Historie.

Dnešní katedrále předcházelo více kultovních staveb. První kostel zde vznikl ve 4. století a v roce 666 lehl popelem. V roce 920 byl zřízen nový kostel, který byl ve 13. století nahrazen současnou katedrálou.  V roce 1282 biskup Bernard z Castanetu zahájil stavbu katedrály ve stylu cihlové gotiky. Stavba byla z větší části dokončena v roce 1383, přesto byly stavební práce definitivně ukončeny až v roce 1492. Ještě pod vlivem Albigenské křížové výpravy byla katedrála vybudována jako jednolodní stavba jako pevnost a mohla sloužit jako opevněný kostel. Její zdi jsou až šest metrů silné. V letech 1355-1366 byla postavena zvonice vysoká 78 metrů. Věž je v dolní části čtvercová se zaoblenými rohy. Novější osmiboká horní část pochází z let 1485-1492. Okolo střechy se nacházejí chrliče z bílého kamene.

Interiér.

V protikladu ke strohému zevnějšku je interiér katedrály bohatě umělecky vyzdoben. Italští umělci vytvořili fresky ve stylu rané renesance. Freska na klenbě je 97 m dlouhá a 28 m široká, což z ní činí největší dílo italské renesance ve Francii. Byla zhotovena v letech 1509-1512 umělci z Modeny a Bologne. Malba na západní stěně lodi představuje Poslední soud. Dílo neznámého franko-vlámského malíře z let 1474-1484 je jedním z nejvýznamnějších uměleckých děl pozdního středověku. Biskup Ludvík I. z Amboise nechal na konci 15. století postavit lektorium ve stylu flamboyantní gotiky.  Varhany vytvořil v letech 1734-1736 Christophe Moucherel a v letech 1977-1981 je restauroval Bartoloméo Formentelli. Nástroj patří k největším a nejvýznamnějším barokním varhanám ve Francii.

Katedrála svaté Cecilie (fr. "Cathédrale Sainte-Cécile") je katolický katedrální kostel ve francouzském městě Albi, sídlo zdejšího arcibiskupa. Katedrála, která patří k největším cihlovým kostelům na světě, je zasvěcená svaté Cecilii. Má rovněž statut baziliky minor.


Život a kariéra.

Sylvie předváděla modely dámského oblečení a doplňků mj. pro módní návrháře Gucci a Dolce & Gabana. Nejprve se proslavila jako herečka v seriálu "Costa!" Odtud její kariéra vedla do televize TMF a uváděla také hitparádu nizozemské televizní stanice MTV.  Její vztah s Rafaelem van der Vaart je sledován veřejností v celé Evropě. Do všeobecného povědomí se dostali v roce 2004, kdy byla Sylvie společnicí Rafaela na Mistrovství Evropy ve fotbale v Portugalsku. 10. června 2005 uzavřeli sňatek za účasti televizních kamer. Jejich svatbu vysílala televizní stanice SBS za obrovské sledovanosti. Právě proto, že blondýnka Sylvie patří k celebritám a je považována za jednu z nejkrásnějších žen v Nizozemsku, byla dvojice často přirovnávána k Beckhamovým. V roce 2005 se pár odstěhoval do Německa, kde Rafael van der Vaart hrál za německý tým Hamburger SV, kam přestoupil z Ajaxu Amsterdam. 28. května 2006 se jim narodil prvorozený syn, který dostal jméno Damian Rafael. Od srpna 2010 žila rodina v Londýně, kde Sylviin manžel byl hráčem klubu Tottenham Hotspur. Nyní se však Rafael a Sylvie se synem vrátili do Hamburgu. Po sedmi letech manželství se rozešli kvůli častým hádkám a sporům. K největšímu rozporu údajně došlo na Nový rok po dlouhodobější manželské krizi, když došlo k ostré hádce, která vygradovala až k facce. Rafael musí zaplatit Sylvii za rozvod 5 milionů eur (asi 130 milionů korun), přesně tak, jak to měli v předmanželské smlouvě.  16. června 2009 oznámila Sylvie, že onemocněla rakovinou prsu. Tumor byl objeven měsíc předtím a poté operativně odstraněn. Následně podstoupila Sylvie podpůrnou chemoterapii. Toto onemocnění se ale na Sylvii negativně nepodepsalo, protože pořád patří k nejžádanějším světovým kráskám.  Po rozvodu se stal jejím novým milencem francouzský IT byznysmen, krasavec a pracháč Guillaume Zarka. Pak byl jejím partnerem americký podnikatel Samuel Deutsch. Ale holandská modelka už po třech měsících vztahu zjistila, že ji to s Američanem nebaví. Rozešli se v lednu 2015.  Sylvie van der Vaart často vystupuje v německých televizních stanicích jako moderátorka nebo prominentní host zábavných pořadů. Zúčastnila se např. soutěže „Kdo se stane milionářem“ ("Wer wird Millionär"), což je dlouhodobě úspěšná německá verze formátu Milionář, kterou uvádí populární moderátor Günther Jauch. Pořad byl odvysílán 4. června 2012 na stanici RTL. Výhru 125 000 euro věnovala Sylvie na dobročinné účely. Začátkem 21. století byla moderátorka televizních pořadů častou výzdobou pokojíčků pubertálních mladíků v Nizozemsku. Vedle zpěvačky skupiny Girls Aloud Cheryl Cole si získala Sylvie Meisová největší procento přízně čtenářů novin SportPlus. Dnes je Sylvie Meis tváří značky Hunkemoeller, specializující se na spodní prádlo. Předvádí vlastní řadu prádla s názvem The Sylvie Collection.

