11. dobrovolnická divize tankových granátníků SS „Nordland“

Vznik.

I když německá propaganda hlásala mezinárodní charakter 5. SS-Panzer Division „Wiking“, ve skutečnosti bylo mužstvo z 90% tvořeno Němci. V nové divizi byl záměr zvýšit procento zahraničních dobrovolníků, a to také ve velení. Mužstvo tak tvořili z 40% členové rozpuštěných zahraničních legií, 35% "Volksdeutsche" (Němci žijící mimo území Německé říše) a 25% "Reichsdeutsche" (Němci pocházející z území Říše). V průběhu druhé světové války tak v divizi sloužili Dáni, Maďaři, Nizozemci, Norové, Estonci, Finové, Francouzi, Rumuni, Španělé, Švédové, Švýcaři a Britové.  Na základě rozkazu OKW k založení III. (Germanische) SS-Panzerkorps ze začátku roku 1943, byla v únoru 1943 vytvořena Kampfverband Waräger. Ještě téhož měsíce byla přejmenována na Germanische-Freiwilligen-Division. V dubnu 1943 na SS-Panzer Grenadier Division 11 (Germanische) a v červenci na 11. SS-Panzergrenadier Freiwilligen Division „Nordland“. Konečný název divize obdržela v říjnu 1943, a to 11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“.  Původní název pro divizi „Waräger“, byl změněn na „Nordland“ samotným Adolfem Hitlerem. Důvodem byly bojové zásluhy pluku „Nordland“, který byl stažen z divize „Wiking“ a posloužil jako základ divize „Nordland“.  Po skončení výcviku a zformování jednotek, byla divize přesunuta do Chorvatska, kde se zapojila do akcí proti Titovým partyzánům. Koncem listopadu 1943 se pluk „Danmark“ zúčastnil těžkých bojů s 5000 partyzány poblíž města Glina. Během této doby obdržel SS-Panzer Abteilung 11 jméno „Herman von Salza“ na počest čtvrtého velmistra Řádu německých rytířů.  Dne 25. listopadu obdržela divize rozkaz k přesunu na východní frontu a 22. prosince zaujala své postavení v rámci skupiny armád Sever, které velel polní maršál Walter Model.

Bitva na Narvě.

Divize „Nordland“, spolu s ostatními částmi III. (Germanische) SS-Panzerkorps zaujala postavení poblíž Leningradu, kde se zapojila do pokusu o zastavení sovětského útoku, jehož hlavním cílem bylo prolomení blokády Leningradu. To se nakonec podařilo a divize se musela stáhnout k městu Oranienbaum (nyní Lomonosov). 14. ledna 1944 byla německá fronta znovu prolomena a divize „Nordland“ se musela stáhnout do města Narva v Estonsku, kterým protéká řeka Narva, podél níž byla budována nová obranná linie. Počátkem února začali Sověti útočit směrem na město a tím začala bitva na Narvě.  Tato bitva vešla ve známost jako „Bitva evropských SS“, protože se jí zúčastnilo velké množství dobrovolníků z celé Evropy. Obránci na linii Narvy čítali 50 000 mužů. Proti nim vrhlo sovětské velení 200 000 vojáků.  Hlavní útok byl zahájen 13. února proti pravé straně narvské obranné linie. Současně byl také zahájen obojživelný útok z Baltského moře poblíž Mereküla, který ale divize „Nordland“ rozdrtila. Následujících pět měsíců divize SS podstoupily mnoho tvrdých bojů, které bránily Sovětům v postupu. V březnu 1944 Sověti zničili most přes Narvu a odřízli německé jednotky na nepřátelské straně. To netrvalo dlouho, poněvadž 11. ženijní prapor SS postavil pod těžkou palbou most provizorní. Po zahájení sovětské operace Bagration v červnu 1944 se divize stáhla na linii Tannenberg.

Linie Tannenberg.

Linie Tannenberg byla uchycena kolem tří strategických vrchů. Od západu k východu to byl vrchol 69.9, granátnický a sirotčí vrchol. Sirotčí vrchol chránil město Narva.  Od 27. července 1944 divize „Nordland“ společně s 6. SS-Freiwilligen Sturmbrigade Langemarck a Kampfgruppe Strachwitz z divize Großdeutschland držely sirotčí vrchol. Navzdory tomu, že v boji padl velitel divize „Nordland“ SS-Gruppenführer Fritz von Scholz a následně i velitelé pluků „Norge“ a „Danmark“, se sirotčí vrchol podařilo udržet a do 29. července zničit 113 sovětských tanků.  III. (Germanische) SS-Panzerkorps krvácel při obraně linie Tannenberg až do 14. září, kdy byl stažen do Lotyšska k obraně hlavního města Rigy. K němu dorazil 22. září a zabránil tak obklíčení 18. armády. Riga padla 12. října a do konce měsíce se zbývající jednotky Waffen-SS stáhly do kuronské kapsy.  V této kapse sváděla divize od října do prosince 1944 těžké obranné boje a její síla klesla na 9000 mužů. V lednu 1945 obdržela divize rozkaz k přesunu do přístavu Libau u Baltského moře, odkud byla dopravena do Pomořanska

Východní Prusko a Pomořansko.

Začátkem února 1945 dorazily k divizi posily, mezi nimi i Britische Freikorps (58 mužů), a vybavení.  16. února se divize zapojila do operace Sonnenwende, jejímž cílem bylo zničit sovětský výběžek do německých liníí a osvobodit německé jednotky obklíčené ve městě Arnswalde. Tuto operaci původně zamýšlel Generaloberst Guderian jako masivní protiútok na celé frontě, ale Hitler ji následně zredukoval na útok lokální. Zpočátku dosáhla divize taktického překvapení a podařilo se jí ve všech sektorech dostat až k jezeru Ihna. Nicméně když si Sověti uvědomili, co se děje, odpor začal zesilovat a postup se zpomalil. 17. února divize dosáhla města Arnswalde a osvobodila vyčerpanou posádku. Během několika následujících dnů se podařilo evakuovat civilisty. 21. února vydal SS-Obergruppenführer Felix Steiner rozkaz III. (Germanische) SS-Panzerkorps ke všeobecnému ústupu do oblasti kolem Stargardu a Štětína na severním toku řeky Odry.  Sovětská ofenzíva z 1. března tlačila divizi „Nordland“ a III. (Germanische) SS-Panzerkorps před sebou. I přes vážné ztráty, které Sovětům způsobily, musely se stáhnou k městu Altdamm (Dąbie) do poslední obranné pozice na východní straně Odry. Následujících 14 dní divize „Nordland“ držela město i za cenu vysokých ztrát. 19. března se divize stáhla za Odru. Během těchto bojů byly pluky „Norge“ a „Danmark“ téměř vyhlazeny. Proto byla divize stažena na západ k doplnění stavů.  Zde obdržela několik vozidel a mužstvo doplnil personál Luftwaffe a Kriegsmarine. Dále se k ní připojilo asi 300 mužů z 33. Waffen-Grenadier Division der SS „Charlemagne“ (franzözische Nr. 1) a 275 mužů Spanische Freiwilligen Kompanie Der SS 101.

Bitva o Berlín.

16. dubna se divize přesunula na linii východně od Berlína. Navzdory nedávnému doplnění mužstva nedosáhla divize zdaleka plného stavu a s výjimkou Francouzů a Španělů neměli noví rekruti žádné bojové zkušenosti. Od 17. do 20. dubna se divize zapojila do boje na frontě, která se neustále stahovala kolem města. 22. dubna byla divize zatlačena až do parku Tiergarten v centru Berlína.  Zbytky pluků „Norge“ a „Danmark“ a část 11.ženijního praporu se pokusily bránit mosty přes řeku Sprévu. Po odhodlané ale marné obraně se stáhly do vládní čtvrti.  Mezitím směřoval hlavní sovětský útok na park Treptow, který bránila druhá část 11. praporu a několik zbylých tanků SS-Panzer Abteilung 11 „Herman von Salza“. SS-Obersturmbannführer Paul-Albert Kausch vedl tanky a obrněná vozidla do protiútoku, který sice na chvíli Sověty zastavil, ale všechna německá bojová technika byla zničena.  26. dubna se obránci ve vládní čtvrti stáhli k Reichstagu a přitom způsobili postupující Rudé armádě velké ztráty. Pár dalších dnů se přeživší muži divize drželi proti ohromné přesile. 30. dubna ve 20:00 hodin obdržel velitel divize „Nordland“ zprávu o sebevraždě Adolfa Hitlera a vydal rozkaz, aby se bojeschopní muži pokusili probít na západ. Několika malým skupinám se to podařilo a vzdali se Američanům na západním břehu Labe.  Do 1. května se Rudé armádě podařilo Reichstag vyčistit od posledních obránců a potlačit jakýkoliv organizovaný odpor ve městě. Přeživší příslušníci divize „Nordland“, kteří se vzdali Rusům byli posláni na východ a už je nikdo neviděl.  Ti kteří se vzdali západním spojencům, byli vydáni do svých zemí. Někteří nebyli potrestáni, jiní skončili ve vězení a někteří dostali trest smrti.

11. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division „Nordland“ byla divize Waffen-SS, z převážné části tvořená zahraničními dobrovolníky. Po celou druhou světovou válku působila na východní frontě.


Popis.

Tělo lišky horské dosahuje délky 49 až 70 cm, ocas měří 22 až 29 cm. Samice je menší a váží od 3 do 4,1 kg, samci mohou vážit až 5,7 kg. Jde o podsaditou šelmu s dlouhým čumákem, malýma ušima a malýma očima posazenýma daleko od sebe. Zbarvení je světle rezavé na hřbetě, hlavě a dolních částech nohou, spodní část těla a ocas má barvu šedou až téměř bílou.

Rozšíření a habitat.

Liška horská se vyskytuje na Tibetské náhorní plošině, což zahrnuje jižní část Číny, sever Nepálu a Ladak v Indii. Obývá především stepi, horské louky a svahy ve výškách 2500 až 5200 m n. m. Toleruje teplotu od -40 °C do + 30 °C.

Biologie.

Liška horská je masožravec a predátor, ačkoliv masitou stravu doplňuje i ovocem. Živí se především pišťuchami, s nimiž je úzce svázán její život. Další důležitou kořistí jsou myši a cokorové. Požírá i zajíce, sviště, ptáky, ještěrky, hmyz a různé bobule. Přiživuje se na mršinách ulovených většími predátory, například vlky a medvědy. Lišky horské někdy doprovází medvědy a snaží se profitovat z jejich rozhrabávání pišťuších nor.  Lišky horské žijí v párech nebo malých skupinách, ale loví obvykle osamoceně. K páření dochází mezi prosincem a březnem. Březost trvá 50–55 dnů. Počet mláďat ve vrhu je 2 až 5.

Hrozby.

Liška horská je početná a široce rozšířená, tudíž jí nehrozí zásadní nebezpečí. Jediným potenciálním problémem je státem řízené hubení hlodavců, jenž může negativně ovlivnit kolonie pišťuch a tím i lišek. V některých oblastech mohou pro šelmu představovat hrozbu domácí psi. Lidé lišku horskou někdy loví, neboť její kožešina se používá ke zhotovování tradičních tibetských čepic.

Liška horská čili liška tibetská ("Vulpes ferrilata") je menší druh lišky žijící na Tibetské náhorní plošině. Je přizpůsobena vysokohorskému způsobu života, živí se především pišťuchami.


Stručný popis.

Komiks Kazatel spojuje žánry western, gangsterka a fantasy horor. Během četby se čtenář dostane do všech koutů Texasu, USA a zavítá na chvílí i do Francie. Komiks zahrnuje mnoho nadpřirozených či mytických bytostí, jako jsou upíři, Bůh, andělé (serafové a cherubíni), ďábel, démoni a jiné.  "Preacher" je příběh o Jessem Custerovi, kazateli, který káže v malém kostelíku v Texasu v městečku Annville. Na začátku příběhu do něj vstoupila nadpřirozená bytost Genesis (kříženec anděla a démona) a jeho život se od základu změnil. Získal božské schopnost, především v přesvědčování ostatních bytostí. Během poznávání získaného daru zjistil, že Bůh opustil své dílo a utekl na zemi. Jesse se proto vydává na smrtelně nebezpečnou cestu hledání Boha. Na cestě ho doprovází bývalá partnerka Tulip O'Hare a původem irský upír Cassidy, se kterým se spřátelil. Společně cestují po území USA a narážejí na různé překážky, například v podobě ďábelského Svatého zabijáka.  Komiks měl být zfilmován již v roce 2002, ale kvůli problémům s rozpočtem a obavám producentů z náboženské kontroverze nebyl dlouho zrealizován. Současným vlastníkem filmových práv je od roku 2008 studio Columbia Pictures.  Až v roce 2016 došlo k natočení pilotního dílu z předpokládané 10dílné první řady televizního seriálu, a to v režii Setha Rogena.

Obsah všech svazků.

1. Svazek - Jako pára nad Texasem "(Gone to Texas)".

První díl této série začíná v malém městečku Anville, kde Jesse Custer káže. Z nebe spadne bytost zvaná Genesis, posedne Jesseho a srovná kostel se zemí. Dá Jessemu schopnost tzv. "Hlasu". Když jím Jesse někomu něco přikáže, musí oběť tento rozkaz bez rozmyslu splnit. Zde se příběh přenese k Tulip O'Hareové, která se živí jako nájemný zabiják, jejíž poslední úkol se nepovede a ukradne auto, ve kterém sedí Cassidy. Společně dorazí ke zbořenému kostelíku a najdou Jesseho Custera. Protože po nich pátrá místní policie, uprchnou do New Yorku, kde se setkají s Cassidyho kontaktem. Posléze se ale ukáže, že jeho přítel je masový vrah. Naši hrdinové vše vyřeší a masového vraha zabijí. První díl končí rozchodem Cassidyho s Jessem a Tulip. Zanedlouho se ale jejich cesty opět zkříží.

