30. září 1811, Dromore, hrabství Down, dnes Severní Irsko) byl anglický biskup a preromantický básník, sběratel a upravovatel středověké poezie a lidové slovesnosti.


Situace po druhé světové válce.

Italské námořnictvo vzniklo z pozůstatků někdejšího královského námořnictva, které vstupovalo do druhé světové války jako čtvrté nejsilnější námořnictvo světa, ale utrpělo v ní velké ztráty. Italská kapitulace roku 1943 znamenala předání části lodí do rukou Spojenců a ukořistění dalších lodí Německem (řada z nich byla postupně potopena v přístavech spojeneckým letectvem). Větší část lodí, které válku přečkaly, si poté rozdělily vítězné státy — například lehké křižníky "Attilio Regolo" a "Scipione Africano" převzalo francouzské námořnictvo, "Duca d'Aosta" sovětské námořnictvo a "Eugenio di Savoia" řecké námořnictvo. Rovněž italské přístavy byly po válce poškozené a mnohdy zablokované potopenými plavidly.  Mírová smlouva podepsaná Itálií roku 1947 přinesla obnovovanému námořnictvu řadu omezení — nesmělo vlastnit jaderné zbraně, bitevní lodě, ponorky a rovněž mělo zakázáno provozovat letouny s pevnými křídly z palub lodí. Během několika let však kulminovala studená válka a z Itálie se brzy stal důležitý spojenec USA proti Sovětskému svazu ve strategickém prostoru Středomoří.

Studená válka.

Itálie se proto stala 4. dubna 1949 zakládajícím členem NATO. Jelikož nemohla provozovat letouny s pevnými křídly z palub lodí, zaměřila se na stavbu vrtulníkových nosičů. V polovině 60. let na sebe italské námořnictvo připoutalo poznornost zavedením trojice vrtulníkových křižníků tříd "Andrea Doria" a "Vittorio Veneto". Ke stavbě lehké letadlové lodi "Giuseppe Garibaldi" se země odhodlala až v polovině 80. let.

Současnost.

Nároky kladené v současnosti na italské námořnictvo zahrnují operace ve Středozemním moři i mimo něj. Prioritou je zesílení kapacity výsadkových sil. Nejnovější letadlová loď "Cavour" je proto víceúčelové konstrukce s možností nesení až 400 námořních pěšáků. "Cavour" nahradila ve funkci vlajkové lodě letadlovou loď "Giuseppe Garibaldi", která byla převedena k podpoře výsadkových sil. Trojici obojživelných výsadkových lodí třídy "San Giorgio" navíc mají v nejbližších letech nahradit mnohem větší plavidla. Mimo letadlové lodi "Cavour" však v posledních letech probíhá obměna i v dalších kategoriích. Zaváděny jsou například moderní torpédoborce a fregaty tříd "Orizzonte" a "FREMM" či ponorky třídy "Todaro". Všechny tyto lodě jsou vyvíjeny v mezinárodní spolupráci.  Italské námořnictvo je v oblasti Libanonu součástí mezinárodních sil OSN a jejich mírové mise UNIFIL. Po vypuknutí konfliktu Libanonu s Izraelem roku 2006 vysadily "Giuseppe Garibaldi" a ostatní výsadkové lodi mezinárodní kontingent 1000 mužů.  V současnosti se Itálie zapojila do boje proti modernímu námořnímu pirátství v oblasti Somálska. Italské námořnictvo je součástí protipirátské mise EU (EU NAVFOR) — Operace Atalanta. Mezi lednem a dubnem 2010 dokonce bude této operaci velet. Italský kontradmirál Giovanni Gumiero velí svazu "Task Force 465" z paluby zásobovací a podpůrné lodi "Etna".

Plánované akvizice.

Italské námořnictvo postupně do služby zařazuje 10 fregat třídy FREMM. Na počátku roku 2017 zbývalo dokončení ještě 5 univerzálních fregat této třídy.  V květnu 2015 byl společnostem Fincantieri, Finmeccanica a Raggruppamento Temporaneo di Impresa (RTI) zadán kontrakt ve výši 3,5 miliardy Euro na stavbu jedné zásobovací podpůrné lodě "Vulcano" (A5335), která má být dodána do roku 2019 a šesti víceúčelových oceánských hlídkových lodí třídy "Thaon di Revel" s termínem dodání v letech 2021–2025.  V červenci 2015 společnosti Fincantieri a Finmeccanica získaly kontrakt ve výši 1,1 miliardy euro na stavbu víceúčelové vrtulníkové výsadkové lodě (LHD) "Trieste" (L9890) s délkou 200 metrů a výtlakem asi 20 000 t. Plavidlo má být dokončeno v roce 2022.  Dvě hlídkové lodě třídy "Angelo Cabrini".  Záchranná loď ponorek USSP ("Unità Supporto Subacqueo Polivalente") - náhrada plavidla "Anteo" (A5309).  Hydrografická výzkumná loď UIOM ("Unità Idro Oceanografica Maggiore") - od roku 2020 náhrada plavidla "Ammiraglio Magnaghi" (A5303).

Italské námořnictvo je jednou ze čtyř složek ozbrojených sil Itálie. Je pokračovatelem italského královského námořnictva, jež nahradilo roku 1946 při změně státního zřízení země z monarchie na republiku. Oficiálním svátkem námořnictva je 10. červen. Jedná se o výročí potopení rakousko-uherského dreadnoughtu SMS "Szent István" dvojicí italských torpédových člunů MAS roku 1918.


Vznik.

V září 1939 byly vydány specifikace 14-Ši na přepadový stíhací letoun, který by byl schopen zasahovat proti těžkým bombardovacím letounům. V dubnu 1940 byly specifikace upřesněny.  Na japonské straně poprvé zahrnovaly ochranu pilota zadní pancéřovou deskou. Ve specifikaci také byla určena minimální rychlost 600 km/h v 6 000 m, přistávací rychlost 130 km/h, délka vzletu ne větší než 300 m, výdrž ve vzduchu minimálně 45 minut na plný výkon a výzbroj dvou kanónů ráže 20 mm a dvou kulometů puškové ráže 7,7 mm.  Šéfkonstruktér společnosti Micubiši, Džiró Horikoši, zahájil práce na projektu letounu výběrem vhodné pohonné jednotky. Volba padla na dvouhvězdicový čtrnáctiválec Micubiši MK4C-A Kasei 13 s třílistou vrtulí. V konstrukci bylo uplatněno nově vyvinuté křídlo s laminárním profilem, vybavené vztlakovými klapkami.

Vývoj.

První z prototypů Micubiši J2M1 Kjókúsen vzlétl 20. března 1942. Tovární i bojoví piloti testovali nové stroje na továrním letišti Suzuka a podle jejich připomínek byly prototypy upravovány a modifikovány.  Čtvrtý vyrobený exemplář byl upraven na verzi J2M2 Kjókúsen-Kai s motorem MK4R-A Kasei 23a se systémem přímého vstřikování paliva a směsi metanolu a vody. Zadní část trupu byla zvýšena, úpravou prošly palivové nádrže, umístění sedačky pilota a tvar větrného štítku na překrytu kabiny.  Sériová výroba stroje objednaného pod označením Micubiši J2M2 model 11 Raiden dala za rok 1943 141 kusů. Letouny byly vyzbrojeny dvojicí kulometů typ 97 v trupu a dvěma kanóny typ 99 model 2 v křídle. Od této verze byly zavedeny čtyřlisté stavitelné vrtule Sumitomo VDM o průměru 3,30 m.  Na výrobní lince je na přelomu let 1943-44 doplnil J2M3 model 21 Raiden s lokálně zesíleným křídlem s instalovanou dvojicí kanónů typ 99 model 1 a 2 ráže 20 mm v každé polovině. Kulomety v trupu již byly vynechány.  Subverze J2M3a model 21A Raiden měla v křídle celkem čtyři kanóny typ 99 model 2 s vyšší kadencí střelby.  Na jaře roku 1944 vznikla verze J2M6 model 31 Raiden s inovovaným krytem kabiny, která byla vyzbrojena dvěma páry kanónů typ 99 model 1 a 2, subverze J2M6a model 31A Raiden se čtyřmi kanóny typ 99 model 2 s dlouhými hlavněmi.  Souběžně s J2M6 byl vyvíjen J2M5 model 33 Raiden s výkonnějším výškovým motorem Kasei 26a s třístupňovým kompresorem. Subverze J2M5a model 33A měla na vnější pozici v křídle kanóny ráže 30 mm.  Snaha o další zvýšení výkonů Raidenu ve velkých výškách vedla k verzi J2M4 model 32 Raiden ze srpna 1944 s motorem MK4R-C Kasei 23c s turbokompresorem. Tato pohonná jednotka udržovala v hladině 9200 m výkon 1059 kW. Stroje měly na levé straně přední části trupu lapač vzduchu, na pravé pak samotný turbokompresor.

Nasazení.

První jednotkou vyzbrojenou Raideny se stala 381. Kókútai se základnou v Tojohaši u Nagoje. Spojenci se s těmito letouny setkali až v druhé polovině roku 1944 nad Marianami. Hlavní oblastí nasazení byly Japonské ostrovy, kde měly stroje díky výborné stoupavosti zasahovat proti létajícím pevnostem B-29. Účinnost J2M však nesplnila očekávání, letoun byl poměrně náročný na pilotáž pro piloty zvyklé na pomalejší letadla s malým plošným zatížením a japonští piloti neměli moc času na přeškolení na tento jinak dobrý letoun. Celkem bylo vyrobeno 476 kusů všech verzí.

Specifikace (J2M3).

Údaje dle

Micubiši J2M Raiden (: 雷電, "Hrom") byl jednomotorový stíhací letoun japonského císařského námořního letectva užívaný ve druhé světové válce. Spojenci mu přidělili kódové jméno Jack.


EPPO kód.

LYMADI

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO je pro patogena s označením bekyně velkohlavá ("Lymantria dispar") používáno více rozdílných názvů, například "Ocneria dispar", "Phalaena dispar" nebo "Porthetria dispar".

Zeměpisné rozšíření.

Areálem rozšíření bekyně velkohlavé je Severní Afrika, celá Evropa, Malá a střední Asie a Severní Amerika. V Severní Americe, kam byla zavlečena v roce 1868, je vedena jako nebezpečný a vysoce škodlivý invazní druh. Rozšířila se z Medfordu v Massachusetts v roce 1868 nebo 1869, kvůli muži jménem Leopold Trouvelot. Záměrem bylo získat křížením s bourcem morušovým odolný druh hmyzu pro výrobu hedvábí.  V Česku je bekyně velkohlavá běžným druhem.

Popis.

Dospělec je okřídlený motýl. Rozpětí křídel je u samice asi 50 až 70 mm. Mají křídla bílá s pruhem a skvrnou. Samci mají rozpětí křídel asi 35 až 50 mm, jsou šedohnědí a menší.  Vylíhlé housenky jsou černé a postupně získávají typické žlutavě šedavé zbarvení s dvěma řadami, v přední části modrých a v zadní červených, bradavek (viditelné jako barevníé skvrny) s trsnatými žahavými chlupy.Dorůstají délky 5–6 cm.  Vejce je 1 mm velké, nejprve žlutozelené, později tmavě hnědé, bochánkovitého tvaru. Vajíčka jsou nakladena ve skupinkách 2,5 cm dlouhých a 1 cm širokých, nazývaných „hubky“ (nebo někdy „zrcátka“). Snůšky jsou pokryty chloupky.  Ve střední Evropě se šíří zavlečený východoasijský biotyp bekyně velkohlavé, jehož samičky jsou robustnější, a proto dobře létají i před vykladením vajíček.

Biologie.

Přezimují vajíčka na kmenech stromů. Housenky se líhnou v době rašení. Zpočátku housenky žijí společně, ale netvoří zámotek, později žijí jednotlivě. Housenky se živí na listech v noci. Ve dne nejsou aktivní, schovávají se na zemi, ve stínu trávy a listů. První motýli se líhnou již koncem června. Hlavní vlna letu je však v průběhu července a srpna, někdy trvá až do září. Brzy po vylíhnutí se bekyně páří a většinou kladou všechna vajíčka najednou.  Motýli se vyskytují v lesích, parcích a zahradách. Housenky se živí listy listnatých stromů, častým hostitelem je dub, někdy buk, líska, habr a kaštanovník, poškozují i okrasné a ovocné dřeviny. Často se vyskytuje v silničních stromořadích na jabloních, švestkách a lípách.  Bekyně zlatořitná je hostitelem mnoha druhů parazitů a kořistí predátorů. Housenkami bekyně se živí hmyzožraví ptáci – sýkory, kukačky a další. Housenky napadá jiný hmyz, jako například larvy brouka krajník pižmový. Mohou být parazitovány více než 100 druhy blanokřídlých parazitoidů (lumci, lumčíci, chalcidky aj.) Při přemnožení bývají nejvýznamnějšími činitely, které rychle omezí počet jedinců bekyně, mikroorganismy. Často virového původu (polyedrie) nebo bakterie (Bacillus thuringiensis), také někteří prvoci a některé druhy entomopatogenních hub ("Entomophaga maimaiga").