Sylvie Françoise Meis (*13. dubna 1978 Breda, Nizozemsko) je nizozemská moderátorka a modelka. Je známá také jako bývalá manželka proslulého fotbalisty Rafaela van der Vaart.


Historie.

V roce 1911 se spojilo devět židovských obcí ruských a polských imigrantů, z nichž každá měla svou vlastní modlitebnu, a vytvořilo sdružení "Agoudas Hakehilot", aby společně vybudovaly synagogu. Sdružení získalo pozemek v ulici Rue Pavée, který byl sice jen 30 metrů dlouhý a 12 m široký, avšak ležel přímo uprostřed čtvrti Marais, ve které žilo od 19. století mnoho židovských přistěhovalců z východní Evropy. Stavba byla plně hrazena ze soukromých zdrojů. V dubnu 1913 byl položen základní kámen a již v říjnu téhož roku byla synagoga používána, ačkoli oficiální inaugurace se konala až 7. června 1914.  Před svátkem Jom kipur v roce 1941 byla budova poškozena výbuchem stejně jako šest dalších pařížských synagog. Po druhé světové válce byla obnovena.  Dne 4. července 1989 byla synagoga jakožto jediná stavba tohoto druhu postavená v secesním slohu zanesena do seznamu historických památek. Předmětem ochrany není jen budova samotná, ale i veškeré vnitřní secesní vybavení.  Synagoga dodnes slouží svému účelu. Pro běžné návštěvníky není přístupná, otevírá se pouze při zvláštních příležitostech, jako jsou např. Dny evropského dědictví.

Architektura.

Stavbu navrhl architekt Hector Guimard. Konstrukce je kamenná a železobetonová. Zvlněná fasáda je rozdělena do tří částí a je zvýrazněna úzkými dvojitými okny a úzkými pilastry, které jsou zakončeny květinovými motivy. Pod zaoblenou střešní římskou jsou desky s desaterem. Nad vchodem je Davidova hvězda, která zde ovšem byla umístěna až při renovaci po druhé světové válce.  Za trojdílným portálem se nachází vestibul, odkud vedou boční schody na ženskou galerii. Hlavní loď je úzká a neobvykle vysoká. Je osvětlena oknem ve stropě a velkým oknem v čelní zdi na schránou na Tóru.  Uprostřed lodi se nachází bima, která je obklopena čtyřmi secesními svícny. Vnitřní vybavení synagogy (nábytek, štuková výzdoba, svítidla, lavice, zábradlí) s výjimkou chanukového svícnu je rovněž návrhem Hectora Guimarda. Lavice mají stejné zvlněné prohnutí jako fasáda a jsou zdobeny trojúhelníkovým motivem.