2. Svazek - Až do konce světa "(Until the end of the World)".

Poté, co se cesty hrdinů rozejdou, dostihne Jesseho jeho poskvrněná minulost. V mládí totiž žil se svou babičkou, která mu zabila otce a odtáhla matku kdovíkam. Jesseho s Tulip na jejich cestě chytí dva její poskoci (jménem Jody a T. C.) a odvedou je k Jesseho babičce. Na jejím statku Angelville zastřelí Tulip, z čehož je Jesse úplně zlomený. Tulip se ale zjeví sám Bůh a oživí ji. Přitom Bůh Tulip řekne, že by bylo nerozumné ho hledat a ať na něho Jesse zapomene. Mezitím se Jesse vzchopí a všechny na statku zabije pomocí "Hlasu". Opět se shledá s Tulip a oba šťastně opouštějí tuto noční můru.

3. Svazek - Lovci "(Hunters)".

Jesse s Tulip se znovu setkají s Cassidym, který jim řekne, že někdo zabil jeho přítelkyni. Stopy vedou k drogovému dealerovi, který pořádá velké večírky. Naši hrdinové na jeden takový zavítají. Mezitím jde po nich tajná organizace "Grál", která touží po "Hlasu". Na večírku naleznou drogového dealera a pomstí se mu, avšak Cassidy je při tom tajnou organizací unesen a odvlečen do jejich tajného doupěte ve Francii.

4. Svazek - Křižáci "(Crusaders)".

Na začátku této části se Jesse setkává s kamarádem svého otce, který mu vypráví, jak spolu bojovali ve Vietnamu. Poté se děj přesune do Francie, kde Jesse a Tulip hledají Cassidyho. Zjistí polohu tajného doupěte "Grálu" a Jesse se sám vydává na Cassidyho záchranu. Zde se objeví takzvaný Svatý Zabiják "(The Saint of Killers)", který byl povolán nebem, aby zabil Genesis. Svatý zabiják je nesmrtelná bytost vybavená dvěma kolty, kterými vše prostřelí a nikdy nemine. Na konci tohoto dílu vypráví Cassidy Jessemu o své minulosti. Jak se ale později ukáže, ne všechno je tak, jak Cassidy vypověděl.

5. Svazek - Konec iluzí "(Dixie Fried)".

Naši přátelé se vydají do New Orleans, kde hledají zdejšího šamana a kamaráda Cassidyho. S jeho pomocí by měli Jesseho uvést do tranzu, v němž by se měl setkat s Bohem. Mezitím do hotelovém pokoji, kde odpočívá Tulip, vejdou stoupenci skupiny "Les Enfants du Sang", kteří jdou po Cassidym, protože je v minulosti odmítl a zesměšnil. Tulip se bez problémů ubrání. Poté se všichni vydají na hřbitov, kde se má rituál uskutečnit. Šaman uvede Jesseho do tranzu a ten se snaží dostat do svého podvědomí, aby mohl komunikovat s Bohem. Mezitím však přijedou "Les Enfants du Sang", kteří napadnou hrdiny příběhu, ale ti se opět ubrání.

6. Svazek - Válka sluncí "(War in the Sun)".

Tento díl začíná v poušti, kam hrdinové přijíždějí. Zde je ale najde "Grál" se svou malou armádou. Na scénu přichází Svatý zabiják, kterého Jesse "Hlasem" přiměje rozstřílet všechno, co mu zkříží cestu. Jesse a jeho přátelé mezitím uprchnou ukradeným letadlem. "Grál" si neví rady a na Svatého zabijáka svrhne bombu. Ten se tomu však pouze zasměje. Tlaková vlna rozkýve letadlo a Jesse z něj vypadne ven. Tulip v domnění, že je Jesse mrtvý, bere prášky a zapijí je alkoholem. Cassidy se snaží co nejlépe se o ni starat. Mezitím se Jesse, dezorientovaný a zmrzačený, potácí pouští. Pád přežil, protože ho Bůh zachránil pod podmínkou, že ho přestane hledat. Jesseho najde bývalý pilot a pomůže mu postavit se zpátky na nohy. Jesse nalezne Cassidyho a Tulip, ale zdálky uvidí, jak se k sobě mají, a tak odejde.

7. Svazek - Spása "(Salvation)".

Jesse odjíždí do vesničky Salvation (Spása), která leží poblíž jeho rodného města. Zde se setkává s mafiánským bossem, který trýzní obyvatele vesnice. Jesse se proto stane šerifem a začne řešit zdejší problémy. Nakonec všechno vyřeší a navíc najde svoji ztracenou matku. Jesse si zde žije celkem v poklidu, ale vzpomínka na milovanou Tulip ho táhne zpět. Proto se rozhodne odjet zpátky.

8. Svazek - A pak vypukne peklo "(All Hell's A-Coming)".

Tulip uteče od Cassidyho a najde útočiště u své dlouholeté kamarádky. Děj se nyní přemístí do minulosti Tulip, do jejího dětství a dospívání, které strávila s otcem, až do doby, kdy potká Jesseho. Jesse hledá Tulip a najde ji u její kamarádky. Nyní jsou oba šťastní. Jesse začíná pátrat po minulosti Cassidyho a tak najde jeho bývalou partnerku. Ta mu poví o temné stránce Cassidyho minulosti.

9. Svazek - Alamo "(Alamo)".

V 9. a závěrečném dílu série se sejde Cassidy a Jesse v hospodě, aby si všechno vyříkali. Jesse ale nemůže odpustit Cassidymu, co udělal Tulip, a vyzve ho na souboj. Ještě předtím se Cassidy domluví s Bohem, že dostane z Jesseho Genesis, ale Jesse při tom nesmí zemřít. Bůh s tímto návrhem souhlasí. Organizace "Grál" se dozví místo a čas střetnutí a nachystá past. Když nadejde čas střetnutí, začnou spolu Jesse s Cassidym bojovat. Mezitím Tulip kompletně zlikviduje "Grál". Cassidy se cítí provinile, a tak se nechá sluncem spálit na popel. Ve stejný okamžik vyletí z Jesseho Genesis. Děj se přesune o pár týdnů dopředu, kdy Jesse s Tulip šťastně odjedou při západu slunce na koni. Cassidy se díky zásahu Boha opět ocitne živý na zemi, ale ne už jako upír, nýbrž jako normální člověk.

Česká vydání.

V České republice vydalo příběhy Preacher – Kazatel nakladatelství BB/art.

TV seriál.

Seriálová adaptace komiksu byla ve výrobě od roku 2013, kdy o ní projevila zájem stanice AMC. Na starosti ji dostali Evan Goldberg, Seth Rogen a Sam Catlin (showrunner). Po zhlédnutí pilotní epizody byl seriál stanicí AMC vybrán k vysílání. První série měla premiéru v polovině roku 2016 a čítá deset epizod. V hlavních rolích: Dominic Cooper (Jesse Custer), Ruth Negga (Tulip O'Hare) a Joe Gilgun (Cassidy).

Preacher – Kazatel (v originále Preacher) je americký komiksová série napsaná Garthem Ennisem a ilustrovaná Stevem Dillonem. V USA sérii vydávalo nakladatelství Vertigo (součást DC Comics), a to mezi lety 1995 a 2000. Celá série byla vydána v devíti ucelených svazcích.


Děj.

Julius Caesar slaví vítězství nad celou Gálií, ale Lucius Detritus mu sděluje, že jedna malá vesnice stále odolává mnohonásobné přesile římského vojska. Poté Detritus odcestuje do kasáren v blízkosti vesnice, kde mu Centurion Caius Bonus vysvětluje, že Galům jejich druid Panoramix vaří kouzelný nápoj, který je dělá neporazitelnými. Detritus se rozhodne, že získá nápoj pro sebe.  Do vesnice zavítá falešný věštec, který Galům předpovídá příchod Římanů s pokladem. Všichni ho ve vesnici s nadšením přijmou kromě Asterixe, který ho považuje za šarlatána. Když do vesnice přijíždí výběrčí daní, je i se svým vojskem násilně vyhozen a oloupen o truhlu s penězi. Všichni mimo Asterixe se rozhodnou si truhlu nechat. Věštec později omámí Asterixe halucinogenními houbami, aby mohl truhlu ukrást. Krádež truhly se donese k Caesarovi, který po Detritovi požaduje podmanění galské vesnice, jinak ho předhodí lvům.  Detritus se svými muži se převlečou za druidy a unesou Panoramixe, když se účastní druidovské konference. Asterix a Obelix se vydají Panoramixe zachránit, ale jsou od sebe odděleny. Zatímco Obelix převlečený za legionáře se stane Detritovým osobním strážcem, Asterix je zavřen do žaláře k Panoramixovi, kde oba dva odolávají požadování kouzelného nápoje. Jenže když se Detritus rozhodne mučit Idefixe (Obelixova malého pejska), Panoramixovi nezbude nic jiného než nápoj uvařit. Detritus ho použije k uvěznění Caesara v železné masce. Asterix poté musí projít arénou přes různá nebezpečná zvířata, aby se dostal až k Detritovi a zachránil si tak život, jenže Detritus na něj pošle nestvůru, která ho začne škrtit a zoufalý Asterix se snaží dovolat pomoci u Obelixe. Ten ho nakonec vyslyší a nestvůru zneškodní. Poté společně vysvobodí Panoramixe, Idefixe i Caesara.  Caesar prosí Galy, aby mu pomohli porazit Detrita, který mezitím za použití svého kouzelného nápoje útočí na vesnici. Panoramix uvaří speciální kouzelný nápoj s mlékem dvouhlavého jednorožce (od velmi starého dědy), který vytvoří armádu klonů Asterixe a Obelixe. Caesar se poté opět vrátí k moci a udělí vesnici milost.

Asterix a Obelix (ve francouzském originále Astérix et Obélix contre César) je celovečerní hraný film z roku 1999 režiséra Claude Zidiho. Jde o první ze série hraných filmů na základě komiksů o Asterixovi Goscinnyho a Uderza. Film kombinuje prvky několika Asterixových příběhů: "Asterix z Galie", "Věštec", "Asterix a Gótové", "Asterix Legionářem", "Asterix gladiátorem", "Asterix a Kleopatra" a "Nesvár". Ve filmu účinkují Christian Clavier, Gérard Depardieu, Roberto Benigni a Michel Galabru.


Život.

O jeho dětství není příliš mnoho známo, i údaje o datu a místě jeho narození se liší. Některé prameny uvádějí 1. říjen 1639 jako jeho datum narození, podle jiných pramenů se narodil 3. dubna 1644. Jako místa narození jsou uváděna kromě Nepi také Vignola nebo Monfestino. Pocházel ze šlechtické rodiny. Jeho otec Marcus Antonio Stradella z Piacenzy byl v letech 1642 až 1643 guvernérem. Jeho bratr Francesco se stal členem řádu augustiniánů a zřejmě se těšil přízni aristokratického rodu d'Este.  Detaily o jeho hudebním vzdělání nejsou známy. Studoval v Bologni, i když není jasné u koho. Podle některých pramenů v roce 1659 vstoupil do služeb bývalé královny Kristiny Švédské. První dochovaná skladba, u níž je doloženo jeho autorství, pochází z roku 1672 – je to prolog k představení opery od Pietra Antonia Cestiho "La Dori".  V roce 1667 se usadil v Římě, kde skládal opery, oratoria i chrámovou hudbu. Na druhé straně proslul značně nevázaným životem. Pokusil se zpronevěřit církevní peníze, byl odhalen a nucen opustit Řím. Když se po čase vrátil, znepřátelil si mocné muže města četnými milostnými aférami, takže mu nezbývalo nic jiného, než na nátlak kardinála Alderana Cibo Řím opustit natrvalo.  Zamířil do Benátek a stal se učitelem hudby Agnese van Uffel, která byla milenkou mocného benátského patricia (měšťana) Alvise Contariniho. Při jeho povaze to nemohlo skončit jinak, než že se záhy stal jejím milencem. Vztah byl prozrazen a on i s milenkou uprchl do Turína. Contarini se domáhal jeho přísného potrestání, ale Stradella byl pod ochranou savojského vyslance, hraběte Giovanniho Battisty de Nemours. Contariniho rodina najala proto dva vrahy, kteří měli zrádného učitele najít a zabít. Při tomto pokusu byl vážně zraněn, ale podařilo se mu uniknout do Janova.  V Janově slavil velké úspěchy jako skladatel oper a kantát, leč historie z Benátek se opakovala. Byl ubodán 25. února 1682 na náměstí Piazza Bianchi v Janově třemi bratry Lomelliniovými, jejichž sestru svedl.  Jeho barvitý život a krvavá smrt se stala vítaným námětem pro literární i hudební zpracování. Nejznámějším je patrně dodnes hraná opera Friedricha von Flotowa "Alessandro Stradella".

Dílo.

Ve své době byl neobyčejně úspěšným a vlivným skladatelem. Jeho sláva byla zastíněna až ve století následujícím skladateli vrcholného baroka Corellim, Vivaldim a dalšími. Přes četné opery a oratoria, které byly ve své době velmi populární, jeho význam tkví v hudbě instrumentální. Dochovalo se cca 27 instrumentálních skladeb a byl to právě on, kdo stál u zrodu typické barokní hudební formy, concerto grosso. První známou skladbou tohoto druhu je jeho "Sonate di viole".

Alessandro Stradella (3. červenec 1643, Bologna – 25. února 1682, Janov) byl italský hudební, především operní skladatel, působící v období vrcholného baroka.


Klubová kariéra.