Význam.

Bekyně velkohlavá působí tzv. plýtvavý žír, kdy nepravidelně ožrané listy a jejich zbytky padají na zem. Při holožíru jsou stromy téměř bezlisté. V květnu a červnu je na napadených stromech patrný společný žír housenek, v zimě jsou na kmenech přítomné kupičky vajíček. Je možná záměna s Jinými housenkami můr a motýlů.  Bekyně velkohlavá je považována za druh působící pravidelné kalamity. Kalamity trvají vždy 3–4 roky a opakují se zhruba po 10–20 letech. Bekyně velkohlavá způsobuje holožíry jak ovocných stromů, tak lesních porostů, především dubů.  Chloupky na povrchu housenky mohou způsobit alergické reakce. Jsou popsány i případy oslepnutí v důsledku zánětu očí způsobeném reakcí na chlupy housenek.  Neevropské biotypy bekyně velkohlavé jsou předmětem karanténních opatření.

Ochrana rostlin.

Účinné jsou přípravky obsahující bakterie "Bacillus thuringiensis". Například přípravek FORAY 48 B. Provádějí se postřiky dubových lesů, kde populační vlny bekyně vznikají. Je možná chemická ochrana s použitím feromonů. Agrotechnická opatření k tlumení zahrnují odstraňování vajíček a použití širokých lepových pásů kolem kmene.

Bekyně velkohlavá ("Lymantria dispar") je polyfágní druh motýla, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem. V Česku patří její housenky mezi nejobávanější listožravé škůdce. Při přemnožení způsobují rozsáhlé holožíry.


Synonyma.

Pro organismus s označením tmavoskvrnáč zhoubný ("Erannis defoliaria") je používáno více rozdílných názvů, například "Phalaena defoliaria".

Zeměpisné rozšíření.

Domovinou tmavoskvrnáče zhoubného je Asie a Evropa. Druh je rozšířen v celé oblasti západního palearktického výskytu dubu ("Quercus" sp.). V Evropě je běžným druhem, běžně se vyskytuje též v Česku.

Popis.

Rozpětí křídel dospělce je asi 40 až 45 mm u samce, ale je velmi variabilní. Samice je bezkřídlá. Dospělci mají křídla běložlutá s černými a žlutými kresbami. Motýli se dokážou barevně adaptovat na prostředí.  Housenky jsou hnědozelené a mají na hřbetě mají dva tmavé proužky, na bocích 2 žluté, rezavě skvrnité pruhy.  Vajíčka jsou velká 0,5 - 0,8 mm v průměru, žlutobílá, později oranžová, kulovitého tvaru.

Biologie.

Tmavoskvrnáč zhoubný je široký polyfág, který napadá ovocné dřeviny, ale i mnoho rodů okrasných nebo lesních dřevin, jako je dub ("Quercus" spp.), habr ("Carpinus"), buk lesní ("Fagus sylvatica"), lípa ("Tillia" spp.), javor, bříza, topol, jilm, skalník ("Cotoneaster") či líska ("Corylus") a jiné.  Přezimují vajíčka na větvích. Housenky se líhnou v době rašení pupenů. Pro líhnutí larev jsou nutné deště. Proto vlhká chladná léta a mírně vlhké podzimy vedou ke gradacím tohoto škůdce. Vykusují pupeny, květy a rašící listy. Ožírají i plody a základy pecek. V červnu se kuklí, většinou v řídkém zámotku v půdě, 10-14 cm hluboko. Dospělci se líhnou na podzim, od září do listopadu. Tmavoskvrnáč zhoubný má během roku jednu generaci.  Vyskytuje se v dubových lesích, v parcích a zahradách.

Rostlinolékařský význam.

Po dvou letech holožíru mohou duby odumírat. Housenky jsou schopny výrazně poškodit ovocné stromy. Na třešních vykusují housenky do plodů dírky. Tmavoskvrnáč zhoubný patří k hospodářsky významným druhům, způsobujícím vážné škody.  Přítomnost housenek tmavoskvrnáče zhoubného prozrazuje žír na listech. Při přemnožení dochází k silnému prosvětlení koruny. Odumírají zbytky listů, strom vypadá jako usychající. Poškozovány jsou i plody, u třešní plody zahnívají, na jiných plodech se tvoří jizvy.

Ochrana rostlin.

K ochraně rostlin se používá biologický boj pomocí "Bacillus thuringiensis" a lepové pásy.

Tmavoskvrnáč zhoubný, též píďalka zhoubná nebo píďalka zimní, "Erannis defoliaria" je motýl, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem při rašení. V ČR housenky způsobují žírem při přemnožení rozsáhlé silné prosvětlení korun dubů. Tmavoskvrnáč zhoubný je polyfág, a podle dostupných informací způsobuje příležitostně vážné škody. Při víceletém napadení může dojít i k odumření dřeviny.


Synonyma.

Pro organismus s označením píďalka podzimní je používáno více rozdílných názvů, například "Cheimatobia brumata" nebo "Phalaena brumata".

Zeměpisné rozšíření.

Areál rozšíření píďalky podzimní zahrnuje Asii, Evropu a Severní Ameriku. V Evropě je běžným druhem, stejně tak i v ČR. Vyskytuje se v dubových lesích, parcích a v zahradách.

Popis.

Dospělci píďalky podzimní se vyznačují výrazným sexuálním dimorfismem. Samci jsou křídlatí, samice mají křídla redukovaná v pahýly. Rozpětí křídel samce je asi 30 mm, křídla jsou světle hnědá s tmavší kresbou. Délka těla samic je 8–10 mm, barva samic je šedohnědá. Housenky jsou zelenavé až hnědozelené, mají na hřbetě mají tmavý proužek a na bocích 3 žlutavě bílé pruhy. Vajíčka jsou oválná, zprvu světle zelená, později červenožlutá, nakonec šedá.

Biologie.

Druh má v roce jen jednu generaci. Imaga se vyskytují od října do prosince, přes den odpočívají na kmenech stromů a s večerem aktivují. Samci vyhledávají čerstvě vylíhnuté samičky, které se s nimi páří a ihned po oplodnění kladou vajíčka do štěrbin kůry.  Přezimujícím stádiem je vajíčko. Housenky se líhnou v době rašení pupenů – v dubnu a květnu. Okusují květy, pupeny a listy, později ožírají i plody. Listy i květenství spřádají a zdržují se uvnitř smotků. Pro housenky je typický píďalkovitý pohyb. Žír zakončují v průběhu června a spouštějí se na vláknech na zem, kde se v hloubce kolem 5–10 cm kuklí, obvykle v řídkém zápředku.  Píďalka podzimní je široký polyfág: Napadá ovocné dřeviny (např. třešně, meruňky, slivoně, jabloně), ale i mnoho rodů okrasných nebo lesních dřevin: dub ("Quercus" spp.), habr ("Carpinus"), buk lesní ("Fagus sylvatica"), lípy ("Tillia" spp.), javor, břízu, jilm a mnoho dalších.

Význam.

Housenky píďalky podzimní jsou jedněmi z nejvýznamnějších škůdců ovocných dřevin a lesních porostů listnatých stromů, především dubů. Způsobují odlistění dřeviny v květnu a červnu, poškození květů a plodů ovocných dřevin. Poškození se může několik let opakovat. Jsou známy škody na porostech u domácích pěstitelů marihuany (konopí seté).  Na napadených dřevinách je patrný žír na listech, květních poupatech, květech i plodech. V listech jsou vykousané drobné otvory, jež housenky postupně zvětšují, až zůstávají jen ohlodaná žebra listu.

Ochrana rostlin.

Ochrana rostlin je možná pomocí biologického boje užitím bakterií "Bacillus thuringiensis", dále se používají lepové pásy. Vhodná je podpora množství sýkor přezimujících v sadech vyvěšováním hnízdních ptačích budek.  Použitelnými insekticidy jsou:

Píďalka podzimní, též vlnopásník ovocný nebo píďalka zimní menší, "Operophtera brumata", je drobný motýl, jehož housenky poškozují listy dřevin žírem při rašení. Housenky vyžírají v listech zpočátku drobné otvory, které se postupně zvětšují a dochází až ke skeletaci listů. Píďalka podzimní je polyfág. Živí se na ovocných stromech, ale i na okrasných listnáčích, například dubech a jilmech, ale vezme zavděk i lišejníkem. Podle dostupných informací způsobuje příležitostně několikaleté holožíry.


Historie.

Území v blízkosti Rimavské Soboty bylo osídleno již během pravěku, a to v době bronzové, archeologické nálezy pocházejí z období pilinské kultury, halštatského období, a také z doby římské.  První středověkou osadu, existující již za krále Gézy v letech 1074–1079, zničili Mongolové. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1268 z listiny kancléře Štefana, v níž je osada nazvána "Rymboa Zumbota". Název odkazuje k právu sobotního trhu. Městská práva obec získala roku 1334. Mezi lety 1441–1460 byla obsazena husitskými oddíly Jana Jiskry a bratříky, kteří zde vybudovali pevnost Sobôtka a vyjednávali s uherským regentem „turkobijcem“ Jánošem Huňádym.  V roce 1508 město vyhořelo. K jeho obnově byl pozván italský architekt, který vytvořil šachovnicový půdrys města. Od poloviny 16. století do roku 1601 město podléhalo turecké nadvládě Osmanské říše a trpělo nájezdy loupeživých Martalovců. V roce 1668 je císař Leopold I. připojil k habsburské říši a povýšil na královské město. Roku 1735 císař Karel VI. městu k domobraně udělil "právo meče".  Roku 1792 zde osvícenci založili jednu z prvních vědeckých společností na Slovensku. V 19. století bylo město sídlem Gemersko-malohonstké župy (do té doby centrem Malohontu). 26. prosince 1805 zde na útěku z prohrané bitvy u Slavkova přenocoval zraněný generál Kutuzov. Revoluční rok 1848 zde proběhl dramaticky, proti revolucionářům, které vedli Štefan Marko Daxner a Ján Francisci, zasáhla vojska tří armád. Památku revolucionářů připomíná bronzový pomník básníka Sándora Petöfiho.  Za první republiky se město hospodářsky příliš nerozvíjelo, ve druhé světové válce patřilo k Maďarskému království. 21. prosince 1944 bylo osvobozeno vojsky 2. ukrajinského frontu pod velením maršála Penelina. Maďarské obyvatelstvo bylo podle Benešových dekretů v letech 1945–1946 vystěhováno. V období socialismu bylo město silně přestavěno a industrializováno.

Charakter města.

Jde o okresní město, aministrativní a průmyslové centrum okresu. Průmysl zastupují konzervárna, mlékárna, masné závody. Pivovar Gemer a továrna na tabákové výrobky již byly zrušeny. Kulturní život města kromě dvou příležitostných festivalů zastupuje Gemersko-malohontské muzeum, věnované Gemerskému a Malohontskému regionu.

Národnostní složení.

V Rimavské Sobotě žije obyvatelstvo těchto národností:

Symboly města.

Symboly města jsou:  Znak městu udělil uherský král Zikmund Lucemburský při své návštěvě v roce 1387. Znak zobrazuje černou rozkřídlenou orlici s červenou zbrojí na stříbrném štítu. Z barev znaku je odvozená i současná černo-červeno-bíla vlajka města.

Školství.

Ve městě se nachází tyto střední školy:  Stanice Jesenské leží na trati číslo 160 (Zvolen – Lučenec – Fiľakovo – Jesenské – Tornaľa - Rožňava – Košice)

Zajímavost.

V roce 2001 Mezinárodní astronomická unie pojmenovala planetku 20495 na počest slovenského města Rimavská Sobota. Model planetky se nachází v parku hvězdárny.

Rimavská Sobota (, ) je město na řece Rimavě v jižním Slovensku, patřící k Banskobystrickému kraji, v historickém regionu Malohont. Žije zde obyvatel. Rimavská Sobota je administrativní a hospodářské středisko okresu a okolí. Ve městě převažuje obyvatelstvo slovenské (60%) a maďarské (35%) národnosti. Rimavská Sobota je město s oficiálně nejvyšší nezaměstnaností ze všech měst na Slovensku.


Mládí, vstup do řádu.

Původní křestní jméno van Straatena znělo Philip, byl druhým ze čtyř dětí. Původně se chtěl stát učitelem a v roce 1932 se zapsal na univerzitu v nizozemském Utrechtu.  Cítil však duchovní povolání, a tak se hlásil do řádu kapucínů, neboť obdivoval jeho chudobu a prostotu. Přijímající lékař mu však řekl, že pokud by oslaben tuberkulózou žil podle přísných pravidel řádu, bude do tří měsíců mrtev. Vstup do řádu mu proto nepovolil, což van Straatena zcela zdeptalo. Téhož roku vstoupil v belgickém klášteře Tongerlo v blízkosti Antverp do premonstrátského řádu, přičemž přijal jméno Werenfried (Bojovník za mír). Kvůli tuberkulóze však jeho zdraví zůstávalo stále příliš křehké na to, aby převzal povinnosti kněze, opat však souhlasil s tím, aby se stal jeho sekretářem.