Synagoga Pavée (francouzsky "Synagogue de la rue Pavée", též nazývaná synagoga Agoudas Hakehilot) je ortodoxní synagoga ve 4. obvodu v Paříži v historické čtvrti Marais v ulici "Rue Pavée" č. 10, po které nese své hlavní jméno. Synagoga není součástí Centrální konzistoře. Byla postavena v secesním slohu v roce 1913 a oficiálně otevřena o rok později.


Historie.

V roce 1819 získala židovská obec pozemek ležící mezi ulicemi "Rue du Vertbois" a "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" a získala povolení francouzského krále Ludvíka XVIII., vystavět na něm synagogu. Parcela ležela ve čtvrti Marais, kde se usadila početná skupina židů již v 18. století. Stavbou byl pověřen architekt Sandrié de Jouy. Stavba byla zahájena v roce 1822. V roce 1848 však byly zjištěny nedostatky v konstrukci budovy a roku 1850 musela být synagoga uzavřena. Budova byla za finančního přispění francouzského bankéře Jamese Rothschilda přestavěna podle plánů Alexandra Thierryho (1810–1890) a v roce znovu 1852 otevřena. Až do otevření Velké synagogy v ulici "Rue de la Victoire" byla hlavní synagogou pařížských židů. Se svými 1200 místy však brzy přestala kapacitně vyhovovat. Vzhledem k velkému příchodu židů ze severní Afriky během 20. století je synagoga sefardského ritu.

Architektura.

Architekt Alexandre Thierry použil pro synagogu ocelovou konstrukci, což bylo v té době pro sakrální stavby velmi neobvyklé. Samotná synagoga je od ulice oddělena zdí se třemi portály. Na prostředním největším je nápis „"Liberté, Égalité, Fraternité"“ (Rovnost, volnost, bratrství). Průčelí synagogy je opatřeno rozetou se symbolem Davidovy hvězdy. Na štítu jsou hodiny, které mají místo číselníku znamení zvěrokruhu.  Interiér tvoří hlavní loď a malé boční lodě vymezené dvěma řadami šesti arkád. Těchto dvanáct oblouků symbolizuje dvanáct izraelských kmenů. Štíhlé litinové sloupy nesou emporu. Chór je zvýšený o čtyři schody a oddělen pozlaceným zábradlím. Uprostřed chóru se nachází bima, v jeho závěru pak mramorový Aron ha-kodeš (schrána na Tóru). Na vrcholku schránky jsou desky s desaterem. Strop, ve kterém jsou rozety, a stěny jsou barevně vymalované a vyzdobené hebrejskými nápisy. Synagoga má rovněž varhany, které jinak v ortodoxních synagogách nejsou povoleny.

Synagoga Nazareth (francouzsky "Synagogue Nazareth") je nejstarší dochovaná synagoga v Paříži. Nachází se v historické čtvrti Marais ve 3. obvodu v ulici "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" č. 15. Názvy synagog se v Paříži odvozují obvykle podle ulice, ve které sídlí. Tato synagoga se však nazývá jen "Nazareth", protože název ulice Notre-Dame-de-Nazareth (Panny Marie Nazaretské) zní příliš „křesťansky“. Synagoga byla vysvěcena v roce 1852, od 3. července 1986 je historickou památkou. Vzhledem k židům původem ze severní Afriky žijícím v okolí, je synagoga sefardskému ritu.


Historie.

Nejstarší pařížská synagoga v ulici "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" začala již několik let po svém otevření v roce 1852 kapacitně nedostačovat. V roce 1865 bylo proto rozhodnuto o výstavbě dalších dvou. Město Paříž se zavázalo, že ponese polovinu nákladů na jejich výstavbu. Navíc poskytlo jeden pozemek v ulici "Rue des Tournelles" ve čtvrti Marais, kde již v 18. století žila početná skupina židů, a druhý v ulici "Rue de la Victoire" v 9. obvodu.  V roce 1867 začala výstavba synagogy v "Rue de la Victoire". Stavební práce byly přerušeny prusko-francouzskou válkou a byly dokončeny v roce 1876. Slavnostní otevření synagogy proběhlo již v roce 1874. Architektem stavby byl Alfred-Philibert Aldrophe (1834-1895), který postavil rovněž synagogy ve Versailles a Enghien-les-Bains v Île-de-France.  Dne 21. dubna 1890 měl v synagoze svatbu Alfred Dreyfus, známý z pozdější Dreyfusovy aféry.  V neděli před židovským svátkem Roš ha-šana se v této synagoze koná vzpomínková ceremonie na oběti deportací za druhé světové války, kterou přenáší televize.