David Rozehnal zahájil svou profesionální fotbalovou kariéru v moravském klubu SK Sigma Olomouc a jeho výkony mu brzo vynesly pozvánku do české reprezentace do 21 let.  V létě 2003 přestoupil za 19 000 000 Kč do belgického celku Club Brugge KV. V Belgii vyhrál s klubem belgický národní pohár a získal titul v belgické lize (sezóna 2004/2005). V červnu 2005 podepsal smlouvu s francouzským mužstvem Paris Saint-Germain. Ve francouzském celku působil v letech 2005–2007 a ve své druhé sezóně 2006/2007 byl vyhlášen klubovým hráčem sezóny. V roce 2006 vyhrál s týmem francouzský pohár, když PSG porazilo ve finále Olympique de Marseille 2:1. Jeho forma zaujala některé soupeře, např. německou Borussii Dortmund, anglický Newcastle United FC a španělskou Sevillu.  22. června 2007 bylo hráčovým agentem potvrzeno dosažení dohody o přestupu do Newcastlu. 25. června podstoupil Rozehnal zdravotní prohlídku a 29. června Newcastle United FC oznámil, že přestup za 2 900 000 £ je hotov. 11. srpna český hráč absolvoval první zápas v dresu Newcastlu proti domácímu Boltonu Wanderers, byla to úspěšná premiéra, neboť Newcastle vyhrál 3:1.  Po půl roce (konkrétně 31. ledna 2008) však odešel na hostování do italského Lazia a 9. června 2008 se stal jeho hráčem. Stihl zde získat italský pohár v roce 2009.  Po roce v Itálii David Rozehnal opouští Řím a míří do německé Bundesligy do klubu Hamburger SV, kde podepisuje kontrakt do 30. června 2012. Po slabších výkonech a několika chybách ale ztratil místo v prvním týmu Hamburku. 31. srpna 2010 německý klub potvrdil zájem Lille OSC o roční hostování s tím, že Hamburk bude hradit část hráčova platu.  V Lille získal v roce 2011 francouzský fotbalový pohár, když ve finále čelil svému bývalému klubu Paris Saint-Germain. Lille zvítězilo 1:0 a získalo tuto trofej poprvé od roku 1955. Po sezóně 2010/2011, ve které Lille získalo také ligový titul se Rozehnal stal kmenovým hráčem francouzského klubu.  V červenci 2015 po vypršení smlouvy s Lille přestoupil do belgického klubu KV Oostende. Podepsal roční kontrakt s možností opce.

Reprezentační kariéra.

U21.

David Rozehnal působil v letech 2001–2002 v české reprezentaci do 21 let. Celkem odehrál 8 zápasů s bilancí 3 výhry, 3 remízy (zápasy na ME U21 s Itálií – 3:2 po prodloužení a Francií – 3:1 na pokutové kopy skončily vítězstvím ČR až po řádné hrací době) a 2 prohry, vstřelil 1 gól.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2002.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde česká reprezentační jedenadvacítka vyhrála svůj premiérový titul, když ve finále porazila Francii na pokutové kopy.  V prvním zápase základní skupiny B 16. května prohrála česká reprezentace s Francií (prohra 0:2), trenér Miroslav Beránek nasadil Davida Rozehnala v základní sestavě, ten odehrál plný počet minut. 19. května následoval zápas s Belgií konaný v Ženevě, Rozehnal odehrál opět kompletní utkání, které skončilo výsledkem 1:0 pro ČR. V posledním zápase skupiny proti Řecku nehrál, zápas dospěl k remíze 1:1.  V semifinále 25. května narazilo české mládežnické družstvo na tým Itálie, který porazilo zlatým gólem na 3:2 Michala Pospíšila v 9. minutě prodloužení. Rozehnal strávil na hřišti kompletních 100 minut a v první minutě vstřelil úvodní gól utkání.  Ve finále 28. května se ČR opět střetla se svým soupeřem ze základní skupiny Francií. Tentokrát gól v řádné hrací době ani v prodloužení nepadl a musely rozhodnout pokutové kopy. V nich exceloval Petr Čech, jenž zlikvidoval 3 ze 4 pokusů soupeře a český tým slavil svůj první titul. David Rozehnal byl jistý v obraně a absolvoval celé utkání. Zároveň to bylo poslední vystoupení mladého obránce za reprezentační tým do 21 let.

A-mužstvo.

První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval David Rozehnal 18. února 2004 proti Itálii, přátelský zápas hraný v italském městě Palermo skončil remízou 2:2, hráč odehrál první poločas.  Po zápase s Arménií (červen 2005) v kvalifikaci o Mistrovství světa 2006 tehdejší trenér Karel Brückner přirovnal jeho výkon k baroku (nepovedený zápas). Poté šly jeho výkony rapidně nahoru a v listopadovém barážovém dvojzápase uhlídal nebezpečného norského útočníka Johna Carewa (ČR vyhrála 1:0 v Norsku i v domácí odvetě).  Svůj první a jediný gól v dresu národního týmu (A-mužstva) vstřelil v přátelském utkání 12. srpna 2009 na stadioně Na Stínadlech v Teplicích proti Belgii, když v 78. minutě zvyšoval na konečných 3:1 pro Českou republiku.  Celkem odehrál v seniorské reprezentaci 60 utkání s bilancí 33 výher, 13 remíz a 14 proher. Vstřelil 1 gól.  Účast na vrcholových turnajích:

EURO 2004.

Na evropském šampionátu 2004 v Portugalsku byl český tým nalosován do poměrně těžké skupiny s Německem, Nizozemskem a Lotyšskem. V prvním utkání 15. června 2004 proti Lotyšsku (výhra ČR 2:1) David Rozehnal nenastoupil. Objevil se až ve druhém zápase 19. června 2004 na stadionu v Aveiru proti Nizozemsku, když v 75. minutě nahradil na hřišti Jana Kollera. Česká reprezentace v divokém zápase 4 minuty předtím srovnala dvougólové manko a Rozehnal přišel vyztužit obranné řady. ČR nakonec zápas dokázala otočit a vyhrát poměrem 3:2. V posledním vystoupení českého celku v základní skupině si trenér Karel Brückner mohl dovolit 9 změn v základní sestavě, ale Rozehnal v ní nechyběl. Český tým porazil Německo 2:1 a vyhrál skupinu s plným počtem bodů (9).  Ve čtvrtfinále 27. června 2004 narazilo národní mužstvo na Dánsko, celek vyznávající rovněž ofenzivní hru. V 65. minutě střídal na hřišti René Bolfa, české mužstvo zvítězilo nad skandinávským soupeřem přesvědčivě 3:0.  V semifinále se favorizovaný český tým utkal s překvapením turnaje Řeckem a podlehl mu 0:1 po prodloužení, rozhodl stříbrný gól Traianose Dellase. Do tohoto zápasu David Rozehnal nenastoupil, přednost dostal René Bolf.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 v Německu se střetla česká reprezentace v základní skupině E postupně s USA, Ghanou a Itálií. V prvním zápase (12. června 2006 proti USA, výhra ČR 3:0) odehrál Rozehnal kompletní počet minut, ale již v 16. minutě dostal žlutou kartu. Ve druhém utkání 17. června 2006 s Ghanou absolvoval na hřišti rovněž celou hrací dobu, ale prohře 0:2 nedokázal se svými spoluhráči zabránit.  V závěrečném zápase základní skupiny 22. června proti Itálii byl na hřišti svědkem prohry 0:2, která znamenala obsazení nepostupového třetího místa se 3 body za Itálií a Ghanou.

EURO 2008.

Na ME 2008 ve Švýcarsku a Rakousku byl český tým nalosován do základní skupiny A se Švýcarskem, Portugalskem a Tureckem. V prvním zápase (zahajovací utkání šampionátu) proti Švýcarsku nastoupil David Rozehnal v základní sestavě, utkání skončilo vítězstvím ČR 1:0. Ve druhém utkání s Portugalskem nedokázal se spoluhráči zabránit 3 brankám v české síti a český tým prohrál 1:3. Rozehnal odehrál celý zápas. Ve třetím utkání s Tureckem, v němž se oba celky utkaly o přímý postup do čtvrtfinále byl u kolapsu českého týmu, který nedokázal v závěru udržet náskok 2:0 a prohrál výsledkem 2:3.

Úspěchy.

Klubové.

Club Brugge KV  Paris Saint-Germain FC  SS Lazio  Lille OSC

David Rozehnal (* 5. července 1980 Šternberk) je český fotbalový obránce a bývalý reprezentant, od léta 2015 hráč belgického klubu KV Oostende. Hraje na pozici středního obránce (stopera). Mistr Evropy hráčů do 21 let z roku 2002.


Klubová kariéra.

Zdeněk Grygera začínal v Holešově, pak přešel v 17 letech do Zlína, kde odehrál jednu sezónu a přestoupil následně do Drnovic.

FC Petra Drnovice.

V Drnovicích odehrál Zdeněk Grygera během dvou sezón celkem 54 ligových zápasů, v nichž dal 3 góly.

AC Sparta Praha.

V červenci 2000 přestoupil Grygera za cca 20 milionů Kč do Sparty Praha, kde podepsal čtyřletou smlouvu. Měl nabídku i z konkurenční Slavie Praha, ale rozhodl se pro Spartu.  Sezónu 2000/01 dokončil s 15 absolvovanými zápasy, během nichž se gólově neprosadil. První ligový gól za Spartu vstřelil až ve 28. kole následujícího ročníku 2001/02 29. dubna 2002 proti domácímu Brnu, když v 55. minutě jediným gólem z pokutového kopu utkání rozhodl. Celkem odehrál ve svém druhém roce působení v Praze 21 zápasů.  V listopadu 2002 měl incident se sparťanskými fanoušky, kterým se nelíbilo nasazení během zápasu Poháru UEFA s tureckým Denizlisporem a na hráče pískali (Sparta vyhrála 1:0). Grygera se vyjádřil, že pískající diváci mají raději zůstat doma. 11. května 2003 vstřelil svůj druhý a poslední ligový gól v dresu Sparty Praha proti hostujícímu Jablonci. Sparta vyhrála 2:0. Ligovou sezónu 2002/03 ukončil s 29 odehranými střetnutími a výše zmíněnou 1 vstřelenou brankou.  S klubem získal dva tituly mistra České republiky - v sezoně 2000/01 a 2002/03.

Ajax Amsterdam.

21. července 2003 přestoupil za cca 112 milionů Kč do týmu nizozemské nejvyšší soutěže Ajaxu Amsterdam, kde podepsal čtyřletou smlouvu. Usiloval o něj i klub z francouzské Ligue 1 AS Monaco a ruský celek CSKA Moskva, ale český obránce dal přednost přednímu nizozemskému týmu, který pravidelně hrával v lize na špici a účastnil se evropských pohárů. Ve hře byla i možnost přestupu do italského Juventus FC, ze kterého však sešlo. Samotný hráč byl trochu zklamaný, italská liga byla jeho snem. V Ajaxu se setkal se svým reprezentačním spoluhráčem Tomášem Galáskem a také např. se švédským útočníkem Zlatanem Ibrahimovićem.  Ve své první sezóně za Ajax (2003/04) jej pronásledovala řada zranění, nejprve otřes mozku, pak poraněná šlacha v koleně a nakonec problémy s páteří. V předposledním kole nizozemské ligy 9. května 2004 nastoupil po 6 týdnech pauzy a byl u výhry 2:0 nad NAC Breda. Tento výsledek znamenal titul pro Ajax s Grygerou v sestavě, protože v posledním kole už nemohl být soupeři předstižen. Byl to již třetí ligový titul českého obránce (předchozí dva získal se Spartou Praha).

Juventus FC.

V létě roku 2007 se Grygera upsal Juventusu, vyšlo mu tak vytoužené angažmá. Ve své první sezóně 2007/08 skončil s klubem na třetí příčce Serie A za Interem Milán a AS Řím. Grygera během 24 zápasů přispěl jedním gólem, bylo to v zápase 9. března 2008 proti domácímu Janovu. Zdeněk otevíral ve 25. minutě skóre, Juventus vyhrál nakonec 2:0.  Následující ligovou sezónu 2008/09 se turínský klub umístil ještě o příčku výše, skončil na druhém místě za obhájcem titulu Interem Milán. Grygera byl v sezóně vytížený, nastoupil k 31 zápasům a vstřelil v nich 2 branky. První 13. listopadu 2008 v utkání opět proti Janovu, když se prosadil v 6. minutě (gól na 1:0), Juventus zvítězil na domácím hřišti rozdílem třídy 4:1. Druhý gól přidal 18. dubna 2009, v nastaveném čase prestižního zápasu s hostujícím Interem Milán zajistil remízu 1:1.  V sezónách 2009/10 (19 odehraných zápasů) a 2010/11 (13 odehraných zápasů) se v lize gólově neprosadil. V sezóně 2010/11 se mu nedostávalo velkého zápasového vytížení a Juventus se s ním dohodl na předčasném ukončení smlouvy. Zdeněk Grygera tak mohl zamířit do anglického Fulhamu, který o něj projevil zájem.

Fulham FC.

Po čtyřech letech působení v Itálii se rozhodl pokračovat v kariéře v dresu londýnského Fulhamu, kam přišel jako volný hráč. Dostal dres s číslem 26. Svůj debut odehrál v zápase Evropské ligy 15. září 2011 proti FC Twente (remíza 1:1). V Barclays Premier League debutoval 23. září 2011 na hřišti West Bromwiche (0:0), nastoupil v základní sestavě a v 61. minutě obdržel žlutou kartu. Poté nastoupil ještě v ligových zápasech proti Queens Park Rangers FC (2. října, výhra 6:0), Evertonu (23. října, prohra 1:3) a Wiganu (29. října, výhra 2:0).  Ve svém pátém ligovém utkání proti Tottenhamu 6. listopadu 2011 utrpěl zranění kolena, které jej vyřadilo ze hry do konce sezóny. Kvůli vleklým zdravotním problémům ukončil v prosinci 2012 profesionální kariéru v anglickém klubu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Zdeněk Grygera nastoupil za některé mládežnické výběry České republiky. Vrchol jeho mládežnické kariéry přišel v roce 2002, kdy s českým týmem získal titul mistra Evropy v kategorii do 21 let.  Bilance:

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2000.