Církev v nouzi.

Van Straaten v klášteře založil časopis. Na Vánoce 1947 v něm zveřejnil článek, který změnil jeho život. Jednalo se o výzvu věřícím k pomoci 14 milionům Němců, kteří byli po 2. světové válce vyhnáni ze svých domovů ve střední a východní Evropě a z nichž 6 milionů bylo římskokatolického vyznání.  Mnoho z nich pobývalo v táborech, zbudovaných často jako původně válečné koncentrační tábory, malá část z nich žila také v Nizozemsku a Belgii. Obecně trpěli podvýživou a nedostatkem lékařské péče. Odezva na van Straatenovu výzvu byla nečekaně silná.  Svou přezdívku „Špekpáter" (něm. "Speckpater", angl. "Bacon Priest") získal již v této době díky svým apelům na vlámské sedláky, aby německým uprchlíkům – tedy dřívějším nepřátelům - věnovali jídlo: podařilo se mu při tom od nich získat mj. několik tun slaniny.  Jeho práce vyústila v založení organizace Církev v nouzi (něm. "Kirche in Not", angl. "Aid to the Church in Need"), která sídlí v německém městě Königstein im Taunus. V době studené války pokračoval v podpoře církve za železnou oponou. Původně tak byl součástí názvu ještě dovětek Pomoc východnímu kněžstvu (něm. "Ostpriesterhilfe").

Riskantní cesty do zahraničí.

Vybaven falešným pasem a v přestrojení, podnikal van Straaten cesty na tajné schůzky do zemí komunistického bloku. Nebál se nebezpečí. Když se v říjnu 1956 z Budapešti nakrátko stáhla sovětská vojska, ihned tam vyrazil. Poprvé se tam tehdy setkal s vězněným maďarským arcibiskupem Józsefem Mindszentym, který na něj velmi zapůsobil.  V roce 1962 jej papež Jan XXIII. požádal o rozšíření jeho práce do Latinské Ameriky. V roce 1972 jej Vatikán dále vyslal do Burundi, zmítaného boji mezi Tutsii a Hutuy. Po příletu sem byl zatčen. Po jedné noci se mu podařilo uprchnout, skrýt se na nunciatuře a po několika dnech se dostat ze země.  Jeho největším příznivcem na papežském stolci se stal Jan Pavel II., který mu byl blízký svým antikomunismem. Když byl Karol Wojtyła ještě krakovským arcibiskupem, stavěl se na odpor komunistickým úřadům při stavbě kostela ve městě Nowa Huta. Zastánci stavby měsíce prováděli stavební práce po nocích, zatímco komunistické úřady výsledky jejich snah přes den ničily. Kostel byl nakonec dostavěn a komunisty s odporem akceptován. Stavební materiály už tehdy platila Církev v nouzi.  Van Straaten odsuzoval „velké kacířství komunismu“, ale neváhal také ostře kritizovat Západ za to, že fakticky propadá „ateismu materialismu“. Společnost, která nemá úctu k nejslabším a nejchudším a která dokonce zabíjí milióny dětí interrupcemi, je podle něj v nebezpečí zatracení.  Po celý život horlivě pracoval a ještě když mu bylo přes 80 let, dvakrát cestoval do Ruska. Po pádu sovětského režimu prosazoval pomoc ruské ortodoxní církvi. Způsobil tím pozdvižení mezi příznivci nadace. Ani někteří ruští představitelé církve nepřijímali pomoc bez problémů, protože se domnívali, že může jít o plán Vatikánu, jak podkopat moc pravoslavné církve. Van Straaten zemřel v Německu krátce po svých 90. narozeninách.

(Philip) Werenfried van Straaten OPraem (17. ledna, 1913, Mijdrecht, Nizozemsko – 31. ledna 2003, Bad Soden, Německo), známý jako Špekpáter, byl premonstrátský kněz, který založil a postupně vybudoval mezinárodní charitativní organizaci Církev v nouzi.


Historie.

Raný středověk.

V 6. století se na území pozdějšího Opavska usadil západoslovanský slezský kmen Holasiců. V 7. až 9. století Holasici vytvořili kmenový svaz založený na rozvoji rodových vztahů a kopaničářském zemědělství, spjatém s lovem a rybolovem. V 9. století se o podrobení Holasic snažila Velkomoravská říše. Za vlády moravského knížete Svatopluka I. moravská vojska ničila zdejší holasická hradiště a snažila se o podrobení oblasti, což se jim v omezené míře povedlo. Po pádu Velkomoravské říše se Holasice dostaly pod nadvládu Českého knížectví. Na počátku 11. století přemyslovský stát ztratil většinu Slezska, nicméně Holasicko si udržel. Samotné Holasicko bylo spravováno jakožto Holasická provincie (později nazývaná Opavská provincie) v rámci Olomouckého údělu. V roce 1182 se údělná knížectví sjednotila do Markrabství moravského, z něhož se později vyčlenily Olomoucké biskupství a Opavské knížectví jakožto samostatné země Koruny české.

Přemyslovci.

Kolem roku 1269 udělil Přemysl Otakar II. svému nemanželskému synovi Mikulášovi (1255–1318) Opavsko nebo část příjmů z něj. V listinách se pak o Mikulášovi mluví jako o „pánovi Opavy“; není však podloženo, že by byl již prvním opavským knížetem.  Přechodně zde (na hradě v Hradci nad Moravicí) po bitvě na Moravském poli sídlila královna vdova Kunhuta a po Mikulášově návratu z uherského zajetí potomci vedlejší větve Přemyslovců. Roku 1318 bylo Opavsko předáno Mikulášovu synovi Mikuláši II. (1288–1365), který se tak stal prvním doloženým knížetem, a bylo potvrzeno jako léno Českého království, později České koruny. Opavsko tak bylo vyčleněno z Moravy jako samostatná země. V letech 1336 až 1365 bylo personálně spojeno s Ratibořským knížectvím. Po smrti Mikuláše II. bylo Opavsko rozděleno mezi jeho čtyři syny. Dokonce i samotné město Opava bylo rozčtvrceno, vznikly čtyři na sobě nezávislé městské rady spravující čtyři části rozděleného města. Tento systém se však ukázal neefektivním a bylo od něj záhy upuštěno.

14.–16. století.

Roku 1377 bylo Opavsko rozděleno na opavskou a krnovskou část, od kterých se později oddělila samostatná stavovská panství Albrechtice "(Olbersdorf)" a Bruntál. Opavsko samo bylo děleno mezi řadu členů Mikulášových potomků, až se někdy před rokem 1465 dostalo do rukou českého krále Jiřího z Poděbrad (1420–1471). Ten ustanovil novým knížetem svého syna Viktorína. Poděbradovci se však na Opavsku neuchytili stejně dobře jako v Minsterberku, neboť na nátlak uherského a českého krále Matyáše Korvína mu museli roku 1485 své knížectví postoupit. Matyáš pak postupoval stejně jako Jiří z Poděbrad a Opavsko dal svému synovi Jánošovi. Dějiny mají tendenci se opakovat a nejinak tomu bylo i zde. Po smrti Matyáše se vlády nad Slezskem chopil dle olomouckých úmluv Vladislav II. Jagellonský. Jánoš bez podpory svého otce neustál jagellonský tlak a knížectví tak opět měnilo majitele. Tentokrát však zůstalo v rukách českých králů. Roku 1526 přešlo po smrti Ludvíka Jagellonského a zvolení českým králem Ferdinanda I. Habsburského pod vrchnost rakouských Habsburků.

Lichtenštejnové.

Král Matyáš udělil Opavsko roku 1613 lénem svému důvěrníkovi Karlovi I. z Lichtenštejna (1569–1627) a formálně je stvrdil jako součást Slezska.  Po první slezské válce bylo v roce 1742 území Vratislavským mírem opět rozděleno. Část ležící východně od města Opavy a severně od řeky Opavy (Hlubčice a Prudník) připadla k Prusku a jižní část s Krnovem, Bruntálem, Bílovcem a Opavou k Rakousku. Rakouská část se po první světové válce v roce 1918 stala společně s jižní částí pruského Ratibořska součástí Československa. Pruská část připadla po druhé světové válce Polsku.  I přes ztrátu vlády nad Opavským a Krnovským knížectvím používají dosud vládnoucí monarchové lichtenštejnského rodu tituly vévody opavského a vévody krnovského, které mají zaručené ústavou Lichtenštejnského knížectví.

Opavské knížectví nebo též Opavské vévodství (německy "Herzogtum Troppau", polsky "Księstwo Opawskie") bylo historickým útvarem na moravsko-slezském pomezí v okolí dnešních měst Opavy, Bruntálu, Krnova, Hlučína a polských Hlubčic.


Vývoj.

První prototyp Ar 232 V1 (VD+YA) se dvěma motory BMW 801 MA o vzletovém výkonu 1176 kW absolvoval první zkušební lety v červnu 1941. Letoun byl řešen jako celokovový hornoplošník s objemným trupem, na který navazoval nosník dvojitých ocasních ploch. Klasický zatahovací příďový podvozek byl doplněn 22 pevnými koly o malém průměru umístěnými pod trupem, která umožňovala vzlet i přistání v těžkém terénu.  Druhý prototyp Ar 232 V2 (VD+YB) již nesl jeden kulomet MG 131 ráže 13 mm v prosklené přední části trupu, identická zbraň se nacházela ve střelišti pod nosníkem ocasních ploch a hlavňovou výzbroj doplňoval kanón MG 151/20 ráže 20 mm v otočné hřbetní střelecké věži. Třetí prototyp Ar 232 V3 (VD+YC) absolvoval svůj první let v květnu 1942 již jako čtyřmotorový se zabudovanými hvězdicovými devítiválcovými vzduchem chlazenými pohonnými jednotkami BMW Bramo 233 R-2 Fafnir. Letoun měl o 1,7 m zvětšené rozpětí a jen 20 pevných pomocných kol. Stal se prototypem sériové verze B.  Sériová výroba byla zahájena variantou Ar 232 B-0, jejíž první exemplář byl rovněž považován za prototyp, proto byl také označován jako Ar 232 B-01, nebo Ar 232 V4. V květnu 1943 zalétaný pátý sériový letoun Ar 232 B-05 (také označovaný Ar 232 V8) obdržel čtyři francouzské motory Gnôme-Rhône 14M po 515 kW a přídavné palivové nádrže. Létal jako meteorologický ze základny Banak v severním Norsku.  V Norsku byl pokusně nasazen také Ar 232 B-08 (Ar 232 V11), který měl hlavní podvozek nahrazený pevnými lyžemi.  Design letounu byl navržen se skoro všemi konstrukčními prvky, které jsou dnes považovány za standardní u moderních transportních letadel, včetně nízko položeného krabicovitého trupu, zadní nákladové rampy, vysoko umístěné ocasní části pro snadný přístup k nákladu a podvozku pro operace na nezpevněných letištích. I když měla Luftwaffe zájem o náhradu či alespoň doplnění svých zastaralých Junkersů Ju 52/3 m, měly vzhledem k válečným událostem transportní letouny jen nízkou prioritu a Luftwaffe si jich objednala jen malé množství.

Nasazení.

Koncem roku 1942 převzala jedna z letek začleněných do Ergänzungstransportgeschwader pod velením Oberstleutnanta Fabiunkeho první dva prototypy spolu se čtyřmi Ar 232 B-0. Letka Ar 232, jejímž velitelem byl major Pelz, zásobovala obklíčenou 6. armádu u Stalingradu až do momentu její kapitulace 2. února 1943. Prvním ztraceným strojem Ar 232 se stal krátce po stalingradské porážce první prototyp, který havaroval při přeletu nad Německem.  V březnu 1944 posílily Ar 232 v Oděse umístěný útvar I./TG 5, které velel Major Günther Mauss. Koncem roku pak byla doplňovací letka Majora Pelze rozpuštěna a letouny byly převeleny k Transportstaffel 5 pod velením Hauptmanna Wasserkrafta. TSt. 5 často vzájemně spolupracovala s jednotkou I./KG 200, která rovněž používala „Tausendfüsslery“. V průběhu jedné společné akce 5. září 1944 byl u Moskvy zničen nárazem do stromů s následným požárem jeden Ar 232 B-0, který převážel sabotéry.  V březnu 1945 byla TSt. 5 přeznačena na 14./TG 4, která disponovala mimo jiné čtyřmi Ar 232 B-0 a prvním prototypem Ar 232 V1. Brzy však byla rozpuštěna a její stroje převzala I./KG 200. 8. května 1945 byly všechny Ar 232, kromě jednoho kusu, zničeny vlastními osádkami.  Poslední přeživší Ar 232 přeletěl Feldwebel Funk do Velké Británie, kde byl v říjnu a listopadu vystaven ve Farnborough spolu s dalšími ukořistěnými letouny.