Architektura.

Synagoga v ulici "Rue de la Victoire" je největší synagogou ve Francii s kapacitou 1800 osob. Je 38 metrů vysoká, 44 metry dlouhá a 17 metrů široká.  Na základě románských prvků jako jsou obloukové arkády a tvar oken se stavba řadí k typu novorománských synagog. Fasáda do ulice je tvořena třemi částmi. V dolní se nachází trojitý portál. Na římse mezi prvním a druhým patrem je hebrejský citát z knihy proroka Izajáše: „...ve svém domě modlitby je oblažím radostí (...); Můj dům se bude nazývat domem modlitby pro všechny národy.“ Prostřední část je opatřena třemi arkádami, v každé je dvojité obloukovité okno s rozetou. Fasáda je zakončená obloukovým štítem, který je opatřen velkou rozetou a po obvodu nese hebrejský nápis „Není to nic jiného než dům Boží, je to brána nebeská.“ Uprostřed štítu na jeho vrcholu jsou umístěny desky s desaterem.  Ze vstupní haly v přízemí vedou schody na galerii žen. Synagoga má tři lodě, z nichž střední má trojnásobnou šířku oproti bočním lodím. Nad každou boční lodí je empora. Nad arkádami běží vlys, na kterém je v hebrejštině deset přikázání. V dalším patře je triforium s dalšími menšími arkádami, které pokračují k chóru. Nad nimi je řada rozet tvořící okna.  Loď je ukončena monumentálním obloukem, za kterým se nachází chór. Před chórem se nachází bima, za ní stojí osmiramenný stříbrný svícen, dar Gustava Rothschilda. Chór je tvořen pěti velkými arkádami, které symbolizují pět knih Tóry. Před prostřední arkádou stojí Aron ha-kodeš (výklenek se schránou na Tóru), ke kterému vede deset mramorových schodů. Výklenek je opatřen rozetou a na jeho vrcholu jsou umístěny desky s desaterem. Ve zbývajících arkádách je 12 oken symbolizující dvanáct izraelských kmenů. V arkádách je rovněž pět rozet, jichž střed tvoří Davidova hvězda, a které odkazují na Abraháma, Mojžíše, Davida, Izajáše a Ezdráše.

Velká synagoga v Paříži (francouzsky "Grande Synagogue de Paris") nebo též Synagoga Victoire ("Synagogue de la Victoire") je největší synagoga ve Francii. Nachází se v Paříži v 9. obvodu v ulici "Rue de la Victoire" č. 44, podle které je pojmenována, neboť synagogy v Paříži nesou jména ulic, ve kterých sídlí. Byla vysvěcena v roce 1874, roku 1987 byla prohlášena kulturní památkou.


Život.

Nancy Hustonová se narodila v Calgary v Kanadě, kde žila do patnácti let, než se s otcem přestěhovala do amerického státu New Hampshire. Matka rodinu opustila, když bylo Nancy šest. Tato zkušenost ji později inspirovala při psaní knihy "La Virevolte" (1994).  Vysokoškolské studium začala Hustonová na Sarah Lawrence College v New Yorku. Při studiu se jí naskytla možnost ročního studijního pobytu v Paříži. Zde také v roce 1973 získala magisterský titul na École des hautes études en sciences sociales. Diplomovou práci na téma nadávek psala pod vedením francouzského filozofa a sémiotika Rolanda Barthese.  Hustonová se vdala za bulharsko-francouzského filozofa Tzvetana Todorova, s nímž má dvě děti. V současné době žijí odděleně. Hustonová je ve vztahu se švýcarským malířem Guy Obersonem.

Kariéra.