V základní skupině A mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2000 konaném na Slovensku se česká reprezentace střetla postupně s celky Španělska, Nizozemska a Chorvatska. Do finále postupoval vítěz skupiny, druhý tým skupiny se kvalifikoval do zápasu o bronz. První remízový zápas 27. května 2000 se Španělskem (1:1) odehrál Grygera celý a v 52. minutě dostal žlutou kartu. Nastoupil i ve druhém utkání 29. května v Trenčíně proti Nizozemsku, český tým zvítězil nad soupeřem 3:1. V posledním utkání skupiny 1. června proti Chorvatsku odehrál rovněž kompletní počet minut. Utkání s divokým průběhem skončilo výhrou českého družstva 4:3 a postupem do finále proti Itálii.  Ve finále jej poslal trenér Karel Brückner do zápasu v 65. minutě za stavu 1:1 za Davida Jarolíma, český tým nakonec prohrál gólem Pirla z 81. minuty. Zdeněk Grygera získal s týmem stříbrné medaile.

Zúčastnil se i mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde česká reprezentační jedenadvacítka vyhrála svůj premiérový titul, když ve finále porazila Francii na pokutové kopy. Systém se změnil, první dva celky ze základních skupin postupovaly do semifinále.  V prvním zápase základní skupiny B 16. května prohrála česká reprezentace s Francií (prohra 0:2), trenér Miroslav Beránek Grygeru nenasadil. 19. května následoval zápas s Belgií, Zdeněk odehrál již kompletní utkání, které skončilo vítězstvím ČR 1:0. V posledním zápase skupiny proti Řecku 21. května Grygera otevřel skóre v 36. minutě gólem z pokutového kopu, zápas poté dospěl k remíze 1:1.  V semifinále 25. května narazilo české mládežnické družstvo na tým Itálie, který porazilo zlatým gólem na 3:2 Michala Pospíšila v 9. minutě prodloužení. Zdeněk Grygera odehrál celý zápas.  Ve finále 28. května se ČR opět střetla se svým soupeřem ze základní skupiny Francií. Tentokrát gól v řádné hrací době ani v prodloužení nepadl a musely rozhodnout pokutové kopy. V nich exceloval Petr Čech, jenž zlikvidoval 3 ze 4 pokusů soupeře a český tým slavil svůj první titul. Grygera odehrál opět plný počet minut i s prodloužením a po penaltovém rozstřelu se mohl se spoluhráči radovat ze zisku zlaté medaile.

A-mužstvo.

První zápas v reprezentaci odehrál 15. srpna 2001 proti Jižní Koreji, přátelské utkání skončilo výhrou českého týmu 5:0. Grygera odehrál celé střetnutí. 12. února 2003 si připsal první gólovou trefu v reprezentačním dresu během přátelského utkání proti domácí Francii. V 7. minutě otevřel skóre, když pěknou střelou překonal francouzského brankáře Ulricha Ramého, český tým si z Francie odvezl vítězství 2:0. Druhý gól vstřelil v domácím kvalifikačním utkání o Euro 2008 17. listopadu 2007 na Letné proti Slovensku. Ve 13. minutě vstřelil první branku zápasu, který česká reprezentace vyhrála poměrem 3:1.  Účast Zdenka Grygery na vrcholových turnajích:

Euro 2004.

Na evropském šampionátu 2004 v Portugalsku byl český tým nalosován do poměrně těžké skupiny s Německem, Nizozemskem a Lotyšskem. V prvním utkání 15. června 2004 proti Lotyšsku prohrávalo české mužstvo po gólu Mārise Verpakovskise 0:1 a výsledek otočilo, když obránce Grygeru vystřídal v 56. minutě na hřišti útočník Marek Heinz. ČR vyhrála 2:1.  Druhý zápas nastoupila česká reprezentace 19. června 2004 na stadionu v Aveiru proti Nizozemsku. V památném utkání prohrávala v 19. minutě 0:2, ale dokázala otočit na 3:2 a jako jediná si zajistit postup do čtvrtfinále již ve druhém kole (napomohl tomu remízový zápas Německa s Lotyšskem), navíc z prvního místa. Na obou inkasovaných gólech měl český obránce svůj podíl, proto jej nespokojený trenér Karel Brückner stáhl ve 25. minutě ze hry (místo něj poslal na hřiště Vladimíra Šmicera).  V posledním vystoupení českého celku v základní skupině si trenér Brückner mohl dovolit 9 změn v sestavě, Grygeru nenasadil. Český tým porazil Německo 2:1 a vyhrál skupinu s plným počtem bodů (9).  Ve čtvrtfinále 27. června 2004 narazilo národní mužstvo na Dánsko, celek vyznávající rovněž ofenzivní hru. Ve 39. minutě střídal Grygera na hřišti zraněného Martina Jiránka, česká reprezentace zvítězila nad skandinávským soupeřem přesvědčivě 3:0. V semifinále se favorizovaný český tým utkal s překvapením turnaje Řeckem a podlehl mu 0:1 po prodloužení, rozhodl stříbrný gól Traianose Dellase. Zdeněk Grygera odehrál celý zápas. Poražení semifinalisté šampionátu (ČR a Nizozemsko) obdrželi bronzové medaile.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 v Německu se střetla česká reprezentace v základní skupině E postupně s USA, Ghanou a Itálií. V prvních dvou zápasech 12. června 2006 proti USA (výhra ČR 3:0) a 17. června 2006 s Ghanou (prohra 0:2) Grygera nastoupil v základní sestavě a odehrál kompletní počet minut. V zápase s USA inkasoval žlutou kartu.  V závěrečném zápase základní skupiny 22. června proti Itálii také odehrál celý zápas, byl svědkem prohry 0:2, která znamenala obsazení nepostupového třetího místa se 3 body za Itálií a Ghanou.

Euro 2008.

Na ME 2008 ve Švýcarsku a Rakousku byl český tým nalosován do základní skupiny A se Švýcarskem, Portugalskem a Tureckem. V prvním zápase (zahajovací utkání šampionátu) proti Švýcarsku (výhra ČR 1:0) a ve druhém utkání s Portugalskem (prohra 1:3) nastoupil v základní sestavě a obě utkání dokončil. Ve třetím utkání s Tureckem, v němž se oba celky utkaly o přímý postup do čtvrtfinále byl Grygera na hřišti u kolapsu českého týmu, který nedokázal v závěru udržet náskok 2:0 a prohrál výsledkem 2:3.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Zdeňka Grygery za českou reprezentaci do 21 let Góly Zdeňka Grygery za A-mužstvo české reprezentace

Zdeněk Grygera (* 14. května 1980 v Přílepech) je bývalý český fotbalový obránce a reprezentant České republiky, mistr Evropy hráčů do 21 let z roku 2002. Univerzální rychlostně vybavený obránce, dobře četl hru. Kvůli zdravotním problémům přerušil v prosinci 2012 profesionální kariéru, nevyloučil však svůj návrat v létě 2013 v rakouské nebo české lize. Nakonec se rozhodl aktivní kariéru definitivně ukončit.


Historie.

Dne 27. června 1927 se francouzská společnost CIDNA (nyní součást společnosti Air France) rozhodla vybudovat u plochy letiště v Burgasu rozhlasový vysílač a podepsala smlouvu s bulharskou vládou o jeho použití. Ve smlouvě se psalo, že zaměstnanci letiště v Burgasu musí mít bulharské občanství.  Dne 29. června 1947 se uskutečnil první let. Společnost Balkan Bulgarian Airlines začala provozovat vnitrostátní lety mezi Burgasem, Plovdivem a Sofií. V letech 1950 až 1960 proběhlo rozšíření a modernizace letiště, přibyla betonová dráha. V roce 1970 získalo letiště titul "mezinárodní letiště" a létalo se sem ze 45 destinací.  V současné době je letiště v Burgasu hojně využívané většinou v letních měsících, díky rostoucímu zájmu o cestovní ruch v Bulharsku. Letiště je již zastaralé a potřebuje nemalé investice do rozšíření a modernizace. V červnu 2006 bulharská vláda dlouhodobě pronajala letiště v Burgasu a ve Varně společnosti "Fraport AG Frankfurt Airport Services Worldwide" na 35 let za podmínky, že investice budou vyšší než 500 milionů eur.  Fraport bude spolupracovat se společností BM Star. Fraport zaplatí 60 % z investice, což představuje částku 403 milionů eur po dobu 35 let. Rekonstruovat se budou terminály a dráha, nakoupí se nová vozidla a další potřebné zařízení.  18. července 2012 na letišti explodovala nálož v autobuse, který přepravoval skupinku izraelských turistů. Při výbuchu zahynulo 7 lidí a zranilo se dalších 32. Šlo o teroristický útok.

Vybavení.

Terminály.

V současnosti se na letišti nacházejí dva terminály, "příletový" a "odletový" terminál. První z nich byl vybudován v roce 1950 a druhý o 40 let později v roce 1990. V obou terminálech se nacházejí kavárny, fast-food restaurace, směnárny, duty-free obchody, VIP a zaměstnanecké místnosti.

Rozšíření.

V prosinci 2011 začaly stavební práce na novém terminálu. Nový terminál bude mít rozlohu 20 000m2, kapacitu 2 700 000 cestujících a 31 check-in okének. Navrhovaný a budovaný je tak, aby se jeho kapacita mohla při dalším rozšíření zvětšit. Jeho výstavba by měla být dokončena v zimě roku 2013.

Doprava.

Autobus.

Linka č. 15: autobusová zastávka se nachází u vchodu do areálu letiště. Linka začíná a končí na jižní stanici v Burgasu.

Taxi.

Taxíky se nacházejí v přední části před příletové terminálem. Jízda taxíkem od letiště do Burgasu trvá přibližně 15 minut.

Parkování.

Cestující a návštěvníci, kteří přijdou na letiště v Burgasu se svým motorovým vozidlem mohou využít zpoplatněné parkoviště, které se nachází v bezprostřední blízkosti hlavní budovy terminálu. Parkoviště se 199 parkovacími místy je k dispozici 24 hodin denně.

Aerolinie a destinace.

Letiště Burgas vyřizuje vnitrostátní a mezinárodní lety do cca 130 destinací v 58 zemích světa. Létá sem více než 72 bulharských a zahraničních leteckých společností. Nejrušnější sezóna na letišti je od konce dubna do začátku října.

Mezinárodní letiště Burgas nebo starší Sarafovo (IATA: BOJ, ICAO: LBBG, ) je letiště na jihovýchodě Bulharska a druhé největší letiště v zemi. Od Burgasu je vzdáleno téměř 10 km severovýchodně, v městské části Sarafovo. Mezi letištěm a centrem města se nachází jezero Atanasovsko.


Biografie.

Josef Trumpeldor se narodil v Pjatigorsku v carském Rusku. Jeho otec, Wulf Trumpeldor, sloužil jako kantonista v Kavkazské válce a jako „užitečnému Židovi“ mu bylo dovoleno usadit se mimo pásmo osídlení. Přestože byl hrdý Žid, jeho výchova byla spíše ruská než tradičně židovská. Původně se vyučil dentistou, ale roku 1902 dobrovolně vstoupil do ruské armády. Během rusko-japonské války, ve které dva roky bojoval, se zúčastnil obléhání přístavu Port Arthur, kde kvůli šrapnelu přišel o levou ruku. Během hospitalizace strávil stovky dní v nemocnici. Trumpeldor byl silně oddaný své zemi. Když byl dotazován, jestli bylo těžké se rozhodnout, že se svým zraněním bude pokračovat v boji, odpověděl: „ale já mám ještě jednu ruku, kterou obětuji vlasti.“ Poté, co přístav kapituloval, byl Trumpeldor odvlečen do japonského zajetí. Během ročního zajetí se podílel na vydávání novin s židovskými tématy a organizoval výuku historie, geografie a literatury. Spřátelil se také s několika dalšími vězni, kteří sdíleli jeho touhu po založení společné farmy v Palestině. Po návratu ze zajetí se odstěhoval do Petrohradu. Následně obdržel čtyři vyznamenání za statečnost, včetně kříže sv. Jiří, díky němuž se stal nejvíce dekorovaným židovským vojákem v Rusku. V roce 1906 se stal prvním Židem v armádě, který se stal důstojníkem.

První světová válka.

Díky zranění z války začal studovat práva. Shromáždil kolem sebe skupinku mladých sionistů a v roce 1911 společně emigrovali do Palestiny, toho času součásti Osmanské říše. Nejdříve se přidal k farmě na pobřeží Galilejského jezera a poté pracoval v kibucu Deganja. Když vypukla první světová válka, stal se jakožto Rus nepřítelem říše, a s přihlédnutím k tomu, že odmítl osmanské občanství, byl tak jako jeden z prvních Turky deportován. Po deportaci odešel do egyptské Alexandrie, kde společně s Ze'evem Žabotinskym rozpracoval myšlenku Židovské legie, která by společně s Brity bojovala proti nepřátelům. V roce 1915 vznikl Siónský sbor mezkařů, který je považován za první kompletně židovskou vojenskou jednotku po takřka dvoutisících let, a za ideologický základ Izraelských obranných sil. Společně se Sionským sborem mezkařů se zúčastnil bitvy o Gallipoli, kde byl zraněn do ramene. Sionský sbor mezkařů zůstal v Gallipoli po celou dobu tažení a byl rozpuštěn krátce po transferu do Spojeného království.

Politický aktivista.