Specifikace (Ar 232B).

"Data podle:" enwiki

Arado Ar 232 Tausendfüssler (: "Stonožka") byl první skutečně moderní transportní letoun navržený a vyrobený v malé sérii německou firmou Arado během druhé světové války.


Popis.

Iboga je jeden až dva metry vysoký keř. Ve vhodných podmínkách může dorůst až do stromu o výšce 10 metrů. Rostlina obsahuje mléčnice, jež obsahují zapáchající latex. Listy jsou vstřícné a kopinaté, dlouhé přibližně 8-10 cm. Květy jsou růžové či růžovobílé a rostou ve skupinách po pěti až dvanácti. Plodí oranžově zbarvené, zašpičatělé, oválné bobule s rozbrázděným endospermem. V době zralosti jsou plody velké přibližně 1,5 cm. Kořeny jsou robustní, silně větvené s robustními, silně větvenými žlutavými kořeny. Kořen obsahuje indolové alkaloidy, z nichž nejdůležitější je ibogain. Nejvíce aktivních látek se nachází v kůře kořene. Kořen je hořký a způsobuje znecitlivění úst.

Areál rozšíření.

Iboga roste v deštných pralesích západní Afriky. Původní je v Gabonu a Kongu.

Tradiční užití.

Iboga je centrálním objektem náboženství Bwiti praktikovaného v západní Africe, především v Gabonu, Kamerunu a Republice Kongo, v kterém jsou užívány kořeny rostliny v mnoha rituálech. Kůra je nejčastěji užívána v podobě odvaru, ale také pouze rozemletá či čerstvá. Iboga je požívána v masivních dávkách, 1-3 košíky kůry během 8-24 hodin při zasvěcení do Bwiti, při těchto rituálech někdy dochází k úmrtí. Při iniciaci se iboga někdy kombinuje s rostlinami jako "Alchornea floribunda" a "Elaeophorbia drupifera", jež v kombinaci s ibogou působí jako MAO inhibitory, což může způsobit fyzické zhroucení, které je při rituálu žádoucí. V menších dávkách, 2-5 kávových lžiček rozemleté kůry, jsou užívány ve spojení s rituálními a kmenovými tanci, pořádanými většinou v noci.  Věří že požití jim umožní kontakt se světem duchů a komunikaci s předky. Podle pygmejských pověstí vznikla iboga z těla roztrhaného muže, aby s ním jeho manželka mohla rozmlouvat. Ženská verze Bwiti bývá nazývána Mbiry.  Bwitisté byli objektem perzekuce ze strany katolických misionářů, jež proti tomuto náboženství vystupují dodnes. Léon M ́ba, před svým nástupem do funkce prezidenta Gabonu roku 1960, bránil Bwiti a užívání ibogy u francouzských koloniálních soudů. 6. června 2000 Rada ministrů Republiky Gabon vyhlásila ibogu národním pokladem.

Účinky.

Za kritickou dávku bývá považováno 300 miligramů usušené kůry, při kterých už se objevují nežádoucí příznaky jako nucení na zvracení a závratě. U pravidelných uživatelů se však tolerance zvyšuje a můžou snést i dávku 1 gramu. Iboga by se neměla kombinovat s jinými psychoaktivními drogami ani alkoholem a měla by být požívána nalačno.  V nižších dávkách má iboga stimulanční efekt a je užívána k udržení ostražitosti při lovu. Ve vyšších vyvolává vizuální halucinace, změnu vnímání času a pocit odosobnění. V ještě vyšších dávkách se objevují další smyslové halucinace a synestesie, a také proměnlivá nálada, například euforie, smutek či strach. Při předávkování se ztrácí schopnost pohybu, zhroucení, kóma či dokonce smrt. Přibližně polovina lidí po iboze popisuje stavy mdlob, ospalosti, nutkání ke zvracení a nechuť ke komunikaci. Účinky kořene rostliny jsou komplexnější než účinky čistého ibogainu a trvají okolo šesti hodin.

Léčba závislosti.

Mimo Afriku bývá výtažek z ibogy v podobě čistého ibogainu používán na léčbu závislosti na opiátech. Terapie může trvat několik dní a subjekt všeobecně ztrácí fyzickou závislost. Podle některých názorů by šlo ibogain využít i na léčení závislosti na alkoholu a nikotinu.

Iboga ("Tabernanthe iboga") je tropický keř z čeledi toješťovité používaný jako halucinogenní a stimulační droga a k léčení závislosti na opiátech. V západní Africe je kůra z kořene žvýkána z rituálních důvodů. Iboga v malých dávkách stimuluje centrální nervový systém, ve velkých navozuje halucinace. Pro své účinky je iboga požívána i gorilami, prasaty a dikobrazy. Psychoaktivní účinky mají i ostatní druhy rodu "Tabernanthe", ale kvůli vysoké toxicitě nejsou využívány, výjimkou je druh "Tabernanthe manii".


První generace.

Vyráběla se v letech 1978 až 1990. Bylo určeno pro segment do 3,5 tuny, počítalo se s rozšířením na 2,8 a 4,2 tuny. Na zadní nápravu bylo možno zvolit dvoumontáž pneumatik. Vůz byl postaven na pevném rámu. Motor byl uložen vpředu a poháněl zadní nápravu. V roce 1980 byla představena verze Turbodaily.

Druhá generace.

Výroba probíhala v letech 1990 až 2000. Prošla velkou modernizací. Hmotnost se rozšířila až do segmentu šesti tun. Kvůli větší váze se ale Daily nevešlo do limitu 3,5 tuny. Poprvé se objevily přeplňované motory. Takto upravené vozy nesly označení TurboDaily. Boční posuvně dveře byly upraveny tak, aby jimi šly nakládat palety. V největší variantě měl objem nákladního prostoru 17 m3. V roce 1993 byly představeny motory splňující emisní normu Euro1, od roku 1996 pak Euro2. Na všech kolech se objevily kotoučové brzdy.  Označení typu  Modely druhé generace byly označeny třemi nebo čtyřmi číslicemi oddělenými tečkou. První dvě číslice udávaly maximální přípustnou hmotnost. Za tečkou následovalo jedno nebo dvě číslice představující přibližný maximální výkon v koňských silách. Příklad:  30.8 – nákladní vozidlo s maximální povolenou hmotností 2,8 tuny (30), s motorem o výkonu 75 koňských sil (8)  45.10 – lehký nákladní vůz s maximální přípustnou hmotností 4,5 tuny (45), s motorem o výkonu 103 koňských sil (10)

Třetí generace.

Vyráběla se od roku 2000 do roku 2006. V roce uvedení získala titul Dodávka roku. Byla rozšířena a přepracována nabídka motorů. Společnost Irisbus začala s výrobou minibusů na základě typu Daily.

Čtvrtá generace.

Vyráběla se od roku 2006 do roku 2014. Motory plní emisní normu Euro4. Design navrhl Giorgetto Giugiaro. Od roku 2007 je k dispozici verze 4x4. Na jeho vývoji spolupracovala společnost Scam. V roce 2011 prošla tato generace faceliftem.

Pátá generace.

Byla představena v červenci 2014 a vyrábí se od roku 2014 dodnes.

Motory.

Euro 5+  Euro 6

Iveco Daily je lehký užitkový automobil vyráběný italským koncernem Iveco. Vyrábí se od roku 1978 až dodnes. Do roku 1983 se prodával také jako Fiat Daily.


Stavba.

Ponorka Projektu 685 byla navržena sovětskou konstrukční kanceláří Rubin s cílem otestovat na ní nové technologie a řešení určená pro plánované jaderné ponorky nové generace. Ponorka K-278 byla postavena sovětskou loděnicí v Severodvinsku a do služby vstoupila v roce 1986.

Konstrukce.

Dvojitý trup ponorky byl postaven z titanu. Maximální hloubka ponoru dosahovala 1000 metrů. Výzbroj tvořily čtyři 533mm torpédomety, ze kterých mohla být odpalována torpéda a protiponorkové / protilodní střely RPK-2 Viyuga (v kódu NATO SS-N-15 Starfish). Další dva 650mm torpédomety sloužily pro vypouštění těžkých torpéd a střel RPK-7 Veter (v kódu NATO SS-N-16 Stallion). Pohonný systém tvořil jeden jaderný reaktor, dvě parní turbíny a jeden výstupní hřídel. Nejvyšší rychlost byla 14 uzlů na hladině a 30 uzlů pod hladinou.

Ztracení ponorky po požáru.

Dne 7. dubna 1989 na ponorce při hlídkové plavbě v Norském moři vypukl požár. Ponorka se vynořila, část posádky naskákala do moře, ohněm poškozeným tlakovým trupem se ale dovnitř dostala voda a K-278 se nedlouho poté potopila. Námořníci reaktor předtím zastavili. Další muži poté unikli v záchranné kapsli. Čtyři muži zahynuli při požáru, čtyři další při potopení ponorky a 34 dalších zahynulo na mořské hladině v důsledku podchlazení. Celkem zemřelo 42 osob ze 69. Ve vraku ponorky, ležícím 180 km jihozápadně od Medvědího ostrova v hloubce 1 500 metrů na souřadnicích 73° 46,3' severní šířky a 13° 15,9' východní délky, jsou dodnes torpéda s jadernou hlavicí. Z nich se uvolňuje plutonium, které je zdrojem vysoké radioaktivity. Během expedice byly v roce 2019 odebrané vzorky, ty vykazovaly až 800tisíckrát vyšší radioaktivitu, než je běžná úroveň 0,001 becquerelu na litr. V okolí ponorky byly hodnoty vyšší stotisíckrát, tj. 100 becquerelu na litr. Ponorka zamořuje okolí ve velké hloubce, kvůli které je ale ohroženo podle vedoucí expedice Hilde Elise Heldalové jen minimum živočichů.

Projekt 685 (v kódu NATO třída Mike) je třída ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Postavena byla v jediném prototypovém exempláři pojmenovaném K-278 "Komsomolec". Ponorka byla ztracena v roce 1989 při havárii v Norském moři. Ve stavbě dalších jednotek této třídy se po havárii nepokračovalo.


Nadace ADRA.

Nadace ADRA – Adventistická nadace pro pomoc a rozvoj je nezisková humanitární organizace, která si klade za cíl přispívat svou činností ke zvyšování životní úrovně a zdraví obyvatel, a to jak v ČR, tak v ostatních zemích, zejména v těch rozvojových. Nadace ADRA úzce spolupracuje s ADRA, o.p.s. Zaměřuje na pomoc potřebným jak v ČR, tak po celém světě. Spravuje a rozděluje nadační jmění (jak formou grantového řízení, tak individuálních žádostí), vyhlašuje veřejné sbírky a poskytuje pomoc jednotlivcům, rodinám či skupinám v ČR, kteří se ocitli v mimořádné krizové situaci. Od roku 2006 Nadace ADRA také spolu s televizí NOVA každoročně vyhlašuje rámci projektu Hrdinové mezi námi Cenu Michala Velíška za hrdinství v běžném životě, projevené poskytnutím účinné pomoci člověku v nouzi, jejímž hlavním cílem je vést lidi k odvaze a touze pomáhat.  Nadace ADRA je členem Fóra dárců. Podporuje domácí hospicovou péči a zprostředkovává psychosociální pomoc při mimořádných událostech.

Obecně prospěšná společnost ADRA a její činnost.

ADRA, o.p.s., se zaměřuje na čtyři základní témata:

Dobrovolnictví.

V České republice ADRA provozuje 14 dobrovolnických center, která koordinují dobrovolníky ve 50 obcích ČR. V roce 2015 koordinovala činnost 1832 pravidelných dobrovolníků, což činí přibližně 10 % všech dobrovolníků v ČR. Dobrovolnické programy jsou organizovány v zařízeních pracujících s dětmi, mládeží, seniory či zdravotně postiženými. Dobrovolník působí jako společník jejich pacientů či uživatelů a pomáhá s náplní volného času.

KIP týmy.

Komunitní intervenční a psychosociální týmy mají za úkol poskytovat okamžitou pomoc lidem zasaženým mimořádnou událostí. Jde většinou o psychology a sociální pracovníky. Jejich práce je koordinována s prací složek Integrovaného záchranného systému ČR.

Rozvojové vzdělávání.

Opravdový svět: globální vzdělávání školám.

Cílem programu rozvojového vzdělávání Opravdový svět je informovat děti, žáky, studenty a učitele v České republice o globálních tématech, jako je chudoba, udržitelný rozvoj, ochrana životního prostředí, migrace atp.

Pomoc při mimořádných událostech v České republice.

ADRA je největším koordinátorem pomoci v případě povodní a jiných živelních katastrof v ČR. V postižených oblastech dobrovolníci pomáhají při zvládání následků živelních pohrom a distribuují humanitární pomoc.  Po povodních v létě 2013, které zasáhly takřka celé území Čech, rozdělila ADRA přes 18 mil. Kč ve finanční i hmotné pomoci. Dále se soustředila na koordinaci dobrovolníků a logistiku potřebné materiální pomoci.