Hustonová se začala věnovat psaní při pobytu ve Francii, kdy jí začaly vycházet články v novinách. Svou prvotinu, "Les Variations Goldberg", napsala v roce 1981 a byla za ni nominována na francouzskou literární cenu Prix Contrepoint.  Od roku 1980 Hustonová publikovala přes 45 knih, včetně divadelních her a dětských knih. Primárně píše ve francouzštině, avšak některé z vlastních publikací si také sama překládala. Jedinou výjimkou byla kniha "Plainsong" (1993), kterou napsala v angličtině a až poté přeložila do francouzštiny. Vydavatele našla až s francouzskou verzí.  Za svou kariéru byla nominována na mnoho literárních cen. Kromě románů a esejí se věnuje i dětské literatuře a psaní scénářů. Píšectaké literaturu faktu.  V roce 2005 získala Hustonová nejvyšší civilní vyznamenání Kanady, Řád Kanady, který je udělován za mimořádné zásluhy pro Kanaďany. Od té doby se může titulovat jako Důstojnice Řádu Kanady. O rok později získala francouzské literární ocenění Prix Femina za knihu Rodová znamení.  Hustonová čestný doktorát na Univerzitě v Liège a na Ottawské univerzitě.

Nancy Louise Hustonová (* 16. září 1953, Calgary) je kanadská spisovatelka a esejistka, která píše především ve francouzštině a překládá své práce do angličtiny.


Biografie.

Narodil se v Grodně v carském Rusku (dnes Bělorusko). Studoval inženýrství na Varšavské polytechnice. Ještě v Polsku se angažoval v hnutích Betar a Irgun. V letech 1938 až 1939 byl, společně s Avrahamem Sternem, spoluredaktor polských novin Irgunu s názvem "Di Tat" (doslova „Stát“).  Spolu se Sternem tajně imigrovali do mandátní Palestiny a stali se členy židovské polovojenské organizace Lechi (známé též jako Sternův gang). V prosinci 1941 se pokusil vycestovat do Turecka k jednání s nacistickými představiteli o masovém propuštění Židů z východní Evropy, výměnou za spolupráci Lechi při boji proti Spojenému království. Jeho mise však byla přerušena, když byl uvězněn v Sýrii. Po repatriaci byl dán Brity do vazby v Latrunu, kde se mu s dalšími 19 druhy podařilo vykopat 70metrový tunel, kudy 1. listopadu 1943 uprchli. Po Sternově smrti se stal členem nejužšího vedení Lechi (triumvirátu), společně s Jisra'elem Eldadem, šéfem propagandy, a Jicchakem Šamirem, šéfem operací.. Jelin-Mor se staral o politické zájmy Lechi.  Byl jedním ze strůjců atentátu na lorda Moyna. Boj proti Britům spatřoval v mezinárodním měřítku a vyslovil se pro spolupráci s jinými antikolonialistickými skupinami, včetně palestinských a arabských skupin. Po masakru Dejr Jásin osobně konfrontoval Eldada.  V roce 1948 vytvořil Kandidátku bojovníků a byl zvolen do izraelského parlamentu (Knesetu), kde byl členem komise pro vnitřní vztahy. V roce 1949 byl souzen a odsouzen za vraždu emisara OSN Folke Bernadotta ze září 1948, ale byl propuštěn poté, co jeho strana uspěla v parlamentních volbách.  V roce 1949 odsoudil dělení Palestiny jako „handlování s územím domoviny“ a byl rovněž odpůrcem palestinského práva návratu. Později prodělal přerod z pravicového politika na levicového v souvislosti s prosovětským postojem některých radikálů z Lechi ve 40. letech, obhajováním prosovětské zahraniční politiky. Rovněž tak otočil list ve vztahu k palestinským Arabům a věnoval mnoho úsilí na usmíření s palestinskými Araby a jednáním s Organizací pro osvobození Palestiny (OOP). V roce 1956 pomáhal založit skupinu "Semitic Action", jejíž časopis redigoval.

Natan Jelin-Mor (: נתן ילין-מור, rodným jménem Natan Friedman-Jelin; 1913 – 19. února 1980) byl revizionistický sionistický aktivista, vůdce Lechi a izraelský politik. Jako již starší se stal radikálním pacifistou, který podporoval jednání s Organizací pro osvobození Palestiny (OOP) a významné územní ústupky v rámci izraelsko-palestinského konfliktu.


Námět.