Po skončení války se vrátil do ruského Petrohradu s cílem vytvořit obrovskou židovskou armádu, která by se připojila k Žabotinského Židovské legii a pomáhala chránit Židy v Palestině. Plány mu však překazila bolševická Říjnová revoluce a následný chaos. V něm se Židé stávali oběťmi pogromů, a tak Trumpeldor zorganizoval v Petrohradu Židy k vlastní obraně a v roce 1918 spoluzakládal He-Chaluc, mládežnickou organizaci, která připravovala imigranty na aliju (imigraci do Palestiny). Zformuloval její programové cíle v pamfletu he-Chaluc. Trumpeldor původně plánoval utvořit armádu 100 000 ruských Židů, která by prošla Ruskem přes Kavkaz do Palestiny. Potom navrhoval alespoň kontingent 10 000 Židů, kteří by se v Palestině ujali správy země místo britských okupačních sil. Trumpeldor byl zvolen předsedou ruské organizace he-Chaluc a vyzván, aby se ujal příprav na přesun židovských průkopníků. V roce 1919 skutečně dorazil Josef Trumpeldor do tehdejší mandátní Palestiny, aby připravil masovou imigraci členů ruského he-Chaluc.  V mandátní Palestině byl jedním ze zakladatelů dělnického sionistického hnutí.

Tel Chaj.

Jednou z problematických otázek bylo vymezení hranic mezi Palestinou a Sýrií v oblasti horní Galileje. Zdejší území bylo ihned po první světové válce obsazeno Francouzi, aby bylo v roce 1919 předáno Britům. Nakonec se území stalo „územím nikoho“ mezi britskou a francouzskou okupační zónou. Právě zde, při severním konci Chulského údolí v horní Galileji, stály v samostatném bloku čtyři zemědělské osady (včetně Metuly, Kfar Gil'adi a Tel Chaje). Této situace využili Arabové k útokům na tyto osady. Kvůli těmto útokům byl Trumpeldor požádán, aby zajistil obranu těchto osad. V posledních dnech roku 1919 byla Metula téměř zničena a osady Kfar Gil'adi a Tel Chaj byly napadeny. Bezprostředně po svém příjezdu 1. ledna 1920 nechal Trumpeldor Tel Chaj opevňovat. Dne 1. března 1920 byl Tel Chaj napaden několika stovkami Arabů.  Židé v osadě Tel Chaj byli obklíčeni velkou přesilou a začali vyjednávat. Není jasné, co přesně se stalo, ale během vyjednávání začaly obě strany střílet a strhla se zuřivá přestřelka a následné boje trvaly celý den. Sedm židovských obránců při ní bylo okamžitě zabito, Trumpeldor byl střelen do ruky a poté do břicha. Jedním z mrtvých židovských obránců byla 23letá Sara Čižiková původem z Ukrajiny. Večer téhož dne Trumpeldor podlehl svým zraněním a zemřel při evakuaci do Kfar Gil'adi. Během bojů bylo zabito i pět Arabů. Osm Židů bylo pohřbeno ve dvou společných hrobech v Kfar Gil'adi a obě lokality byly na čas opuštěny.

Národní hrdina.

Po své smrti se Trumpeldor stal symbolem židovské sebeobrany a jeho památka se v Izraeli slaví každoročně 11. den měsíce adar. Jeho údajná věta před smrtí „Nevadí, je dobré zemřít pro svou zemi“ (hebrejsky: אין דבר, טוב למות בעד ארצנו, "Ejn davar, tov lamut be'ad arcejnu") se stala velmi populární v předstátním sionistickém hnutí a Izraeli 50. a 60. let. Tato slova se blízce podobají překladu, známé stati, jejímž autorem je římský lyrický básník Quintus Horatius Flaccus, která lze do češtiny přeložit jako „je příjemné a vznešené, zemřít pro vlast“. Tímto výrokem Horatius inspiroval řadu vlastenců 19. a 20. století v různých zemích.

Odkaz.

Josefa Trumpeldora považovali za hrdinu jak levicoví, tak pravicoví sionisté a jeho smrt měla dopad na celé sionistické hnutí. Šokován byl například i pozdější první izraelský prezident Chajim Weizmann, který v reakci na Trumpeldorovu smrt varoval vojenského správce Palestiny sira Arhtura Moneyho, že se situace může ještě zhoršit. Hnutí revizionistických sionistů po něm pojmenoval své mládežnické hnutí Bejtar (akronym od "Brit Josef Trumpeldor", ברית יוסף תרומפלדור, doslova „Smlouva Josefa Trumpeldora“), zatímco levicová sionistická hnutí uctívají Josefa Trumpeldora jako zastánce kibuců a na jeho počest postavili památníky. Ve stejný rok, kdy zemřel, byl založen prapor Josefa Trumpeldora na obranu a práci, který založil několik kibuců. Po Trumpeldorovi a dalších sedmi lidech, kteří zemřeli při obraně Tel Chaj je pojmenováno i město Kirjat Šmona („Město osmi“). Na jeho počet byly skládány písně, sepisovány básně a povídky a byly po něm pojmenovávány i děti.

Josef Trumpeldor (: יוסף טרומפלדור, : Иосиф Трумпельдор; 1. prosince 1880 – 1. března 1920) byl raný sionistický aktivista a židovský veterán rusko-japonské války, který se stal nejvíce dekorovaným vojákem Ruské armády. Společně se Ze'evem Žabotinským se podílel na založení Sionského sboru mezkařů ("Zion Mule Corps"), aby posléze v této jednotce bojoval během bitvy o Gallipoli. Zemřel při obraně židovské osady Tel Chaj před tlupou arabských nájezdníků a stal se sionistickým a později izraelským národním hrdinou.


Popis.

Opíravé liány nebo mohutné, gejzírovitě větvené keře s obloukovitě sehnutými, ostnitými větvemi. Vytváří šlahounovité výhony, dorůstající za rok až čtyř metrů. Ostny jsou jednotlivé, hákovité, slouží jako příchytky k podložce (stromu, skále). Nápadným znakem růže mnohokvěté jsou hřebínkovitě zpeřené palisty, vlastnost, která se zachovala po mnoho generací i u velkého počtu zahradních růží. Složené listy jsou sedmičetné.  Květy jsou bílé, drobné, pouze 1-2 cm široké, jednoduché, ve velmi bohatých kuželovitých chocholících, příjemně vonící. Kališní cípy jsou chudě zpeřené, po odkvětu brzy opadávají; čnělky pestíků jsou srostlé v nápadný vystupující sloupek. Kvete v červnu a červenci. Šípky jsou malé, asi velikosti velkozrnného hrachu, kulovité, červené.

Rozšíření.

Pochází z oblasti východní Asie, Japonska, Číny a Koreje. V Evropě začala být pěstována až mezi lety 1865–1870. V České republice je pěstována přibližně od přelomu 19. a 20. století. Místy zplaňuje. Na jejím rozšiřování v zahradách a krajině se podílí ptactvo, pro které jsou drobné šípky vítanou potravou.

Ekologie.

Růže mnohokvětá je velmi pohledná a snese rozmanité podmínky (mráz, výsluní, sucho, dobře roste i v polostínu a vlhku). Je vhodná jako solitéra, a to zejména pro větší plochy; hodí se také do skupin k plošnému ozelenění. Dobře se množí semenem, dřevitými řízky i hřížením.

Využití.

Využívá se jako solitérní keř ve větších zahradách, na prostranství a v živých plotech. Jedna z linií, téměř bezostný klon, se využívá jako podnožová růže, oblíbená zvláště mezi švédskými školkaři. Ve Skandinávii se "R. multiflora" užívá jako podnož kulturních růží díky její značné odolnosti vůči nízkým teplotám. Šípky jsou využitelné ve floristice do zimních kytic a vazeb.

Růže mnohokvětá ("Rosa multiflora" Thunberg) je keř z čeledi růžovitých, zástupce rozsáhlého rodu růže, v jehož rámci se řadí do podrodu "Rosa", sekce "Synstylae". Popsána byla švédským botanikem Thunbergem v roce 1784, do Evropy byl tento druh růže přivezen patrně až v roce 1862. Je jednou z nejvýznamnějších introdukovaných růží užitých ke šlechtění kulturních růží. Jejími potomky je velká část tzv. pnoucích růží a pravděpodobně všechny tzv. polyantky (mnohokvěté záhonové růže).


Účel a původ.

Město Davidovo, založené na horském hřbetu, bylo téměř ze všech stran přirozeně chráněno, mělo však tu nevýhodu, že jeho hlavní zdroj pitné vody, Gichonský pramen, je na úbočí spadajícím do Kidrónského údolí. To představuje vojenskou slabinu, neboť hradba, pokud měla být dostatečně vysoká, aby se dala bránit, musela pramen ponechat venku, takže za obléhání by se město ocitlo bez vody.  Bible líčí, že král Chizkijáš (asi 8. stol. př. n. l.), v obavě před asyrským obléháním zakryl vyústění pramene pod městem a odvedl vodu tunelem do rybníka Šiloach. Dnes je již známo, že podzemní systém objevený Warrenem už předtím sloužil jako mohutné opevnění Gichonského pramene; Warrenova šachta není vodovod, takže voda z ní musela být vynášena v nádobách – což se zřejmě Chizkijášovi jevilo jako nevyhovující.  V roce 1899 byl objeven jiný starý kanál, který také vedl od Gichonského pramene do oblasti Šiloašského rybníku, avšak přímější cestou. Tento kanál se dnes nazývá "Kanál ze střední doby bronzové" podle období, kam byl datován. Ronny Reich určil, že byl vybudován kolem 1800 př. n. l. (ve střední době bronzové), takže voda byla z pramene odváděna již mnoho století před Chizkijášem. Vybudován byl původně jako 7 m hluboká strouha, překrytá velkými kamennými překlady (zamaskovanými následně zelení). Je užší než tunel, ale přesto je téměř v celé délce průchozí. Kromě téměř metr vysokého vyústění u Šiloašského rybníka má kanál několik menších postranních vývodů, kterými byly zavlažovány zahrady na svahu Kidrónského údolí. Chizkijášův tunel měl nahradit tento starší kanál, který mohl být při obležení snadno objeven a zničen obléhající armádou.  Chizkijášovým tunelem, objeveným r. 1838 americkým biblickým badatelem Edwardem Robinsonem, se dá dnes projít z jednoho konce na druhý.

Biblické zmínky.

Biblické zmínky o Chizkijášově tunelu:

Chizkijášův tunel (též tradičně Ezechiášův tunel) nebo Šiloašský tunel (též tradičně Silojský tunel, hebrejsky נִקְבַּת השילוח, "Nikbat HaŠiloach") je tunel vykopaný pod Městem Davidovým v Jeruzalémě před rokem 701 př. n. l. za vlády krále Chizkijáše (Ezechiáše). Zmínka o tunelu je v biblické "2. knize královské". Bible nám dále sděluje, že Chizkijáš připravoval Jeruzalém na obléhání Asyřany tím, že „zasypal horní vody Gichónu a svedl je spodem přímo na západ do Města Davidova.“ Tunel je spolehlivě datován jednak Šiloašským nápisem, textem vytesaným do stěny tunelu, jednak stářím organických látek v původní omítce. Je to jedna z mála dochovaných staveb z 8. stol. př. n. l., kterou návštěvník může nejen vidět, ale i vstoupit do ní a projít z jednoho konce na druhý.


Dějiny.

Náboženská tolerance v Polsku měla vždy dlouhou tradici (viz např. Kališský výnos) a byla "de facto" politikou panování nedlouho předtím zesnulého krále Zikmunda II. Nicméně teprve výnosy podepsané konfederací daly právní rámec předchozí praxe. V tomto smyslu můžeme hovořit o počátcích či vrcholu tradice tolerance v Polském království.  Po smrti posledního krále z jagellonské dynastie bez dědice, se polská a litevská šlechta (szlachta) shromáždila ve Varšavě, aby zabránila činnosti separatistů a kvůli zachování existujícího právního řádu. Proto museli občané bezpodmínenčně přijmout rozhodnutí učiněná shromážděním, přičemž konfederace byla přesvědčivou deklarací toho, že oba státy jsou stále úzce spjaty.  V lednu šlechta podepsala dokument, v němž představitelé všech hlavních náboženských směrů vyzvali ostatní ke vzájemné tolerance a podpoře. Vznikal nový politický systém, podporovaný konfederací, která přispívala k jeho stabilitě. Náboženská tolerance byla důležitým faktorem v mnohonárodnostním státě s mnoha náboženskými skupinami. Území Unie bylo po generace obýváno lidmi rozdílného etnického původu (Poláci, Litevci, Ruténové/Rusíni, Němci a Židé) a rozdílných vyznání (katolíci, protestanti, pravoslavní, židé a dokonce muslimové). "Tato země se stala tím, co kardinál Hozjusz nazýval “útočištěm pro kacíře a odpadlíky”. Bylo to místo, kde se nejradikálnější náboženské sekty snažily uniknout pronásledování v jiných křesťanských zemích.  Tento akt nebyl prosazen vládou nebo jako důsledek války, ale spíše vyplynul ze směřování obyvatel polsko-litevské společnosti. Byl však také ovlivněn francouzským masakrem zvaným Bartolomějská noc roku 1572, který přiměl polsko-litevskou nobilitu k tomu, aby něčemu podobnému v Polsku zamezili.  Nejvíce se na tvorbě listiny podíleli Mikołaj Sienicki (vůdce "výkonného hnutí"), Jan Firlej a Jan Zborowski. Proti jejich snahám se stavělo mnoho vysokých představitelů katolické církve.

Varšavská konfederace (28. ledna 1573), významný vývojový milník dějinách Polska a Litvy, který rozšířil náboženskou toleranci napříč šlechtou a svobodnými občany na území Polsko-litevské unie. Je považován za formální začátek svobody vyznání v Republice obou národů a je dokonce prvním takovým dokumentem v Evropě. I když nezažehnal všechny konflikty založené na vyznání, rozhodně učinil Republiku mnohem bezpečnější a tolerantnější zemí, než většinu tehdejší Evropy, a to zejména v následující třicetileté válce.


Vzdělání.