Humanitární pomoc a rozvojové projekty v zahraničí.

Prostřednictvím humanitárních projektů organizace ADRA poskytuje okamžitou pomoc zemím postižených přírodními nebo jinými katastrofami. Rozvojové projekty realizuje s projekty zaměřené na podporu vzdělávání, zemědělství, zajištění obživy, kvalitní zdravotní péče či rozvoje infrastruktury. V letech 2012–2014 poskytuje síť organizací ADRA humanitární pomoc v zemích Afrického rohu, v Barmě a na Filipínách. ADRA ČR se potom soustředí hlavně na rozvojové projekty. V letech 2012–2014 působí v Bangladéši, Etiopii, na Haiti, v Keni, v Moldavsku a v Mongolsku. V Barmě a Gruzii probíhají lidsko-právní projekty, které jsou zaměřeny na podporu demokratizace a rozvoje občanské společnosti.

Zdravotní středisko Itibo (Keňa).

ADRA provozuje od roku 2006 zdravotní středisko v keňském městě Itibo, v jehož širokém okolí je velmi špatně dostupná zdravotní péče.

BanglaKids.

Dalším příkladem projektu rozvojové pomoci je BanglaKids, zaměřený na podporu bangladéšských dětí.  Program umožňuje adresnou podporu vzdělávání dětí na vesnických a internátních školách. Zároveň se snaží řešit i problematiku vzdělávání dětí v chudinských slumech v Dháce. Od roku 1999 ADRA podpořila 3 070 dětí v rámci adresného dárcovství a více než 1000 dětí v rámci podpory 7 slumových škol.

Čalantika.

Slumové centrum Čalantika v Dháce poskytuje místním dětem předškolní a základní vzdělání. Funguje i jako centrum pro volnočasovéaktivity. Kromě toho se zaměřuje na práci s rodiči, konkrétně na jejich osvětu v oblasti výchovy, hygieny a vzdělávání.

Dárcovský program Mince denně.

Mince denně je program pro dlouhodobé pravidelné dárce Adry. Je založen na myšlence, že i drobný pravidelný finanční dar může znamenat významnou pomoc lidem v nouzi. Finanční příspěvky v programu se dělí na tři části: třetina je vyčleněna pro potřeby humanitárních a rozvojových projektů v zahraničí, třetina na projekty v ČR a třetina na zajištění chodu a rozvoje humanitární organizace ADRA.

Historie.

Česká pobočka organizace ADRA byla založena 29. května 1992 Rudolfem Reitzem nejprve jako nadace, později v roce 1994 vzniklo občanské sdružení, které roku 2013 změnilo svůj právní status na obecně prospěšnou společnost. V současné době je výkonným ředitelem Radomír Špinka. Do povědomí české veřejnosti vstoupila ADRA především svými aktivitami v době povodní v roce 1997, 2002, 2006, 2009 a 2013 a díky jednomu z prvních masových použití dárcovské SMS při tsunami v Indonésii v prosinci 2004.

ADRA (Adventist Development and Relief Agency) je mezinárodní humanitární organizace poskytující pomoc lidem v nouzi. Byla založena ve Spojených státech amerických před více než padesáti lety a dnes má zastoupení ve 130 zemích světa. Její činnost tvoří jak pomoc při mimořádných událostech (živelní pohromy, válečné konflikty apod.), tak realizace dlouhodobých rozvojových projektů (podpora vzdělání, zaměstnanosti atd.). Jejím posláním je pomoci lidem v nouzi tak, aby byli schopni převzít kontrolu nad svými vlastními životy a mohli co nejlépe využívat ty zdroje, které mají k dispozici. Svou pomoc poskytuje všem, kteří ji potřebují, bez rozdílu rasy, pohlaví, vyznání nebo náboženského přesvědčení.


Dělení.

Podle toho, jak a z čeho se extrahuje, lze extrakci rozdělit na:  Existují i další speciální způsoby extrakce jako "extrakce superkritickým oxidem uhličitým" nebo "ultrazvuková extrakce".

Kapalinová extrakce.

Princip.

Extrakce kapaliny-kapaliny, také nazývaná rozpouštědlová extrakce, spočívá v přenosu jedné (nebo více) rozpuštěné látky (látek), obsažených ve vstupním roztoku, do jiné nemísitelné kapaliny (rozpouštědla). Rozpouštědlo obohacené o tuto látku (látky) se nazývá extrakt. Původní roztok, naopak ochuzen o rozpuštěnou látku (látky), se nazývá rafinát.  Vstupní roztok, zpočátku obsahující jednu nebo více rozpuštěných látek, se důkladně míchá s nesmísitelným roztokem o rozdílné hustotě. Míchání poskytuje velkou styčnou plochu, kdy se mezi dvěma nesmísitelnými kapalinami uskuteční účinný přenos rozpuštěné látky, která má být extrahována.  Dispergovaná emulze kapalin, vytvořená v průběhu míchání, je pak dále separována buď gravitačně (statickou dekantací) nebo odstředivou silou, v závislosti na typu zvoleného extraktoru. Jedna míchací a separační operace představuje jeden teoretický stupeň extrakce.

Průmyslové použití.

Praktická extrakce se provádí v: Do mísiče vybaveného míchadlem se jednorázově přivede surovina, ke které se přidá extrahovadlo. Ze suroviny, homogenní binární směsi je třeba jednu složku oddělit. Tato složka se nazývá "extrahovaná". Druhou složkou je původní rozpouštědlo. Rozpouštědlo přidané k surovině se nazývá extrahovadlo. Extrahovadlo by mělo co nejlépe rozpouštět extrahovanou složku, zatímco jeho rozpustnost v původním rozpouštědle má být omezená a co nejmenší. Obsah mísiče tak tvoří heterogenní směs dvou kapalných fází, mezi kterými dochází k výměně látky. Přestup extrahované složky z fáze bohaté na původní rozpouštědlo do fáze bohaté na extrahovadlo se urychluje intenzivním promícháváním směsi. Toto míchání trvá podle okolností 5 až 15 minut, výjimečně i déle, což je zpravidla postačující na dosáhnutí prakticky rovnovážného stavu.  Potom se obsah mísiče přečerpá do usazovače, ve kterém se fáze od sebe oddělí na základě různých hustot. Fáze bohatá na extrahovadlo obsahuje extrahovanou složku a v případě určité nebo malé vzájemné rozpustnosti původního a nového rozpouštědla i menší množství původního rozpouštědla. Tato fáze se nazývá extrakt. Hlavní složkou druhé fáze je původní rozpouštědlo, které kromě nevyextrahovaného podílu extrahované složky může obsahovat i menší množství extrahovadla. Tato fáze se nazývá rafinát. Pokud jsou původní rozpouštědlo a extrahovadlo dvě navzájem nerozpustné kapaliny, tak extrakt a rafinát budou pouze dvousložkovými směsmi.  Po extrakci obvykle následuje další separační proces (obvykle rektifikace), kde z extraktu a někdy i z rafinátu je třeba znovu získat použité extrahovadlo a zároveň připravit koncentrovanější produkt žádané složky.

Extrakce neboli vyluhování je metoda získávání látek z různých, většinou přírodních materiálů. Vyluhovávají se hlavně tuky, barviva a různé cenné složky. Pro extrakci je velice důležité rozpouštědlo, protože při extrakci přecházejí extrahované látky do jediné fáze - do fáze rozpouštědla, většinou kapalné. Extrakci lze provádět za tepla i za studena.


Mládí a rodový původ.

Bohuslav Ludvík Balbín přišel na svět v nepříliš bohaté, kdysi erbovní, královéhradecké měšťanské rodině jako potomek rytířského rodu Balbínů z Vorličné, doložené v 15. století. Původně se nazývali Škvornicové, pak přibrali jméno Balbinus a po nabytí titulu z Vorličné dle usedlosti u Hradce Králové vzniklo pojmenování Balbínové z Vorličné.  Narodil se v tzv. Vodičkovském domě, který později patřil do komplexu jezuitských kolejí, dnes tvoří část Nového Adalbertina. Dům prodala jezuitům 18. června 1636 Bohuslavova matka Zuzana, rozená Vodičková.  Roku 1622 jeho otec Lukáš Škvornic náhle zemřel. Bohuslav byl vychováván rodinným přítelem Otou z Oppersdorfu na zámku Častolovice, kam se s matkou přestěhovali. Matku se synem podporoval také Mikuláš ze Schonfeldtu. Zajímavostí je, že hocha při křtu držel v rukou Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna, který rovněž mohl být jeho kmotrem. Jako chlapec byl Balbín několikrát vážně nemocen a matka ho (ve strachu) zaslíbila staroboleslavské Bohorodičce. Bohuslav se uzdravil a nakonec přežil všech šest starších sourozenců. Zajisté i tato okolnost formovala jeho povahu, pevnou víru a hlubokou úctu ke svatým.  Již v dětství projevoval zájem o četbu a historii. Dle pramenů se naučil brzy číst, již v sedmi letech měl prý třikrát přečtenou Hájkovu Kroniku českou, kterou si velmi oblíbil. Vyrůstal v pobělohorském katolickém prostředí, od deseti let navštěvoval jezuitskou školu (předtím studoval u benediktinů v Broumově), a tak není překvapující, že v patnácti letech vstoupil do řad Tovaryšstva Ježíšova.

Předci.

Bohuslav Balbín je v dnešní době pravděpodobně nejznámějším svého rodu, avšak ani jeho předkové nepatřili mezi bezvýznamné osoby českého království.  Prapraděd Jan, bakalář svobodných umění, byl humanistický básník, jehož tvorba byla otištěna ve Veleslavínově kalendáři historickém. Později se stal městským písařem a sekretářem apelačního soudu pro latinské i české expedice. Stal se zakladatelem pražské větve Balbínů. Roku 1553 byl Jan spolu s bratrem Filipem povýšen do stavu vladyckého. Roku 1556 se Jan stal příslušníkem stavu vladyckého dědičně.  Janův druhý syn Filip založil královéhradeckou větev Balbínů z Vorličné. Byl malířem a vytvořil malby v hradeckém kancionálu. Zastával i úřad hradeckého primátora.  Balbínův pradědeček Jiří působil ve funkci primátora a královéhradeckého královského rychtáře. Roku 1584 byl dědičně povýšen do stavu rytířského, o rok později je doložen jako dárce příspěvku na graduál, v němž se nachází i jeho podobizna.  Otec Bohuslava Balbína Lukáš Škvornic Balbín z Vorličné na Petrovicích byl správcem pardubického panství. V letech 1618 a 1619 úspěšně ubránil pardubický zámek proti povstalým stavům. Jeho bratr Jiří padl roku 1619, když bojoval na straně císaře proti Matyáši Thurnovi.

Studium.

Bohuslav Balbín studoval v Broumově, Jičíně, Praze, Olomouci, Brně a Kladsku. V té době nebyla častá změna studijního pobytu ničím výjimečným, zvláště u jezuitů. Zde studoval klasické jazyky, literaturu a filosofii, prohloubil se jeho vztah k českým dějinám a vlasti. Při studiu v Olomouci byl Balbín ovlivněn páterem Mikulášem Leczyckým, jehož životopis později napsal. O prázdninách pobýval hlavně v Častolovicích, kde doprovázel Otu z Oppersdorfu při loveckých vycházkách a osvojil si tak smysl pro krásy přírody.  Církevní dráhu započal Bohuslav Balbín v patnácti letech, kdy se stal novicem brněnské koleje. O dva roky později složil první řeholní sliby v Tovaryšstvu Ježíšovu.  V osmnácti letech začal studovat filosofii na pražské jezuitské koleji Klementinu. Studoval v napjaté době. Roku 1639 zažil drancování Čech švédskou armádou. Po dosažení bakalářského titulu učil na gymnáziu u sv. Klimenta, aby poté, dle pravidel řádu, mohl pokračovat ve studiu teologie.  Když Švédové roku 1642 plenili Moravu, Balbín obhajoval doktorát. V témže roce provázel po Čechách španělského církevního pedagoga Rodriga Arriagu. Šest let poté se zúčastnil obrany Prahy. Když hrozil útok švédských vojsk, přihlásil se Balbín ihned do akademického praporu a pod vedením svého profesora, jezuity Jiřího Plachého, udatně hájil Karlův most. Ve studentském praporu bojoval také malíř Karel Škréta a lékař Jan Marek Marků. Při obraně Staroměstské mostecké věže byl Bohuslav Balbín vážně zraněn.

Literární, pedagogická a misionářská činnost.

Roku 1646 o korunovaci Ferdinanda IV. vydává Balbín svůj první spisek "Legatio Apollinis coelestis ad universitatem Pragensem etc". Nejednalo se však ještě o dějepisnou práci, ale o veršované dílo v duchu soudobého humanismu. Balbín sice zprvu psal latinské básně a i později toho nezanechal, ale postupně v jeho tvorbě nabyly naprosté převahy práce dějepisné. Roku 1650 poslední švédské oddíly konečně opustily Čechy, Balbín byl týž rok vysvěcen na kněze, získává titul mistra svobodných umění a na vlastní žádost se na několik příštích let stává misionářem.