Román rozvádí děj předešlého dílu ("Návrat Rámy") a líčí příběh Nicole des Jardinsové, Richarda Wakefielda a Michaela O'Toola, kteří zůstali v Rámovi poté, co z něj odletěl zbytek průzkumné posádky.

Obsah knihy.

Kniha má celkem 5 kapitol:

Děj.

Nicolin deník.

Nicolin deník popisuje období, kdy jsou lidé v Rámovi. Je psána formou deníkových zápisů. Část začíná narozením prvního společného dítěte Richarda a Nicole, dcery Simone. Rodina žije v „doupěti“ pod útvarem zvaným New York. Své potřeby si zajišťuje u Rámanů přes komunikační zařízení, kam zadává specifikace potřeb ve formě chemického složení. Nicole se prioritně stará o svou dceru, Richard se snaží zdokonalovat technické vybavení a věnuje se tvorbě novým přístrojů (například malých robotů, kteří mají tvary různých historických postav) a Michael se snaží studovat. Ve vztahu k Simone se Richard chová spíše vlažně, kdežto Michael je velmi vřelý a se Simone tráví hodně času. Zároveň ji učí katolické věrouce.  Nicole a Richardovi se narodí další dcera, Katie, která je však zcela odlišná od Simone. Simone je spíše klidná a nenáročná, Katie je velmi aktivní a vyžaduje neustálou pozornost. Mezi Richardem a Katie se vytváří zvláštní pouto. Nicole po čase začne mít podezření, zdali Richard nezačíná žárlit na Michaela. Zároveň ji napadá myšlenka, že za předpokladu, že stráví zbytek života v Rámovi, by bylo vhodné, aby jejich děti měly co největší diverzitu genů. To by se zajistilo tím, že by měla děti s Michaelem. Navíc u Richarda má podezření, že má sklon mít především dcery, zatímco u Michaela by byla velká pravděpodobnost, že bude mít syna. S tímto plánem se svěřuje Richardovi, který ji ze začátku podporuje. Ovšem Michael je proti, a i když se jej podaří přesvědčit, v danou noc se nedokáže dostatečně vzrušit. Stejná situace následuje i později. Na to již Richard reaguje velmi ostře a po jedné z hádek odchází od rodiny. Michael se cítí provinile a více se upíná k modlitbám. Následně se podaří Nicole Michaela přesvědčit k dalším pokusům a poté s ním i otěhotní. Má se narodit syn Benjy, který ovšem má Whittinghamův syndrom, tj. poruchu učení. Jelikož Richard se stále nevrací, začínají spolu Michael a Nicole trávit i noci a narodí se jim další syn – Patrick. Nicole však začíná mít živé sny týkající se Richarda a rozhodne se jej hledat. Poté, co se vrací, zjišťuje, že Katie se ztratila a jde ji hledat. Při hledání Katie vstupuje do prostoru Oktopavouků a nachází i různé vycpané tvory a taktéž fotografie ze svého doupěte. Zde jsou na fotkách i přesně vyjádřeny početí dětí. Nicole s hrůzou zjišťuje, že jsou oktopavouky pozorováni. Nachází Katie, ale taktéž se dostává do kontaktu s oktopavoukem. Oktopavouk je však nechává odejít. Po čase je objeven Richard a má u sebe vzkaz, že oktopavouci jsou mírumilovní. Richard je ovšem mimo sebe, mnohdy se cítí jak ve snu a nedokáže si vzpomenout na to, co se během dvou let stalo. Richardovi a Nicole se narodí další dcera, Eleonora (Ellie). Loď směřuje k hvězdě Sirius, u které je kosmická stanice, kterou lidé nazvali jako Uzel.

V Uzlu.