Jean Tirole získal vysokoškolské vzdělání na École Polytechnique v Paříži v roce 1978 a na "École nationale des ponts et chaussées", taktéž v Paříži v roce 1978, a obhájil doktorát v oblasti teorie rozhodování na "Paris Dauphine University" v roce 1978. V roce 1981, obdržel Ph.D. na Massachusetts Institute of Technology za svou práci "Eseje o ekonomické teorii" (Essays in economic theory), přičemž vedoucím jeho práce byl Eric Maskin.

Kariéra.

Tirole je předseda představenstva Nadace Jeana-Jacquese Laffonta na Toulouse School of Economics. Po obdržení Ph.D. na MIT v roce 1981, pracoval jako výzkumník na Écolé nationale des ponts et chaussées do roku 1984. V letech 1984 až 1991 byl profesorem ekonomie na MIT. V letech 1994 až 1996 byl profesorem ekonomie na École Polytechnique. Byl prezidentem Ekonometrické společnosti v roce 1998 a Evropské ekonomické asociace v roce 2001. Je stále spjat – jako hostující profesor – s MIT.

Ocenění.

Jean Tirole obdržel Nobelovu cenu za ekonomii pro rok 2014. Dále je nositelem řady ocenění. Od roku 1993 je čestným členem Americké ekonomické asociace a Americké akademie umění a věd. Byl také na stážích jako Sloan Fellow (1985) a Guggenheim Fellow (1988). Je jedním z nejvlivnějších světových ekonomů podle IDEAS/RePEc. Mimo jiné je nositelem Zlaté medaile město Toulouse (2007) a rytířem Řádu čestné legie. Je nositelem následujících čestných doktorátů: Université libre de Bruxelles (1989), London Business School (2007), University of Montreal (2007), University of Mannheim (2011), Athens University of Economics and Business (2012), University of Rome Tor Vergata (2012), University of Lausanne (2013).

Publikace.

Tirole uveřejnil okolo 200 odborných článků v oblasti ekonomie a financí a vydal 10 knih v angličtině (žádná z jeho knih dosud nebyla přeložena do češtiny).

Jean Marcel Tirole (narozen 9. srpna 1953 v Troyes) je francouzský profesor ekonomie. Zabývá se organizací průmyslu, teoriemi her, bankovnictvím, mezinárodními financemi, regulací, ekonomií a psychologií. Obdržel Nobelovu cenu za ekonomii pro rok 2014 za svou analýzu tržní síly a regulace velkých společností.


Životopis.

Pocházel ze šlechtického rodu Phippsů, který zdědil část majetku vymřelého rodu Sheffieldů, patřil také k nemanželskému potomstvu Jakuba II., byl jeho prapravnukem. Narodil se jako třetí syn Constantina Phippse, 1. barona Mulgrave (1722-1775), po matce byl spřízněn s rodem Herveyů. Studoval v Etonu a krátce práva, v roce 1775 vstoupil do armády a zúčastnil se války v severní Americe, bojoval také v Karibiku. Rychle postupoval v hodnostech a již v roce 1790 byl plukovníkem. Mezitím se stal členem Dolní sněmovny (1784-1794), kde podporoval politiku W. Pitta mladšího a stal se i jeho přítelem. V parlamentu často vystupoval k vojenským tématům a proslul jako obhájce zájmů armády, v letech 1784-1791 byl komisařem kontrolního úřadu Východoindické společnosti. Po starším bratrovi zdědil v roce 1792 irský titul barona a v roce 1794 získal titul barona s platností pro celou Británii, s tímto titulem v roce 1794 přešel do Sněmovny lordů. Mezitím v roce 1793 velel anglické armádě u Toulonu a v roce 1794 byl povýšen na generálmajora. V roce 1799 byl velitelem pomocné vojenské mise k rakouské armádě a po pádu Pittovy vlády získal hodnost generálporučíka (1801). Pitta podporoval i v době jeho opozice a v druhé Pittově vládě se stal členem kabinetu. Nejprve byl lordem kancléřem vévodství lancasterského (1804-1805), od roku 1804 byl zároveň členem Tajné rady. Po zdravotní indispozici lorda Harrowbyho převzal úřad ministra zahraničí (1805-1806). V této funkci pomáhal zformovat tzv. třetí protifrancouzskou koalici, která skončila Napoleonovým vítězstvím u Slavkova. Po nástupu whigů přešel do opozice, ale brzy se do vlády vrátil. V letech 1807-1810 byl prvním lordem admirality a v letech 1810-1818 generálním polním zbrojmistrem. Po roce 1810 byl jeho vliv na politiku již podružný, v roce 1812 byl ale povýšen na hraběte z Mulgrave, z kurtoazních důvodů získal v roce 1809 hodnost generála, i když aktivně v armádě již nepůsobil.  Zastával také řadu čestných funkcí, od roku 1796 až do smrti byl guvernérem Scarborough Castle (za město Scarborough byl předtím poslancem), v letech 1807-1824 byl lordem místodržitelem v hrabství Yorkshire. V roce 1820 obdržel velkokříž Řádu lázně.

Rodina.

Jeho manželkou Martha Maling (1771-1849) z rodiny úspěšně podnikajicí ve výrobě keramiky. Její bratr Thomas James Maling (1778-1849) sloužil u námořnictva a dosáhl hodnosti admirála. Z jejich manželství pocházelo pět dětí, čtyři synové a jedna dcera. Nejstarší syn Constantine Henry (1797-1863) byl významným státníkem a diplomatem, v roce 1838 byl povýšen na markýze. Druhorozený syn Sir Charles Phipps (1801-1866) byl plukovníkem a působil ve dvorských službách prince Alberta. Nejmladší syn Augustus Phipps (1809-1896) byl kaplanem královny Viktorie.  Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Mulgrave Castle" (Yorkshire) z někdejšího majetku vévody z Buckinghamu. K zámku patřilo panství o rozloze přibližně 6 500 hektarů půdy. První hrabě z Mulgrave nechal zámek přestavět počátkem 19. století.  Jeho nejstarší bratr Constantine Phipps, 1. vikomt Mulgrave (1744-1792) proslul jako námořník a objevitel, později působil také v politice. Další bratr Charles Phipps (1753-1786) byl poslancem Dolní sněmovny (1779-1786), nejmladší bratr Edmund Phipps (1760-1837) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála.

Henry Philip Phipps, 1. hrabě z Mulgrave ("Henry Philip Phipps, 1st Earl of Mulgrave, 1st Viscount Normanby, 3rd Baron Mulgrave") (14. února 1755, Mulgrave Castle, Anglie – 7. dubna 1831, Londýn, Anglie) byl britský generál a státník. V první fázi napoleonských válek se uplatnil jako důstojník, poté jako stoupenec W. Pitta mladšího patřil k předním osobnostem toryů. V několika funkcích byl členem vlády, vynikl jako ministr zahraničí (1805-1806) a ministr námořnictva (1807-1810). Od roku 1794 zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1812 získal titul hraběte z Mulgrave.


Život.

O jeho životě se dochovalo velmi málo hodnověrných zpráv. Pobýval v Megaře, kde se snad i narodil, jeden starověký pramen však uvádí, že pocházel z Gely na Sicílii. Patřil k nejstarším Sókratovým žákům, ale zabýval se též spisy eleata Parmenida. O jeho rodině není známo nic, kromě toho, že měl bratra. Dle starověké zprávy se s ním jednou pohádal a bratr v hněvu zvolal, že dřív nezemře, dokud se mu nepomstí. Eukleidés však odpověděl, že on zase dřív nezemře, dokud si bratra neudobří, a odvrátil ho od jeho hněvu k sobě.  Jeho zájem o filozofii dokládal platónský filozof Taurus (žil v 2. století n. l.) historkou, která se vztahuje k roku 432 př. n. l., kdy athénský sněm zakázal Megařanům (spojencům Sparty) přístup na trhy v Athénách a v celé athénské říši (tzv. „megarské pséfisma"). Taurův žák Aulus Gellius zaznamenal tento příběh takto: „"Svým dekretem dali Athéňané výstrahu, že kdo by z megarských občanů vkročil do Athén a byl přistižen, přijde o hlavu. Takovou nenávistí planuli Athéňané k sousedním Megařanům. Tehdy Eukleidés, který byl také z Megary a který měl před dekretem ve zvyku pobývat v Athénách a naslouchat Sókratovi, si po vynesení tohoto dekretu v podvečer, kdy se stmívalo, oblékal dlouhou ženskou tuniku a pestrobarevný pláštík, hlavu si zahaloval závojem a chodil ze svého domu v Megaře do Athén k Sókratovi, aby alespoň část noci mohl být účasten jeho rozvah a hovorů, a před úsvitem se opět více než dvacet mil vracíval domů oblečen v témže šatě"."  V dialogu "Faidón" jmenuje Platón Eukleida mezi osobami, které navštívily v athénském vězení Sókrata v den jeho popravy (399 př. n. l.). Po Sókratově smrti pak našli u něho v Megaře útočiště někteří Sókratovi žáci (včetně Platóna) a nějaký čas se tam zdržovali. Kdy založil Eukleidés svou megarskou filozofickou školu, není s určitostí známo, zpravidla se však soudí, že se tak stalo krátce po Sókratově popravě.  Z Platónova dialogu "Theaitétos" lze dovodit, že žil ještě v roce 369 př. n. l., kdy byl v bitvě u Korintu smrtelně zraněn matematik Theaitétos, po němž je Platónův dialog nazván. Poněvadž Diodóros Sicilský Eukleida neuvádí mezi vynikajícími muži žijícími roku 366 př. n. l., má se za to, že Eukleidés zemřel někdy mezi roky 369–366 př. n. l.

Spisy a učení.

Jeho spisy se nezachovaly. Dle starověkých zpráv napsal filozofické dialogy "Alkibiadés", "Aischinés", "Kritón", "Fénix", "Lamprias", "O lásce" (Erotikos) a další, jejichž název neznáme. Dialog "Aischinés" byl v Athénách čten ještě kolem roku 100 př. n. l. Za citát z některého jeho spisu je považován výrok: „"Většina hloupých lidí odmítá otrocké pokrmy a šaty, ale otrockým mravům se nevyhýbají"."  O Eukleidově učení poskytují dochované zmínky starověkých autorů jen velmi úryvkovitý obraz, který je různými badateli rozdílně interpretován. Zejména se vede spor o to, zda vycházel hlavně z názorů Sókrata, anebo byl více ovlivněn myšlenkami eleatské školy.  Dle Diogena Laertia „"prohlašoval, že dobro je jedno nazývané mnoha jmény, tu rozvahou, tu bohem a jindy rozumem atd. Protiklady dobra neuznával, říkal, že nejsou"." V jiném úryvku je zmíněn názor megariků, že existuje jen jedna ctnost, která se nazývá mnoha jmény. Podle tradiční interpretace tak spojil eleatskou nauku s myšlenkami Sókrata tím způsobem, „že Sókratův pojem dobra, ctnosti ztotožnil s elejským jediným jsoucnem (řec. ἓν, hen) a připsal jeho znaky dobru. Dobro jest jako jediné jsoucno neměnitelné a zůstává stále stejné přes různá jména, která mu dáváme, jako myšlení, rozum, bůh a jiné. Tak také ctnost je přes různá jména jedna a jest zvláštním trvalým stavem duše, nedotčeným strastmi a změnou." Originální filozofický přínos Eukleidův, který měl zásadní význam pro platónskou filozofii, spočívá patrně právě ve ztotožnění ontologických a axiologických momentů.  O jeho dialektice a logice Diogenés Laertios zaznamenal: „"Potíral důkazy, pokud jde o závěr, nikoli pokud jde o návěstí (premisy). Zavrhoval rovněž důkaz podle obdoby, protože se prý skládá buď z členů podobných, nebo nepodobných. Jestliže se skládá z členů podobných, je prý lepší usuzovat z věcí samých než z přirovnání. A jestliže z nepodobných, je přirovnání zbytečné"."  Starověká tradice připisuje Eukleidovi a celé jeho škole eristickou mentalitu. Eristika (z řec. ἐριστικός, eristikos = svárlivý, hašteřivý) je umění sporu, umění diskuse, a v tom nepochybně vynikal. Když Sókratés viděl, že se velmi zajímá o eristické argumenty, řekl mu prý: „Eukleide, se sofisty budeš umět vycházet, s lidmi však ne."  Eukleidés měl řadu žáků, mezi které patřili především Ichthyas, Kleinomachos z Thúrií, který jako první psal o výrocích a predikátech, a patrně i Eubúlidés z Milétu, jemuž je přisuzována formulace sedmi proslulých logických paradoxů ("Lhář", "Skrytý", "Élektra", "Zahalený", "Hromada", "Holohlavý", "Rohatý"). Megarikové obhajovali své abstraktní učení mimo jiné i vyvracením naivního smyslového názoru, v němž se snažili nalézt různé rozpory. Zájem o klamné závěry a paradoxy ukazuje na vliv eleatů, na onen druh dialektiky, za jejíhož otce je pokládán Zénón z Eleje. V megarské škole postupně logické zájmy převládly, její stoupenci vykonali mnoho významného v oblasti výrokové logiky a v mnoha případech ovlivnili zejména stoickou logiku.

Eukleidés z Megary (řec. Εὐκλείδης ὁ Μεγαρεύς; asi 450 př. n. l. – 368 př. n. l.) byl starořecký filozof, žák Sókrata, zakladatel megarské filozofické školy. Sókratovy myšlenky spojoval s eleatským učením o jednom neměnném bytí; jednotné, neměnné jsoucno ztotožnil s dobrem a rozumem. Pěstoval též dialektiku a především umění sporu (eristiku).


Rozšíření.

Rostlina pochází ze severovýchodní Asie, z japonských ostrovů Hokkaidó a Honšú, Korejského poloostrova, severovýchodních oblastí Číny a ruského Dálného východu (Kamčatka, Sachalin, Kurilské ostrovy), kde většinou roste v úzkém pobřežním pásu nebo kolem větších řek.  Lidmi byla rozšířena, mimo nejjižnějších oblastí, skoro po celé Evropě, do jižních oblastí Kanady a hlavně na východ a jihovýchod Spojených států.