Misionářská činnost.

Po skončení studií působil Balbín rok na Rychnovsku a rok na Žambersku jako misionář. Během této doby měl pro Církev získat "do 1500 mužův". Poté byl přeložen na pedagogickou dráhu, protože prý u něj jeho nadřízení neshledávali horlivost ostatních misionářů.

Pedagogická činnost.

K pedagogické činnosti měl Balbín vynikající schopnosti. Byl výborným a svědomitým učitelem. Ve svých žácích se snažil podporovat lásku k vlasti a národu. Pedagogickou činností strávil celkem 13 let, vyučoval v Kladsku, Praze, Jindřichově Hradci, Brně, Českém Krumlově a Jičíně.  V roce 1661 byl zbaven oprávnění pracovat s mládeží a umístěn do svérázné izolace. Tradičně historikové předpokládali, že šlo o následek nepřátelského postoje jeho nadřízených k Balbínovu vlastenectví, popřípadě obavy jeho nadřízených, že Balbínovy kroky popuzují významné šlechtice a dobrodince řádu. Dostupné prameny ovšem nejsou nijak konkrétní a umožňují rozličné spekulace. Jan Kučera a Jiří Rak vyslovili hypotézu, že důvodem mohla být Balbínova pedofilní, případně homosexuální sexuální orientace.

Vlastenectví.

Bohuslav Balbín bývá veřejností nezřídka vnímán v duchu havlíčkovských představ o jezuitech, tedy jako typického katolického kněze pobělohorské habsburské doby, která se snažila o germanizaci Čech. Přitom Balbín si uvědomoval nebezpečí, které českému jazyku a kultuře hrozí, a snažil se proti tomu bojovat. V době svého misionářského a učitelského působení sbíral staré české knihy, listiny a jiné písemnosti nikoli za účelem spálení, ale k dokumentaci národní historie. Např. ještě za svých studií teologie navštívil Balbín královskou knihovnu, do níž byly před nedávnem převezeny rožmberské rukopisy z Třeboně. Mezi nimi nalezl vzácný rukopis známý jako Chval Mariánských ("Mariale Arnesti"), jehož autorem prý byl první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Balbín navrhl, že rukopis přepíše, což mu bylo dovoleno. Opisováním tohoto rukopisu se zabýval i v době švédského vpádu do Prahy, kdy byla celá královská knihovna Švédy zničena. Díky Balbínovi se ze všech rukopisů zde uchovávaných zachránil jen "Mariale Arnesti". Sám Balbín o tomto říká: „Kolik já sám zachránil jsem knih a rukopisů, které již odvezeny byly na pepř židovský!“ V dějepisné oblasti působil i na své žáky. Jako učitel byl Balbín oblíbený. Uznával také autory, kteří kvůli svému vyznání museli emigrovat, např. Pavla Stránského a jeho dílo Respublica Bojema.  V roce 1645 v Třeboňském archivu také znovuobjevil významnou svatováclavskou Kristiánovu legendu "Život a umučení svatého Václava a jeho babičky svaté Ludmily".  Balbínovo vlastenectví se nelíbilo nadřízeným. Často napadal nejvyššího zemského úředníka, místodržitele Bernarda Ignáce Jana z Martinic. I proto musel později opustit Prahu. Bořita z Martinic a Bohuslav Balbín se vskutku neměli v oblibě. Bořita z Martinic totiž zastavil tisk Balbínova Výtahu z českých dějin, údajně z důvodů národních, politických a dynastických. Nejvyšší purkrabí nebyl trnem v oku jen Balbínovi. Např. i patriotická zemská aristokracie Bořitu obviňovala ze zrady české země. Bylo mu vytýkáno slabošství či přílišná k ústupkům dvoru v otázkách hospodářských a společenských zájmů české šlechty.

Dějepisecká činnost.

Jeho hlavním dílem jsou Rozmanitosti z historie království českého. Mnoho omylů ovšem převzal od Hájka, jehož Kroniky byl obdivovatelem.  Jezuité mu přikázali, aby sepsal historii české provincie, s tímto úkolem ale Balbín spokojen nebyl. Dále napsal knihu Výtah z dějin českých.  Dlouho bojoval s cenzurou (hlavně s nejvyšším purkrabím), aby "Výtah" mohl vyjít. Tím si však u nejvyšších církevních a státních míst nepolepšil, a byl přeložen do Klatov. V tomto, dá se říci vyhnanství, byl Balbín pod ochrannými křídly svého bývalého žáka Františka Oldřicha hraběte Kinského, prezidenta nad apelacemi. Mezitím byl "Výtah" poslán ke zkoumání do Říma ke generálovi řádu i do Vídně k císaři Leopoldu I., který byl Balbínovu spisu nakloněn. Cenzoři "Výtahu" vytýkali kritiku uherského krále Matyáše pro jeho nevděk vůči Jiřímu z Poděbrad a pro válku, kterou s Čechy na vyzvání papežovo vedl. Dále se cenzorům nelíbila Balbínova chvála Boleslava I., Karla IV. a Jiřího z Poděbrad, přičemž prý autor málo mluví o rodě rakouském. I Balbínovo odsouzení neúměrného zvyšování daní by mohlo být, dle mínění jednoho z cenzorů, nebezpečné. Konfliktní byl i jeho výrok v souvislosti s císařem a králem Ferdinandem II.: „Nepravdu psáti jsem se nenaučil, pravdu psáti se neodvažuji.“ Historicky je "Výtah" tak významný proto, že je přehledem dějin českých zemí od časných křesťanských dob do doby Balbínovy, přičemž Balbín tu využil obrovské množství známých i méně známějších českých i cizích pramenů.  V Klatovech v rozmezí let 1672–73 Balbín na popud svého přítele Tomáše Pešiny z Čechorodu napsal "Rozpravu na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého" ("Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica"). Toto anonymně vydané, opět latinsky psané dílo se později stalo vzorem obrozeneckého úsilí, ve své době však bylo, stejně jako jiné Balbínovy spisy, zakázáno pro přílišné vlastenectví i údajné protivládní názory. Balbín zde hájí právo na vlastní jazyk, odsuzuje odrodilou šlechtu a nesouhlasí s vládní politikou, která odstraňuje český jazyk z úřadů, škol i kostelů. Dílo je zakončeno modlitbou, aby „svatý Václav nedal zahynouti nám i budoucím“. „"Obrana"“ byla vydána teprve v době národního obrození roku 1775 Františkem Martinem Pelclem, ale latinsky. Česky vyšly úryvky v roce 1850 ve Slovanu, později v Národě; celý spis vyšel česky roku 1869 v překladu Emanuela Tonnera. „"Obrana"“ je dnes Balbínův nejznámější spis.  V roce 1676 se Balbín konečně vrací do Prahy. "Výtah" byl Římem shledán nezávadným, i císařský knihovník Petr Lambecius se o něm vyjádřil pochvalně a doporučil, aby se s vydáním již neotálelo.  O tři roky později vydává Bohuslav Balbín první díl svého hlavního díla (které však nikdy úplně nedokončil) – Rozmanitosti z historie Království českého ("Miscellanea historica regni Bohemiae"), jehož součástí byla práce o českých kulturních dějinách Učené Čechy ("Bohemia docta"). Učené Čechy náleží k Balbínovým nejzáslužnějším dílům, a to kvůli zachycení celé literární historie a dalších kulturních snah v Čechách. Balbín plánoval celkem 30 svazků svých "Rozmanitostí", ale do své smrti stihl dokončit pouze část a něco nebylo napsáno vůbec dílo, ačkoli je napsáno v rekatolizačním duchu, vypovídá zcela jasně o Balbínově lásce k národu, vlasti a jejím dějinám. Kniha první "Liber naturalis" pojednává o přírodopise země české. Kniha druhá "Popularis" je o jejich obyvatelích, kniha třetí "Chorographicus" o místopisu, v knize "Hagiographicus" neboli "Bohemia sancta" shrnul Balbín informace o 134 českých svatých, blahoslavených, mučednících a jejich zázracích. Následuje kniha "Parochialis" čili "Sacer dotalis" o farách a záduší, dále "Episcopalis" o arcibiskupství pražském, "Regalis" je o českých panovnících, a "Epistolaris" se zmiňuje o státoprávních listinách. Dvě knihy jsou věnovány rodopisu české šlechty. Tento rodopis vydal podruhé spolu s vlastními dodatky roku 1770 J. Diesbach. Součástí "Rozmanitostí" je i Kniha o soudech a úřadech zemských království českého ("Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regm Bohemiae"). Pojednání o českém ptactvu v Rozmanitostech bývá jmenováno jako jedno z nejvýznamnějších českých historických ornitologických děl a Balbínův řádový bratr Jan Viktorín (Joannes Victorinus) bývá považován za prvního českého ornitologa.  Bohuslav Balbín je také autorem knih o církevních dějinách, o životě Jana Nepomuckého i jiných svatých. Napsal dílo, v němž líčí popis a dějiny míst zasvěcených Panně Marii v zemích Koruny české. Spolu s přítelem a žákem Tomášem Pešinou z Čechorodu je Balbín autorem dnes už vžitého názvu Dalimilova kronika. Balbínův životopis Jana Nepomuckého si také zaslouží být podrobněji zmíněn. Zasloužil se totiž o popularizaci Jana z Pomuku, významné osobnosti z doby Václava IV. Bohuslav Balbín shromáždil existující prameny, pověsti i lidové zkazky, ze kterých vznikla nepomucká legenda. Při heuristice Balbínovi pomohli především svatovítští kanovníci Tomáš Pěšina z Čechorodu a Jan Dlouhoveský.  Nepomuckého životopis byl napsán pro velkou mezinárodní sbírku Životy svatých roku 1670. Balbínovy legendy využila roku 1729 jako oporu papežská kanonizační bula. V případě posuzování životopisu Jana Nepomuckého z hlediska dějepisného je nutné si uvědomit, že Balbín sám se na své dílo díval jako na legendu, která se může volně doplnit. Není to tedy striktně historický spis, což mu bylo později vytýkáno. I přes historické nepřesnosti, např. datum světcovy smrti, je však Balbínův spis důležitou českou památkou.  Pro své žáky napsal Balbín roku 1666 spis "Verisimilia humanorum disciplinarum", o jedenáct let později následovaný dílkem "Auxilia poetices".{} Pro žáky je také určeno dílo "Quaesita oratoria". O životě arcibiskupa Arnošta z Pardubic pojednává kniha "Vita venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis" z roku 1664. V "Origines illustrissimorum comitum de Guttenstein, ubi refertur Vita B. Hroznatae" zpracovává Balbín původ hrabat z Guttensteinu a dokazuje, že hrabata tohoto rodu pocházejí z rodu blahoslaveného Hroznaty. Bohuslav Balbín psal i básně, vydal sbírku, pojmenovanou "Examen melissaeum". Poslední dokončenou prací Bohuslava Balbína je Život důstojného otce Mikuláše Leczyckého ("Vita vener. P. Nicolai Lancicii").  Veškerá Balbínova tvorba je charakterizována dvěma póly: pravověrným katolictvím a loajalitou k Habsburkům na jedné straně, srdečnou láskou k vlasti, jejímu jazyku a kultuře na straně druhé. Zastavila ho nemoc a později slepota. Přesto se nechtěl vzdát. Útěchu mu přinášelo heslo "In silentio et spe fortitudo mea" (Mlče a doufaje jsem statečný).  Pracoval až do posledního možného okamžiku, než byl roku 1687 stižen mrtvicí, ochrnul a mohl psát pouze levou rukou. Nakonec mu zbyla jen možnost využívat služeb písaře. Bohuslav Balbín, bezesporu jedna z největších osobností barokní doby a české historie vůbec, zemřel čtyři dny před svými 67. narozeninami dne 29. listopadu 1688 okolo osmé hodiny večerní. Je pochován v kryptě kostela sv. Salvátora v Praze.

Souhrn díla.

Psal výhradně latinsky. Uvědomoval si svízelnou situaci českého národa a literatury a snažil se ji řešit. Snažil se psát proti necitlivé rekatolizaci a germanizaci, za tyto názory byl pronásledován.  Dále vydal popis tří hlavních poutních míst v Českém království, zasvěcených zázračným sochám Panny Marie:  Díla historická, politická a životopisná:  Učebnice:  Poezie:  Dostupné online:

Bohuslav Balbín z Vorličné (; 3. prosince 1621 Hradec Králové – 29. listopadu 1688 Praha) byl český literát, historik, kněz, zeměpisec a pedagog. Jako jezuita se účastnil rekatolizace, jako vlastenec se ve své době řadil mezi obhájce českého jazyka. Patří mezi nejvýznamnější osobnosti českého baroka.


Historie.