Poté, co kosmická loď Ráma přiletěla k Uzlu, byli lidé přepraveni do tohoto zařízení. Zde se podrobovali různým testům. Oproti jejich původnímu doupěti v Rámovi bylo jejich nové útočiště vybaveno velmi komfortně a tak, aby odpovídalo jejich potřebám. Z tohoto lidé poznali, že byli na Rámovi důkladně sledováni, včetně všech svých typických potřeb a zvyků. V Uzlu se lidé také podrobovali různým testům a zkouškám, ovšem tak, aby nedošli ke kontaktu s jinými tvory. Jednou se Richard rozhodl opustit pokoj a jít na průzkum do Uzlu. Další den byl přinesen Orlem, ptačím mužem. Orel vysvětlil, že byl vytvořen inteligencí Uzlu, aby mohl komunikovat s lidmi, jelikož zosobněná komunikace je pro ně přijatelnější.  Zároveň Orel lidem sdělil, že po období testů je bude čekat úkol – Ráma se vydá zpět na cestu k Zemi, ze které vezme 2 000 lidí na bližší prozkoumání. Pro tyto osadníky bude vytvořena v Rámovi speciální sekce, kterou budou obývat, tzv. habitat. Na konstrukci tohoto habitatu se měli lidé podílet. Kromě rozložení jednotlivých čtvrtí a sociálních budov bylo třeba navrhnout i pomocné bioty, stroje, které budou lidem pomáhat při životě. Oproti standardním biotům v Rámovi byli zvoleni bioti-lidé, kteří měli těla známých osob, jako například Abrahama Lincolna či Alberta Einsteina. Zároveň bude potřeba odvysílat k Zemi zprávu, aby byli v určenou dobu lidé připraveni se nalodit. Úkol natočit tuto zprávu dostala Nicole. Jelikož v jednu chvíli přecházela zpráva až do výhrůžky, měla Nicole výhrady a dokonce se vzpírala zprávu natočit. Orel jí proto dovolil se projet Uzlem, vysvětlil jí principy a zároveň jí umožnil komunikovat s jiným kosmoplavcem, podivným ve vodě žijícím hadem. Nicole poté zprávu natočila.  Před odletem bylo ovšem nutné rozhodnout, kdo zůstane v Uzlu a kdo poletí zpět k Zemi. Orel totiž požadoval, aby v Uzlu zůstal jeden reprodukce schopný pár, aby byla zajištěna reprodukce druhu pro případ, že dojde k neočekávané situaci. Lidé řeší otázku, jak se rozdělit, když k nim přijde Simone a navrhne řešení: ona zůstane s Michaelem v Uzlu jako pár. Všichni žasnou nad její dospělostí a taktéž nad tím, jak dobře měla vše promyšlené. Všichni souhlasí, že jde o velmi rozumné řešení. Michael a Simone se berou a jediný, kdo by si měl vybrat, kde chce zůstat, je Benjy. Všichni předpokládají, že zůstane s Michaelem a Simone, ale on si sám volí cestu zpět k Zemi.  Orel lidi upozorňuje, že celou cestu k Zemi budou spát a že budou napojeni na přístroje, které by měly zpomalit jejich stárnutí.

Setkání na Marsu.