Ekologie.

Dobře roste na pastvinách i na písčité, kamenité a málo úrodné půdě, je odolná vůči suchu i znečištění vzduchu. Toleruje letní vedra i zimní mrazy, když je během růstu nejhůře shodí listy a na jaře opět vyraší. Odolává slunečním paprskům, ale stejně dobře roste i v polostínu. Vadí ji však dlouhodobé přemokření a nepropustná půda. Obvykle se vyskytuje do nadmořské výšky 100 m. Preferuje mírné až chladné klima, vydrží teploty hluboko pod 0 °C.  Snáší příležitostné zasolení, ke kterému dochází ve vnitrozemí při solení silnic při zimní údržbě a v pobřežní zóně dopadem slaných kapének a průsakem mořské vody. Toho se využívá při jejím vysazování na dálniční náspy a pobřežní písčiny za účelem zpevnění svahů. Kvete poměrně dlouho, od června až do prvních mrazíků. Rostlina dostala své české druhové jméno "svraskalá" podle listů, které jsou nápadně vrasčité, svraskalé. Ploidie druhu je 2n = 14.  Růže svraskalá se lehce kříží s jinými druhy, např. s růži daurskou, růží Marrettovou, růží jehličkovitou, růží mnohokvětou, růží májovou, růží lesklou, růží měkkou, růží karolínskou, růží bahenní a růží něžnou.

Popis.

Nízké, prutnaté keře vysoké do 1,5 až 2 metrů vytvářející husté a neprostupné polykormony. Rostou z hlavního kůlovitého kořene s mnoha odbočnými a mělčeji kořenícími postranními výběžky, z kterých vyrostou nové větve, stejně jako z adventivních pupenů na kořenech. Stonky a větve jsou tuhé, málo ohebné, v mládí hustě chlupaté a porostlé ostny vyrůstajícími obvykle ve dvojicích u báze palistů. Ostny bývají početné, přímé, štíhlé a stejně zelené jako větve, které ve stáří tmavnou. Listy s asi 1 cm dlouhými řapíky vyrůstají střídavě a jejich lichozpeřené čepele s pěti až devíti lístky jsou dlouhé 7 až 11 cm. Lístky bývají široce eliptické až podlouhlé, velké 3 až 5 × 2 až 3 cm, na bázi klínovité a na konci zašpičatělé. Jsou přisedlé, kožovité, nápadně svraskalé, mají vyniklou žilnatinu, na svrchní straně jsou leskle zelené a na spodní poněkud světlejší a matné.  Květy jsou voňavé, nejčastěji červené nebo purpurové, velké 8 až 10 cm, pětičetné, oboupohlavné a vyrůstají jednotlivě nebo v málo početných květenstvích. Kališní lístky dlouhé 2 až 3 cm jsou jednoduché, celistvé, chlupaté, vytrvalé a po odkvětu vztyčené. Korunní lístky jsou obvejčité a u báze klínovité, většinou jednoduché, u kultivarů bývají četnější a vyrůstají ve více kruzích, barvu mají červenou, purpurově červenou, tmavě růžovou a ojediněle i bílou. Češule je polokulovitá a lysá. V květu je vícero dlouhých tyčinek s intorzními prašníky a z mnoha plodolistů vzniklé pestíky s volnými čnělkami. Protandrické květy (nejprve dozrávají prašníky a teprve později blizny) jsou opylovány hmyzem, který přenáší pyl z jiného květů. Včelám a vosám poskytují hlavně pyl, nektaru mají málo.  Po opylení vzniká z češule, květního lůžka a jednotlivých plodů složené souplodí šípek, který má krátkou, silnou stopku, jež může být lysá nebo krátce chlupatá či jemně ostnitá. Je kulovitý, někdy mírně stlačený, asi 4 cm velký, dužnatý, lysý, ve zralosti je oranžově červený a na vrcholu má plochý prstencovitý límeček, tzv. disk, se široký ústím (otvorem) uprostřed. Šípek obsahuje silnou, masitou dužinu s více než 20 plody, světle hnědými, 5 mm velkými nažkami, obklopenými jemnými chloupky; na keři šípky dozrávají postupně.

Rozmnožování.

Na větší vzdálenosti se šíří semeny rozsévanými tažnými ptáky, např. brkoslavy, čížky nebo drozdy, kteří se při svých cestách šípky krmí a nepoškozená, nestrávená semena vyměšují, stejně tak činí místní holubi, bažanti nebo tetřevi. Roznášejí je také savci živící se šípky v tuhé zimě, např. zajíci, nebo myši a hraboši vytvářející si zimní zásoby.  Na kratší vzdálenosti se rozšiřují pomalu, ale jistě rozrůstáním kořenů a nadzemními, plazivými stolony které dobře zakořeňují. Dřevina se postupně promění v rozlehlý polykormon, ve kterém se časem přeruší propojení a vzniknou samostatní jedinci, kteří jsou klony původní rostliny. V blízkosti vodních toků se může při záplavě odlomit kus kořene a je odnesen na nové, pro další růst příhodné místo, kde vytvoří novou rostlinu.  Není příliš známo, že šípky dokážou dlouho plavat ve sladké i mořské vodě, pak se rozpadnou a semena se dále mohou vznášet po několik týdnů. Toto extempore nikterak nenarušuje jejich schopnost vyklíčit. Na rozšíření ze severovýchodní Asie do volné přírody Evropy a Ameriky se však podílel člověk, který je i nyní ve vhodných klimatických podmínkách pěstuje po celém světě. Uměle se snadno množí polovyzrálými lodyžními nebo kořenovými řízky, které se řežou a sázejí do vlhké půdy od konce podzimu do začátku jara.

Význam.

Zprvu byla růže svraskalá pěstována hlavně v parcích, v současné době je masově užívána pro zpevňování svahů i pobřežních písčin a jako doprovodná zeleň podél komunikací, dokáže plnit funkci živého plotu i v místech s ovzduším zamořeným výfukovými plyny a je odolná vůči běžným chorobám i predátorům. Šípky obsahují mnoho vitamínu C a pěstují se na plantážích pro konzervárenský průmysl, vyrábějí se z nich džemy, sirupy a suší se do ovocných čajů. V okrasném zahradnictví byla vyšlechtěná řada úspěšných kultivarů lišících se barvou květů (různé odstíny červené, bílé) nebo vzrůstem, stejně jako rostliny plnokvěté s více řadami korunních lístků. Slouží k hybridizaci s jinými druhy a bývají používané jako podnožové růže pro očkování.  Od poloviny 20. století zplaňuje do volné přírody a místy se samovolně šíří tak, že může mít v některých oblastech až invazní charakter. Znehodnocuje pastviny a ztěžuje přístupnost na pláže, neboť vytváří neprostupné houštiny pokryté ostrými ostny a suché, pichlavé větve jsou velmi odolné a leží na zemi po mnoho let. V blízkém okolí klesá druhová bohatost bylinných rostlin.  Jejich výskyt v přírodě jsou schopné přirozeně regulovat jedině kozy, které při nedostatku vhodnější stravy spasou listy a mladé výhonky větví. Vypalování keřů nepomáhá, neboť z hlubokých kořenů rychle regenerují a oheň urychluje klíčení semen, stejně tak je málo účinné vykopávání. K vymýcení dobře zakořeněné a rozrostlé růže svraskalé je účinný jen opakovaný postřik herbicidy.

Růže svraskalá ("Rosa rugosa") je vytrvalá, opadavá dřevina, která pod lidskou kontrolou je okrasnou rostlinou a po vymknutí se kontrole je invazním plevelem. Druh pochází z mírných a chladných pobřežních oblastí východní Asie, odkud byla roku 1854 dovezena do Evropy a postupně šířena po zámeckých parcích. Na rozhraní 19. a 20. století začala být pěstována i na území dnešní České republiky. V roce 1950 byla v Česku poprvé nalezena ve volné přírodě, kde pravděpodobně vyrostla ze semen roznesených ptáky nebo ze zbytků rostlin vyhozených lidmi. V české přírodě je považována za příležitostně se vyskytující neofyt, který se invazně nešíří. Jiná situace je v přímořských státech západní Evropy i Severní Ameriky, kde je na mnoha místech hodnocená jako problematický invazní plevel. Vyskytuje se i na několika místech v Austrálii.


Poloha.

15. obvod leží na levém břehu řeky Seiny, která tvoří jeho západní hranici se 16. obvodem. Na severu hraničí jednak se 7. obvodem (jejich hranicí jsou ulice "Avenue de Suffren", "Rue Pérignon", "Avenue de Saxe" a "Rue de Sèvre") a rovněž se 6. obvodem přes "Boulevard du Montparnasse". Na východě jej odděluje od 14. obvodu ulice "Rue Vercingétorix" a na jihu tvoří hranici Boulevard périphérique, za kterým jsou obce Vanves a Issy-les-Moulineaux. Součástí obvodu je také Parc Suzanne Lenglen, který leží rovněž za okružním bulvárem.

Demografie.

V roce 2006 v obvodu žilo 232 949 obyvatel a hustota zalidnění činila 27 470 obyvatel na km. Tento počet odpovídá 10,7% pařížské populace. Jedná se o nejlidnatější pařížský obvod a má více obyvatel než město Bordeaux, které je 9. nejlidnatějším městem Francie.

Politika a správa.

Radnice 15. obvodu se nachází v ulici "Rue Péclet" č. 31. Současným starostou je od roku 2008 Philippe Goujon za Unii pro lidové hnutí (UMP).  15. obvod má v pařížské městské radě 17 zástupců. Od roku 2008 jimi jsou:

Městské čtvrti.

Tento obvod se dělí na následující administrativní celky:  Podle oficiálního číslování pařížských městských čtvrtí mají tyto čtvrtě čísla 57-60.

Historie.

Od roku 1790 tvořily hranici města hradby, které byly postaveny v letech 1785-1788. Území dnešního 15. obvodu se nacházelo až za touto hradbou. Rozkládaly se zde dvě samostatné vesnice Vaugirard a Grenelle. Mezi lety 1841-1844 byly postaveny nové městské hradby ve větší vzdálenosti od původních a nově již zahrnovaly obě vesnice. Dne 16. června 1859 vstoupil v platnost zákon, podle kterého od 1. ledna 1860 se území mezi těmito dvěma hradbami stalo součástí Paříže. Tím byly obě vesnice začleněny do Paříže a s nimi ještě část města Issy (současná čtvrť Javel), ze kterých vznikl dnešní obvod.

Pamětihodnosti.

Vedle kostelů katolických jsou zde tři kostely protestantské církve, čtyři ortodoxní kostely a dvě synagogy.

15. obvod v kultuře.

Jeden z románů o soukromém detektivovi Nestoru Burmovi spisovatele Léo Maleta "Les eaux troubles de Javel" se odehrává v 15. obvodu.  Sochař Constantin Brâncuşi měl ve čtvrti svůj ateliér, ve kterém žil a pracoval v letech 1925-1957. Tento ateliér dnes již neexistuje, ale byl rekonstruován v Centre Georges Pompidou.

15. pařížský obvod (francouzsky: "15 arrondissement de Paris") též nazývaný obvod Vaugirard ("Arrondissement de Vaugirard") je městský obvod v Paříži. Je územně nejrozsáhlejší a také nejlidnatější ze všech pařížských obvodů. Patří k němu i ostrov Cygnes. Název obvodu je odvozen podle ulice "Rue de Vaugirard", která prochází obvodem a je se svými 4360 metry nejdelší ulicí v Paříži. Vaugirard je zkomolenina z "Val Gérard" neboli "Gérardovo údolí". Gérard de Moret byl opatem v Saint-Germain-des-Prés, který přispěl ve 13. století k rozvoji zdejší vesnice nazývané jeho jménem. Z původního "Valgérard" přes "Vaulgérard" vzniklo dnešní "Vaugirard". Z významných institucí zde sídlí Pasteurův ústav, který je světoznámým centrem v oblasti epidemiologie a infekčních nemocí. Tento obvod je geograficky nejnižší. Hladina Seiny dosahuje 28 metrů nad mořem, což je nejnižší místo v Paříži a maximální výška v obvodu nepřesahuje 60 metrů nad mořem.


Historie.

Paštúnové jako etnikum, podobně jako Gula, byli v roce 1984 posláni po sovětském bombardování Afghánistánu do uprchlického tábora v pákistánském Nasir Baghu. Její vesnice byla napadena sovětskými helikoptérami někdy na začátku roku 1980. Sovětský úder zabil její rodiče, později byla nucena spolu se svými sourozenci a babičkou cestovat přes hory do uprchlického tábora v Nasir Baghu v sousedním Pákistánu.  Na konci 80. let se vdala a v roce 1992 se vrátila zpátky do Afghánistánu. Měla tři dcery: Robinu, Zahidu a Aliu. Čtvrtá dcera zemřela v dětství. Gula vyjádřila naději, že její děti dostanou vzdělání, které sama nikdy nedokončila.

Fotografie 1984.

V táboře ve městě Nasir Bagh pořídil její portrétní fotografii v roce 1984 fotograf magazínu "National Geographic" Steve McCurry na barevný film Kodachrome fotoaparátem Nikon FM2 s objektivem Nikkor 105mm F2.5. Předtiskovou retuš fotografie provedla grafická služba se sídlem v Mariettě, v americké Georgii. Gula byla jednou ze studentek provizorní školy v uprchlickém táboře; McCurry se chopil vzácné příležitosti fotografovat afghánskou ženu a zachytil její obraz.  Jelikož její jméno nebylo známo, objevila se fotografie na obálce červnového vydání roku 1985 "National Geographic" pod názvem "Afghánská dívka". Obraz její tváře s červeným šátkem, volně přehozeným přes hlavu a pronikavýma modrozelenýma očima hledícíma přímo do objektivu, se stal symbolem afghánského konfliktu i situace uprchlíků po celém světě v 80. letech. Obraz sám byl jmenován „nejuznávanější fotografií“ v dosavadní historii časopisu.