Usedlost byla založena v 17. století, patřila nejprve rodu Karcevých a posléze rodu Volkonských – Tolstých. Ihned po spisovatelově smrti, v roce 1910, se především zásluhou jeho dcery zachoval nezměněný Tolstého dům jako spisovatelovo muzeum. Oficiální status muzea pak získal rozhodnutím Celoruského ústředního výkonného výboru v roce 1921.  V dobách druhé světové války, během bitvy před Moskvou, se vedly urputné boje o sousední Tulu, město s významným zbrojním průmyslem. Téměř obklíčená Tula útokům německé armády za cenu velkých obětí odolala (později obdržela titul Město-hrdina). Poljanská usedlost byla ale Němci obsazena po dobu 45 dnů. Během jejich ústupu byl dům zapálen. Požár se naštěstí podařilo rychle uhasit a hlavní sbírkové předměty neutrpěly vůbec, neboť byly před příchodem fronty odvezeny do Tomsku. V květnu 1942 bylo muzeum znovuotevřeno pro veřejnost.  V 50. letech proběhly v muzeu rozsáhlé restaurátorské práce.

Muzeum.

Usedlost je dobře udržovaná a nachází se na rozlehlé ploše několika kilometrů čtverečních, s umělými vodními plochami, sady, alejemi, parky a různými stavbami. Je volně přístupná a v případě zájmu o prohlídku staveb s výkladem průvodce je možné si u vstupu zakoupit vstupenku.

Stavby.

Dům Volkonského, děda Tolstého, je nejblíže vstupu a jedná se o nejstarší zděnou stavbu v prostoru usedlosti.  Rodný dům Tolstého se nedochoval, na jeho místě stojí jen drobný kámen s nápisem, připomínající jeho dřívější existenci. Z důvodů finančních těžkostí spisovatelovy rodiny dům přešel do majetku jiného majitele, který dům nechal zpustnout do té míry, že po spisovatelově smrti už nebylo možno stavbu obnovit.  Dům Tolstého, stojící po boku nedochovaného centrálního domu prošel za spisovatelova života několika úpravami a přístavbami, které činily život obyvatel příjemnější, nicméně poněkud narušily původní symetrickou kompozici stavby. Interiér se díky úsilí spisovatelovy dcery zachoval autentický, a kromě reprezentativněji zařízeného salonu odráží poměrně skromný životní styl rodiny.  Dům Kuzminských, kde jsou vystaveny různé artefakty ve vztahu k tvorbě Tolstého, sloužil v letech 1859–1861 jako škola pro děti rolníků, o jejichž povznesení spisovatel vytrvale usiloval. Později sloužil pro ubytování hostů, nejčastěji spisovatelovy švagrové, T. A. Kuzminské.  Na jezírku v anglickém parku stojí stavbička koupelny, která tvořila zástěnu a závětří se schůdky do vody. Je postavena z dřeva a proutí.  Kromě uvedených staveb se v prostoru usedlosti nachází řada dalších hospodářských staveb a domů pro místní obyvatele, kteří zde pracovali.

Mohyla.

V lese u cesty se nachází prostý hrob Lva Nikolajeviče. Uprostřed nevelké travnaté plochy je malá mohylka, rovněž pokrytá travou, pod kterou bylo uloženo tělo spisovatele. Neokázalý hrob bez jakékoli desky či ozdob dobře vystihuje spisovatelovu životní filosofii a zálibu v prostém životě.

Odraz v díle.

Jméno děda připomíná jednoho z hlavních hrdinů románu "Vojna a mír", knížete Andreje Bolkonského. Usedlost jako celek, a zejména organizace vztahů a soužití mezi vesničany a aristokraty zase mohla být inspirací pro jiné hlavní postavy uvedeného románu, rodinu Rostovových.

Pedagogika a časopis Jasná Poljana.

Tolstoj se od roku 1849 až do začátku 20. století systematicky zajímal o vzdělávání prostých lidí a napsal řadu učebnic. Jeho vyučovací metody byly neobyčejně liberální - účast na hodinách byla dobrovolná, děti neseděly v lavicích, nebyly zkoušeny apod. V roce 1862 vydával měsíčník Jasná Poljana, každé číslo mělo přes sto stran, na nichž šířil své pedagogické myšlenky a poskytoval prostor názorům pedagogů. Pro malý počet předplatitelů pak od následujícího roku vycházely už jen sborníky Jasné Poljany.Po spisovatelově smrti v pedagogické činnosti pokračovala jeho dcera, která založila a vedla školu, která stále stojí za silnicí proti usedlosti.

Návštěvy slavných osobností.

Z našich osobností navštívili spisovatele v Jasné Poljaně takové postavy jako Zdeněk Nejedlý, Karel Kramář, Milan Rastislav Štefánik a T. G. Masaryk, ten dokonce třikrát. Prvně jmenovaný o Jasné Poljaně napsal:  "Jasná Poljana se stala Jeruzalémem 19. století. Jasná Poljana jsou Lourdy dnešní inteligence. Zástupy věřících i nevěřících putují k "třináctému apoštolu" Páně, první, aby se posilnili, druzí, aby uvěřili." Z domácích umělců obývali pokoj pro hosty Turgeněv, Čechov, Repin, Pasternak a mnozí další.

Dostupnost.

Kromě pohodlné dopravy automobilem je možno se do obce snadno dostat frekventovanou autobusovou linkou z Tuly a asi kilometrovou procházkou cestou podél silnice za odbočkou do Jasné Poljany z hlavní silnice. Cesta vede kolem nemocnice L. N. Tolstého a školy, kterou založila a vedla spisovatelova dcera. Dále za usedlostí pokračuje silnice lemovaná několika desítkami venkovských domů, aby se pak napojila zpět na hlavní silnici.  Jinou možností je využít vlak z Moskvy anebo Tuly do zastávky Kozlova Zaseka (na mapě ). Je tam nádražní budova - muzeum upravená do podoby Tolstého časů a menší výstavka o železnici. Z nádraží je to k usedlosti necelé 4 km.

Jasná Poljana, případně Jasnaja Poljana (rusky Ясная Поляна) je vesnice v Rusku, v jeho evropské části, 190 km jižně od Moskvy, 14 km jižně od Tuly, proslavená tím, že se zde narodil, žil, tvořil a je pochován spisovatel Lev Nikolajevič Tolstoj. Vytvořil zde svá nejslavnější díla jako "Vojna a mír" nebo "Anna Kareninová". Rozlehlá rodinná usedlost je dnes zařízena jako spisovatelovo muzeum.


Biografie.

Princezna Matylda se narodila jako třetí dítě i dcera pozdějšího saského krále Jiřího I. (1832 - 1904) a jeho manželky Marie Anny Portugalské (1843 - 1884), dcery portugalské královny Marie II. Zůstala však nejstarším dítětem svých rodičů, neboť obě její starší sestry zemřely ještě jako nemluvňata.  Tichá a laskavá, avšak nepříliš pohledná Matylda se měla podle plánů svého otce provdat za rakouského korunního prince, arcivévodu Rudolfa, syna rakouského císaře Františka Josefa I. Ten však se tomuto svazku vyhnul a oženil se s belgickou princeznou Stefanií.  Jejím dalším potenciálním ženichem byl další rakouský arcivévoda, František Ferdinand d ́Este, synovec a následník Františka Josefa II. Ten však kvůli lásce k hraběnce Žofii Chotkové (s níž roku 1900 uzavřel přes odpor císaře morganatický sňatek) ženitbu s Matyldou odmítl rovněž; to výrazně negativně poznamenalo jinak velmi úzké přátelské vztahy mezi oběma monarchiemi. Napětí se nicméně uvolnilo, když se mladší bratr Františka Ferdinanda, arcivévoda Ota František Josef oženil s Matyldinou mladší sestrou Marií Josefou.  Matylda těmito odmítnutími velmi trpěla, stala se kritickou a jízlivou a ztrpčovala život svému okolí. Útěchu hledala i v alkoholu a vysloužila si tak u saského obyvatelstva přezdívku "Matylda Schnapps (Matylda Kořalka"). Stranila se oficiálního života dvora a byla nejneoblíbenějším členem královského domu.  Matylda byla talentovaná malířka. V letech 1890 - 1901 studovala u drážďanského malíře a ilustrátora Alfreda Diethe. V následujících letech pak malovala řadu obrazů - krajin a scén ze života na zámku Pillnitz. 24 z nich byly vydány jako velkoformátové tisky, další jako pohlednice, výtěžek z jejichž prodeje sloužil k dobročinným účelům.  Matylda zemřela v Drážďanech 27. března roku 1933 v 70 letech věku. Pohřbena byla v Nové hrobce Katedrály Nejsvětější Trojice v Drážďanech.

Matylda Saská, plným jménem německy "Mathilde Marie Augusta Viktorie Leopoldina Karolina Luisa Franziska Josepha Prinzessin von Sachsen" (19. března 1863, Drážďany – 27. března 1933 tamtéž) byla saská princezna.


Historie společnosti.

Původ IHG lze vysledovat už od roku 1777, kdy William Bass založil pivovar v Burton-on-Trent.

Hotelové značky.

InterContinental Hotels &Resorts.

InterContinental Hotels &Resort – je nejprestižnější značka společnosti. Hotely se nacházejí ve velkých městech ve více než 60 zemích světa. Nabízí nejvyšší úroveň služeb ve 158 hotelech s 54 096 pokoji.

Crowne Plaza.

Crowne Plaza – je mezinárodní značka nabízející ubytování určené pro náročnou obchodní klientelu a volnočasové cestující, kteří si váží jednoduché elegance. Ve více než 60 zemích světa nabízí Crowne Plaza 375 hotelů s 98 691 pokoji.

Indigo Hotel.

Indigo Hotel – je inovativní značka určená pro cestující hledající individuální přístup a stylově zařízené boutique hotely. 28 hotelů s 3286 pokoji se nacházejí v městském prostředí či příměstských oblastech v blízkosti podniků, restaurací a zábavných míst ve Spojených státech.

Holiday Inn.

Holiday Inn – je značka nabízející přátelský servis, moderní vybavení s vysokou hodnotou. Je určena pro obchodní klientelu i pro hosty přijíždějící za využitím volného času. Pod značkou Holiday Inn je 1319 hotelů s 241 406 pokoji v malých i velkých městech, v okolí důležitých cest a mezinárodních letišť.

Holiday Inn Express (nebo Express by Holiday Inn).

Holiday Inn Express (nebo Express by Holiday Inn) – je nejrychleji rostoucí značka ve své třídě. Nabízí v 2018 hotelech s 182 456 pokoji nekomplikované prostředí, pohodlí a komfort.

Staybridge Suites.

Staybridge Suites – je značka označující speciální hotelové služby pro hosty, kteří vyhledávají dlouhodobé bydlení při obchodních cestách nebo při trávení dlouhodobé dovolené. (167 hotelů, 18 299 pokojů)

Candelewood Suites.

Candelewood Suites – je určena pro pracovně cestující hosty, kteří využívají hotel pouze k přespání. Je určen pro dlouhodobé i krátkodobé pobyty v nenáročném stylovém prostředí. (229 hotelů, 22916)

InterContinental Hotels Group je hotelová společnost provozující sedm hotelových značek: InterContinental, Crowne Plaza, Hotel Indigo, Holiday Inn, Holiday Inn Express, Staybridge Suites a Candlewood Suites. IHG také provozuje Priority Club Rewards.


Terminologie.

V literatuře i dalších pramenech se lze setkat s více způsoby přepisu názvu této střely do českého jazyka. Název Minié vychází přímo ze jména vynálezce. Běžně se používá přepis s krátkým „e“ – tedy minie. Lze se setkat i s variantou se zdvojenou hláskou „n“ – tedy minnie.

Princip a přínos střely.

Střela umožnila rychlejší nabíjení předovek s drážkovaným vývrtem. Drážkovaný vývrt byl už vynalezen, ale u zbraní nabíjených zepředu znesnadňoval nabíjení. Drážkovaný vývrt udělí střele při výstřelu rotaci, což stabilizuje let střely. Tak je možno střílet přesněji na delší vzdálenost. Je ale potřeba aby střela měla větší průměr aby se mohl vnější plášť střely při výstřelu zaříznout do drážek. U zbraní nabíjených zepředu je ale potřeba střelu protlačit celou vélkou vývrtu, což u střely většího průměru není jednoduše možné.  Před vynálezem střely Minie se problém řešil různými jinými způsoby. Například:  Střela minie byla tak úzká, že prošla snadno vývrtem, ale konstrukčně byly vyrobena tak, že se při výstřelu sama rozšířila. K tomu došlo díky kuželovému otvoru ve dnu střely, do kterého byl vložen železný kryt. Kryt byl při výstřelu zatlačen do kuželového otvoru, čímž střelu rozšířil a utěsnil ve vývrtu hlavně. Tuto variantu zobrazuje obrázek v úvodu článku.  Střely minie měly špičku, což zlepšovalo jejich aerodynamické vlastnosti. Pro nabíjení takových střel se používal tvarovaný nabiják tak, aby nedocházelo k jejich deformaci.  Mimo snadného nabíjení díky menšímu průměru přinášela střela i další výlepšení. Na střele byly vyrobeny drážky po jejím obvodu. Obvyklý počet jsou tři drážky, ale to platné pro všechny varianty. V těchto drážkách bylo umístěno mazivo, které je pro střelbu se zbraní používajících černý střelný prach důležité.