Hledání Afghánské dívky.

Totožnost afghánské dívky zůstala neznámá po více než 17 let. Afghánistán byl do značné míry uzavřen pro média západního světa až do porážky vlády Tálibánu americkými vojsky a místních spojenců v roce 2001. Ačkoli sám McCurry udělal několik pokusů v 90. letech dívku najít, byl neúspěšný.  V lednu roku 2002 odcestoval tým National Geographic do Afghánistánu hledat tajemnou dívku ze slavného snímku znovu. McCurry se po zjištění, že uprchlický tábor Nasir Bagh byl za krátkou dobu uzavřen, poptával u zbývajících obyvatel. Jeden z nich znal bratra Guly a byl schopen poslat zprávu do jeho rodného města. Nicméně tam bylo velké množství žen, které se falešně hlásily jako slavné afghánské dívky. Dokonce poté, co jim ukázali snímek z roku 1985, několik mladých mužů falešně prohlašovalo, že Gula je jejich manželka.  Tým nakonec našel Gulu, které bylo v té době něco kolem 30 let, v odlehlé oblasti Afghánistánu. V roce 1992 se z kempu vrátila do svého rodného kraje, kde žila v dětství. Její identita byla potvrzena pomocí biometrické technologie, která srovnávala strukturu její duhovky podle původní fotografie a výsledek potvrdila s téměř naprostou jistotou. Živě si pamatovala, jak ji fotožurnalista portrétoval; v životě byla fotografována pouze třikrát: v roce 1984 a během pátrání po ní, když produkční z National Geographic pořizoval snímky, které vedly k setkání se Stevem McCurrym. Nikdy svůj slavný portrét do té doby neviděla, poprvé až v lednu 2002.  Další její pozdější fotografie se objevily v titulním příběhu o jejím životě v dubnovém "National Geographic" v roce 2002 a stala se také hrdinkou dokumentárního filmu s názvem "Hledání Afghánské dívky" odvysílaném v březnu 2002. Na její počest National Geographic založil fond "Afghan Girls Fund", charitativní organizaci s cílem vzdělávání afghánských dívek a mladých žen. V roce 2008 fond rozšířil svou činnost na chlapce jeho název se změnil na "Afghan Children's Fund".  V roce 2010 získala jihoafrická fotografka Jodi Bieberová cenu World Press Photo of the Year za snímek ženy z Afghánistánu "Bibi Aisha" (viz zde), které uřízl uši a nos její manžel a švagr. V rozhovoru po získání ceny WPP řekla, že byla inspirována právě snímkem afghánské dívky Šarbat Guly: "Bylo to pro mě, jako když se dá historický moment do perspektivy. Pouze jedna věc, která se přidala do obrázku."  Šarbat Gula inspirovala vznik filmu "I Origins" z roku 2014.  V lednu roku 2017 Šarbat Gula poskytla o fotografii rozhovor pro televizní stanici BBC, ve kterém mj. uvedla, že: "„Fotografie mi přinesla více problémů než užitku. Stala jsem se slavnou, ale přivedla mě i do vězení. Po těchto problémech jsem chtěla založit neziskovou organizaci a nabídnout tak lidem bezplatnou zdravotní péči... Nyní jsem velmi šťastná, že mi tímto byla vzdána čest a stala jsem se slavnou mezi lidmi. Příjem z té fotografie pomohl spoustě vdovám a sirotkům a na to jsem pyšná.""

Kontroverze.

Fotograf Tony Northrup v únoru 2019 na svém YouTube kanále zveřejnil video, ve kterém popisuje, že fotografie vznikla jiným způsobem než kterým dosud byla v médiích prezentována. Northrup zjistil, že ten den dívka poprvé potkala cizince, fotografa McCurryho, který po ní chtěl aby si odhalila tvář, pustila ho do svého osobního prostoru a navázala s ním oční kontakt. Pro účely fotografie bylo také vybráno jiné místo s lepším světlem. O spolupráci na fotografii byla požádána dívčina třídní učitelka, která měla Šarbat odkrýt její zahalenou tvář. Tony Northrup také zmiňuje to, že dívka byla v kempu několik let, chodila do školy a nemohla tak mít aktuální pocit strachu z války (Co je ale velmi nevhodné tvrzení, vstupující do osobní emocionality dívky). Hovoří i o technických věcech typu nasvícení a zvoleném formátu fotografie. Žádná část původního článku nezmiňuje dívčino jméno, protože ho prý McCurry nezjišťoval, tudíž tak neměl jak její souhlas k publikování fotografie, tak ani od jejího otce. Šarbat Gula k tomu tehdejšímu fotografování řekla, že se cítila „naštvaná, nervózní a velice smutná.“

Šarbat Gula (* 20. března 1972) je afghánská žena, kterou vyfotografoval americký fotožurnalista Steve McCurry. V době pořízení fotografie žila Gula jako uprchlík v Pákistánu během sovětské okupace Afghánistánu. Portrét se proslavil po celém světě ve chvíli, kdy byl v roce 1985 zveřejněn na obálce červnového vydání magazínu "National Geographic" v době, kdy jí bylo asi 12 let. Gula se proslavila prostě jako afghánská dívka, než byla oficiálně identifikována v roce 2002. Fotografie byla přirovnávána k da Vincimu obrazu Mony Lisy a někdy je také označována jako "Afghánská Mona Lisa".


Neurologický základ.

Donedávna převažující teorie považovaly za příčinu fantomových končetin podráždění nervových zakončení (neuromů) v místě amputace. Po amputaci zůstane na pahýlu končetiny mnoho přerušených nervových zakončení. Ty se mohou zanítit. Uvažovalo se, že by mohly vysílat nestandardní signály, které by mozek interpretoval jako bolest. Léčba založená na takových teoriích však většinou selhávala. V extrémních případech provedli chirurgové druhou amputaci, zkracujíce pahýl v naději, že odstranění zanícených nervových zakončení přinese pacientovi dočasnou úlevu od fantomové bolesti. Bolesti se však naopak zvýšily. Mnoho pacientů po takové operaci cítilo jak původní fantomovou končetinu, tak nový fantomový pahýl, který byl též bolestivý. Někdy chirurgové dokonce odřízli smyslové nervy vedoucí do míchy nebo, v extrémních případech, dokonce odstranili část talamu, která přijímá smyslové vjemy z těla.  Na konci 80. let usoudil Ronald Melzack, že teorie periferních neuromů nemůže být správná. Ve své studii, „Fantomové končetiny, já a mozek“ z roku 1989 navrhl teorii neuromatrice (neuromatrix). Podle Melzacka je zkušenost těla tvořena širokou sítí propojených struktur neuronů. V roce 1991 prokázal Tim Pons a jeho kolegové z National Institutes of Health, že po ztrátě přísunu smyslových informací dojde v primárním somatosenzorickém kortexu k podstatné reorganizaci. Když se o jejich výsledcích doslechl Vilayanur S. Ramachandran, přišel s teorií, že pocit fantomové končetiny by mohl být důsledkem této reorganizace somatosenzorického kortexu, který je umístěn v gyrus postcentralis (primární motorické oblasti mozku), a který zpracovává vstup z těla a končetin. Ramachandranův tým demonstroval tuto teorii experimentem, při kterém hlazení různých části obličeje bylo vnímáno jako dotek na různých částech chybějící končetiny.  Podle Ramachandrana bylo vnímání dotyku na různých částech fantomové končetiny percepčním korelátem reorganizace mozkové kůry. Nicméně výzkum, který v roce 1995 publikoval Flor a kol., ukázal, že je to bolest, a ne pocity, co percepčně odpovídá kortikální reorganizaci. V roce 1996 publikoval Knecht a kol. analýzu Ramachandranovy teorie. Jejím závěrem bylo, že neexistuje topografický vztah mezi uvedenými pocity a kortikální reorganizací primárních oblastí kortexu. Jejich poslední publikovaný výzkum pak naznačuje, že nebolestivé pocity se pojí s širokou sítí neuronů mimo primární oblasti mozkové kůry.

Současný výzkum.

V roce 2009 Lorimer Moseley a Peter Brugger provedli experiment, ve kterém dali sedmi pacientům po amputaci paže za úkol, aby pomocí vizuálních představ zkroutili své fiktivní končetiny do nemožných postavení. Čtyřem ze sedmi subjektů se nemožných pozic fantomové končetiny podařilo dosáhnout. Zdá se, že modifikovali reprezentaci svých fantomových končetin v mozku a vyprodukovali motorické příkazy k provedení nemožných pohybů bez zpětné vazby ze strany těla. Autoři k tomu říkají: „Tohle zjištění rozšiřuje naše chápání plasticity mozku, protože je důkazem, že hluboké změny v mentální reprezentaci těla mohou být vyvolány čistě vnitřními mechanizmy mozku – mozek skutečně mění sám sebe.“  V roce 2012 publikovali V. S. Ramachandran a Paul McGeoch případ 57leté ženy (označené iniciály RN), která se narodila s deformovanou pravou rukou skládající se z pouhých tří prstů a rudimentárního palce. Po autonehodě v 18 letech jí deformovanou ruku amputovali, po čemž následovaly pocity fantomové ruky. Fantomová ruka byla pociťována se všemi pěti prsty, ač některé z nich byly zkrácené. 35 let po nehodě začala ženu její fantomová ruka nesnesitelně bolet. McGeoch a Ramachandran začali RN léčit metodou vizuální zpětné vazby pomocí své zrcadlové krabice. RN ji užívala po dobu 30 minut denně. Odraz její zdravé levé ruky byl promítán na místo, kde cítila fantomovou pravou ruku. Po dvou týdnech se naučila fiktivními prsty hýbat a bolest ustala. Klíčové je, že všech pět fantomových prstů nyní pociťuje jako mající normální délku. Podle Ramachandrana a McGeocha tento případ dokazuje, že v mozku je vrozená (pevně zakódovaná) šablona pro plně vyvinutou ruku.  V roce 2012 byl proveden experiment, který prokázal, že pohyby fantomových končetin jsou „skutečné“ pohyby, protože při nich dochází k aktivaci motorických center v mozku. Pacienti mohou rovněž imaginárně pohybovat svými stínovými končetinami, tyto pohyby nicméně nevedou k pocitu, že fantomová končetina změnila pozici. Tento výzkum naznačuje, že když lékaři užívají motorický výcvik, aby ulevili pacientům od bolesti, musí rozlišovat mezi imaginárními a skutečnými pohyby fantomové končetiny.

Fantomová bolest končetin.

Fantomová bolest končetin je komplexní jev, který zahrnuje širokou škálu příznaků od mravenčení a svědění po pálení a bolesti. Během posledních dvaceti let přišli vědci s řadou teorií, které se jej pokoušely vysvětlit. Tři nejvýznamnější z nich jsou: 1) maladaptivní změny v primárním smyslovém kortexu po amputaci (maladaptivní plasticita), 2) konflikt mezi signály z amputované končetiny (propriocepce) a vizuálních informací, která slouží k vysílání motorických do chybějící končetiny, 3) živé vzpomínky pozice končetin, které se objeví po amputaci.

Léčba.

Většina přístupů k léčbě v průběhu uplynulých dvou desetiletí nedosáhla konzistentního zlepšení symptomů. Léčebné postupy zahrnovaly léky (např. antidepresiva), stimulaci míchy, vibrační terapii, akupunkturu, hypnózu, a biofeedback.  V roce 2006 došla Hera Flor z Oddělení klinické neurovědy Univerzity v Heidelbergu k závěru, že „několik studií, včetně velkých průzkumů pacientů po amputaci, ukázalo, že většina metod léčby fantomovým bolesti končetin, které máme dnes k dispozici (od analgetik a antidepresiv až po stimulaci), jsou neúčinné a neberou v úvahu mechanismy, které jsou základem produkce bolesti“.  Jednou z možností, která získala velkou pozornost veřejnosti, je zrcadlová krabice, kterou vyvinul Vilayanur Ramachandran a kolegové. Díky použití umělé vizuální zpětné vazby dává pacientovi možnost „přesunout“ fantomový úd a vyprostit jej z potenciálně bolestivých poloh. Opakovaný výcvik vedl u některých pacientů k dlouhodobému zlepšení a v jednom výjimečném případě dokonce k úplnému odstranění fantomové končetiny mezi rukou a ramenem (takže fantomová ruka vyrůstala z ramene).  Stupňovaná motorická imaginace (která může zahrnovat zrcadlovou terapii) a výcvik senzorického rozlišování se v poslední době zdají být slibnými léčebnými nástroji při řešení patologické bolesti. Lorimer Mosely, který metodu stupňované motorické imaginace vyvinul, však vybízí ke zdrženlivosti: „Přestože přibývá důkazů, že metody léčby, jako je motorická imaginace a výcvik senzorického rozlišování se v poslední době zdají být slibnými léčebnými nástroji při řešení patologické bolesti, potřebujeme další studie, které potvrdí dosavadní výsledky a osvětlí mechanismy, které za nimi stojí.“

Fantomová končetina je pocit, že amputovaná nebo chybějící končetina (nebo dokonce orgán jako slepé střevo) je stále ještě připevněná k tělu a pohybuje se přiměřeně ke zbytku těla. Fantomové pocity má po amputaci přibližně 60–80 % jedinců. Většinou jde o pocity bolestivé. Fantomové pocity mohou také nastat po odstranění jiných částí těla, než jsou končetiny – např. po amputaci prsu, extrakci zubu (fantomová bolest zubu) nebo odstranění oka (syndrom fantomového oka). Chybějící končetiny se často zdají kratší a někdy také jako by byly v jakoby pokřivené a bolestivé pozici. Bolest někdy zhoršuje stres, úzkost, a změny počasí. Bolest fantomové končetiny je většinou jen občasná, přičemž četnost a intenzita útoků obvykle s časem klesá.