Konstrukční varianty.

Uvedený princip byl dále použit a modifikován různými zeměmi i vynálezci. Existují varianty s dřevěným klínem (například Enfield) a také verianty které nepožívají žádný další rozšiřující prvek. Rozšíření střely je způsobeno jen vytvarování jejího dna (Burton).

Historický vývoj.

Střely Minnie byly ve své době pokrokem, ale vývoj technologie vedl k jejich překonání. Přestože byl znám a používán princip zadovek už od počátku 15. století, nebyl rozšířen. Technologická omezení neumožňovala vyrábět dostatečně kvalitní zadovky. Konec 19. století ale přinesl pokrok ve výrobních technologiích zbraní i střeliva. Předovky ustoupily zadovkám s jednotným střelivem, což znamenalo, že střely minié ztratily smysl.

Minié je střela určená pro předovky s drážkovaným vývrtem hlavně, která má konstrukčně upravené dno tak aby se při výstřelu sama rozšířila a utěsnila tak střelu v drážkách. Vynálezcem této střely byl kapitán francouzské armády Claude-Étienne Minié po němž je střela pojmenována. Tato střela byla dále zdokonalována a vyráběna ve více modifikacích. Název Minié je používán obecněji pro pojmenování celé skupiny střel používajících podobný princip.


Popis.

Jednoleté nebo víceleté aromatické rostliny, které bývají různě chlupaté. Lodyhy mívají přímé nebo vystoupavé a zpravidla rozvětvené. Listy mají vstřícné, jednoduché nebo vzácně peřenosečné, řapíkaté či přisedlé, trojúhelníkovitě vejčité až podlouhle eliptické a vroubkovaně zubaté, po lodyze jsou rovnoměrně rozdělené.  V horní části lodyhy vyrůstají květy z paždí vstřícných listenů a vytvářejí více či méně řídké, často stopkaté lichopřesleny nebo víceramenné vrcholíky. Pětičetné květy bývají nejčastěji oboupohlavné, někdy se mezi nimi vyskytují neplodné samčí. Pětizubý kalich s patnácti žilkami bývá trubkovitý nebo zvonkovitý, rovný nebo ohnutý, zuby mívá trojúhelníkovité nebo šídlovité a horní často bývají o něco delší než spodní. Souměrná modrá, fialová, růžová, žlutá nebo bílá, výrazně dvoupyská koruna má trubku přímou nebo zakřivenou. Horní dvoulaločný pysk je rovný, plochý a spodní je sehnutý, trojlaločný, s nápadně velkým, lžícovitě vně vyklenutým a po okraji zpravidla zubatým středním lalokem; oba pysky jsou relativně krátké. Čtyři rovnoběžné, dvojmocné tyčinky jsou těsně u sebe a souběžně vybíhají pod horní pysk, dvě zadní jsou delší. Svrchní, čtyřkomůrkový semeník je srostlý ze dvou plodolistů. Čnělka s dvouklanou bliznou vyčnívá z koruny. Květy obsahují dostatek nektaru a lákají množství opylujícího hmyzu.  Plod je poltivá tvrdka, která se rozpadá se na čtyři elipsoidní plůdky (semena) asi 1 až 2 mm velké. Ty jsou podlouhlé nebo vejčité, povrch mívají bradavičnatý, hladký či žebrovaný a na bázi mají bílou rýhu.  Rostliny obsahují množství silic a flavonoidů, mezi jejích množstvím a typem jsou rozdíly jak mezidruhové, tak i geografické a fenologické. Protože k objasnění vztahů mezi jednotlivými druhy širokého rodu šanta nejsou vždy k dispozici neproměnné morfologické znaky, jsou využívány i rozdíly ve spektru obsahových látek. Informace využitelné pro taxonomii jsou získávány i z flavonoidů v listech.  Většina druhů vyrůstá v prostředí stepí, lesostepí až polopouští, též v horách.

Význam.

Některé druhy šanty se v Asii používají jako koření pro speciální omáčky nebo nápoje, jiné se pro vysoký obsah silic a flavonoidů využívají v lidové medicíně. Pro své antiseptické a stahující účinky se užívají v lihových extraktech při kožních vyrážkách nebo štípnutí hmyzem. Čerstvé listy se žvýkají při bolestech zubů, alkoholový macerát je vhodný při pohmožděninách a revmatických bolestech. Rostliny obsahují také látky působící antibakteriálně, fungicidně i antivirově. Používají se na zklidnění horečnatých stavů či nervového vypětí, při trávicích problémech a nepravidelné menstruaci; nedoporučují se těhotným ženám.  Listů a kvetoucích vrcholků v Česku rostoucí šanty kočičí se používalo k přípravě zklidňujících čajů nebo jsou z nich vyráběny repelenty. Z téže rostliny je při podráždění žláznatých chloupků na listech uvolňována silice nepetalakton (feromon pro některé kočkovité) a halucinogenní alkaloid aktinidin beta-fenylethylalkohol, které společně způsobují u koček krátkodobé nevypočitatelné chování. Tento alkaloid může při velkém množství působit i na člověka.  Rozšíření šanty na nová území je následek využívání některých jejích druhů pro zahradní a krajinářskou tvorbu. Používají se hlavně pro trvalkové záhony, jsou vhodné pro městské prostředí, snášejí sucho a nejsou náročné na údržbu, dlouho kvetou a vypadají svěží od jara až do zámrazu.

Externí odkazy.

Šanta ("Nepeta") je rod tvořený asi 250 druhy vytrvalých nebo jednoletých rostlin z čeledi hluchavkovitých, kde je řazen do podčeledi "Nepetoideae". Pocházejí z mírného podnebného pásma Euroasie a severní Afriky. Některé druhy jsou používané jako ozdobné nebo léčivé rostliny a byly rozšířeny i do Severní Ameriky.


Historie.

První ročník uspořádal princ Albert I. Monacký. Soutěž nebyla pořádána během světových válek. Soutěž tradičně začínala takzvanou hvězdicovou jízdou, kdy posádky startovaly v různých městech Evropy a cestou do Monte Carla projížděly kontrolní body. V Monte Carlu se pak odehrávaly jen jízdy zručnosti a několik rychlostních zkoušek v horách nad městem. Takto systém fungoval až do sedmdesátých let, kdy se soutěž stala podnikem Mistrovství světa. V letech 1964, 1965 a 1967 zde zvítězily posádky na vozech Mini Cooper S.  Mistrovství světa v rallye 1973 bylo vůbec první sezonou Mistrovství světa tohoto sportu a Rallye Monte Carlo 1973 byla jeho úvodní soutěží a zvítězily zde posádky na vozech Alpine A110. Hned další ročník ale nebyl pořádán, od té doby se Monte Carlo jezdí bez přestávky. Na dalších deset let zde až na 2 výjimky vyhrávaly pouze italské nebo francouzské vozy. Pouze v roce 1978 zde vyhrál vůz Porsche 911 a v roce 1982 vůz Opel Ascona 400. Od Rallye Monte Carlo 1984 zde trvale vyhrávají vozy, které mají pohon všech kol. V roce 1984 zde vyhrály vozy Audi Quattro A2 v pořadí Walter Röhlr, Stig Blomqvist a Hannu Mikkola. Několik vítězství zde pak postupně vybojovaly vozy Peugeot 205 Turbo 16, Lancia Delta HF Integrale, Toyota Celica GT nebo Ford Escort RS Cosworth. Rallye Monte Carlo 1997 byla první soutěží, kde startovaly vozy World Rally Car a Pierro Liatti zde s vozem Subaru Impreza WRC získal první vítězství. V následujících letech získal hattrick Tommi Mäkinen s vozem Mitsubishi Lancer EVO VI skupiny A8, ale od té doby v rámci mistrovství světa vždy vyhrávaly vozy WRC a v rámci IRC vozy S2000.

Col de Turini.

Col de Turini je nejslavnější rychlostní zkouška pojmenovaná podle průsmyku. Její specifičnost je v povrchu. Většina tratě totiž může zůstat suchá a nahoře v průsmyku bývá sníh. Zkouška se jezdí v noci a je hojně navštěvovaná diváky. Při Rallye Monte Carlo 2005 zde nejrychlejší čas zajel Roman Kresta.

Rallye Monte Carlo je jedna z nejstarších soutěží v rallye, která je pořádána od roku 1911 v Monaku. Pravidelně byla součástí Mistrovství světa v rallye, v posledních letech pak šampionátu Intercontinental Rally Challenge. Nejvíce vítězství zde získal Sebastien Loeb, který zde vyhrál sedmkrát.


Biografie.

Marlo Morganová se narodila 29. září 1937 ve Fort Madison v americkém státě Iowa. Studovala biochemii a orientální medicínu na Barstow Community College (Barstow, Kalifornie) a Cleveland Chiropractic College (Kansas City, Missouri). Po ukončení studií se vdala a přestěhovala do Kansas City v Missouri. Narodily se jí dvě děti. Po 25 letech života lékařky se rozvedla a začala psát.

Poselství od protinožců.

Svůj první román Poselství od protinožců vydala vlastním nákladem v roce 1990. Od počátku bylo toto dílo prezentovano jako příběh inspirovaný skutečnými událostmi. Následovalo uzavření smlouvy s americkým nakladatelstvím HarperCollins (1991), které z příběhu udělalo světový bestseller. Přestože toto vydání již bylo označeno jako fikce, Morganová uvedla, že je to jen pro zachování anonymity konkrétních osob a zmiňovaného domorodého kmene. De fakto se tím chytře vyhnula případným právním sporům. Morganová poté po úspěchu knihy jezdila po Spojených státech a po Evropě, kde přednášela o své zkušenosti z australské divočiny.  Podle 90 stránkového reportu publikovaného "Dumbartung Aboriginal Corporation" z Perthu, byla provedena studie domorodých skupin z centrální a západní Austrálie a nepodařilo se prokázat jakoukoliv přítomnost Ms. Morganové na daném území, či existenci kmene "pravých lidí." Dotazované skupiny domorodců jsou přesvědčeny, že cesta Morganové Australskou pouští je zcela vymyšlená, a že její kniha a přednášky postrádají důvěryhodnost. Dumbartung Aboriginal Corporation tvrdí, že pro mnohé domorodé lidi bylo hluboce urážlivé zjištění, že jejich kultura je zkreslována bílým člověkem za účelem vlastního profitu a sebeprezentace. Domorodí lidé vyjadřovali zlost, že falešná zpráva Morganové je ve velkém akceptována naivním Americkým a Evropským trhem jako fakt a byli značně znepokojeni dlouhotrvajícími dopady, které z toho pro jejich kulturu vyplývají. Popravdě, to co v knize popisuje, by bylo podle domorodého práva trestáno smrtí.. I jiní kritici upozorňují na nesrovnalosti mezi věcmi popisovanými v knize a známou realitou..  V roce 1996 obdržela skupina starších znepokojených Aboridžinců grant na cestu do USA, ke konfrontaci Marlo Morganové ohledně její knihy a k zabránění její "hollywoodizace." Morganová pak veřejně přiznala smyšlený obsah knihy, nicméně toto získalo v USA jen malou publicitu. Domorodí lidé se zlobí, že tato kniha je nadále ve velkém vydávána, přestože podává falešný obraz o jejich tradiční kultuře, aktuálním politickém a sociálním statusu. To je pokládáno za škodlivé pro jejich boj o přežití.  Koncem devadesátých let dvacátého století pak vydala svoji druhou knihu Poselství z věčnosti (v originále "Mutant Message from Forever"), volně navazující na Poselství od protinožců. V románu popisuje příběh dvou domorodých sourozenců ("Beatrice" a "Geoffa") vytržených od svých rodičů a domorodé společnosti. Geoff je vychováván na venkově, kde se pohybuje ve volné přírodě stejně jako jeho kmen. Setkává se však s chladným citovým přístupem svých pěstounů. Utíká do města, kde se z něho stává alkoholik a kriminálník. Nakonec se ocitá v doživotním žaláři. Jeho sestra Beatrice je vychována v tvrdých podmínkách kláštera. Později se z ní stává pokojská. V průběhu svého života se začne vracet ke kořenům a objevuje bohatost své národa. Román líčí nedobrovolný úděl řady domorodých austrálců po příchodu Evropanů. Kniha opět rozlítila některé Austrálce.  V současnosti je Marlo Morganová již v důchodu. Žije v americkém státě Missouri.

Marlo Morganová (* 29. září 1937 Fort Madison, Iowa, USA) je americká lékařka a spisovatelka, která se proslavila díky svému kontroverznímu románu Poselství od protinožců (v originále "Mutant Message Down Under"). Román líčí několikaměsíční putování australskou divočinou s místními domorodci. Jak kmen postupuje, Marlo se postupně očišťuje od konzumního způsobou života a myšlení, postaveného na sociálních jistotách, pohodlí a chemii.