Nicole, Richard se probouzejí ze spánku a zjišťují, že jsou již blízko Země. Děti mají zájem vidět jejich domovskou planetu, ačkoliv je to v tu chvíli pouze tečka na monitoru.  Mezitím se popisuje život na Zemi, kde se připravuje expedice na obnovení kolonií na Marsu. Původní kolonie, které byly v minulosti na Marsu, byly při začátku velkého chaosu opuštěny a nyní mají být obnoveny. Jedním z koordinátorů získávání je i Kendži Watanabe, Japonec, který na Mars taktéž poletí i se svou manželkou Nai Buatongovou-Watanabe. Jelikož je potřeba více kolonistů než se přihlásilo, bylo rozhodnuto, že budou taktéž zařazeni do expedice trestanci, kteří počet zvýší. Při výběru trestanců se postupovalo podle přísných pravidel tak, aby neohrozili kolonii. Zároveň se za jejich účast v expedici počítalo s tím, že jim bude odpuštěn trest, který si měli odpykat. Jednou si Kendžiho Watanabe pozval jeho otec, aby se s ním pobavil o expedici. Jak se ukázalo, účelem hovoru měla být žádost, aby byl do expedice zařazen i Tošio Nakamura. Tošio a Kendži se dobře znali, v mládí spolu často soupeřili v různých soutěžích a Kendži většinou vyhrával, zatímco Tošio byl druhý. Soupeřili taktéž o lásku dívky Keiko. Ačkoliv Kendži vyhrál, jeho rodina se stěhovala do Ameriky a tak se musel s Keiko rozloučit. Tu si pak vzal Tošio. Tošio však byl později odsouzen a nyní se chtěl zařadit do expedice. Jeho zařazení však bránil jeho psychologický profil, podle kterého se Tošio Nakamura ještě dostatečně nepolepšil a byl by schopen svůj čin zopakovat. Kendžiho otec se s ním sešel, jelikož Tošiův otec pracoval pro Kendžiho otce. Kendži nakonec podlehl a zajistil pro Tošia místo v expedici. V roce 2241 přišla na Zemi zpráva od Nicole o návratu Rámy a o jeho podmínkách o získání 2 000 lidí na svou palubu. Rada vlád, která byla dominantním uskupením, zjistila, že její dva největší konkurenti, Čína a Brazílie, nebyli schopni zprávu dekódovat a proto začala samostatně řešit jak dál postupovat. Na Zemi se totiž myslelo, že Ráma II. byl zničen jadernými střelami, které k němu byly ze Země vyslány. Hodnotily se různé varianty (zdali nejde o podfuk připravený Čínou či Brazílií apod.). Jelikož se nevědělo jak by se pokračovalo, pokud by opravdu zpráva byla pravdivá a k Rámovi nepřiletěly požadované lodě, tak se došlo k závěru, že se využije připravované expedice na Mars, která by k němu měla letět ve stejnou dobu, kdy by se měl objevit Ráma. To byl i jeden z důvodů, proč se kolonisté doplňovali o trestance – aby se zvýšil počet kolonistů a dosáhlo se potřebné věkové struktury. Kolonisté odlétají k Marsu ve třech lodích, pojmenovaných podle Kolubovy mise Pinta, Niňa a Santa Maria.  Před kontaktem s Rámou jsou kolonisté informováni o tom, že byla přijata zpráva od Nicole a že se mohou setkat s Rámou. Zároveň je jim vzkaz přehrán. Kolonisté jsou zároveň seznámení s historií expedice k Rámovi II. Zároveň se mezi kolonisty – trestanci objevuje podivná nemoc srdce, kterou začíná studovat kardiolog doktor Turner. Při přistání lodi na Rámovi se uskuteční výsadek, který je přivítán bioty v lidské podobě. Ti výsadek provedli po habitatu a informovali je o jednotlivých stavbách. Kolonisté se začínají stěhovat do Rámy. Nicole se setkává s Kendžim a také se spolu baví o tom, jaké byly osudy jednotlivých aktérů výpravy. Dozvídá se, že Francesca Sabatiniová se stala významnou osobou, a že ačkoliv doktor Brown před smrtí uveřejnil detaily z výpravy o jejich chování, Francesca dokázala situaci zvládnout. Zároveň se Nicole dozvídá, že se na Zemi zjistilo, že její první dcera Geneviève je dcerou krále Henryho. Kolonisté se začínají zabydlovat na lodi a dochází i k negativním interakcím mezi Wakefieldovými a dalšími lidmi. Benjy je osočen kvůli své pomalosti, naopak Katie se chová přelétavě. Zároveň se ukazuje moc Tošia Nakamury, který si ji dokázal vybudovat již v době pobytu ve vazbě, nyní si buduje imperium v habitatu.

Svatební píseň.

Svatební píseň se odehrává až tři roky poté, co se kolonisté dostali na Rámu. V habitantu je již vytvořena struktura společnosti i zastupitelské orgány. Zároveň se však ukazují i první problémy. Velkou moc získává Tošio Nakamura, který se stal podnikatelem v oboru zábavy a zřídil v kolonii oblast zvanou Vegas, podle vzoru Las Vegas. Zároveň se začínají objevovat sociální problémy, charakteristické především vytvořením různých čtvrtí podle národností, které se mnohdy stávají ghety. Velký vliv na život má i vir RV-41, který se rozšířil mezi kolonisty a který se projevuje onemocněním srdce.  V kolonii je guvernérem Kendži Watanabe, který je podporován Nicole a Uljanovem, opozici představuje Tošio Nakamura a Ian Macmillan. Nicole a Richarda trápí Katie, která se již vůbec nestará o názor rodiny a přestěhovává se do Vegas. Spory mezi jednotlivými stranami se začínají vyhrocovat, opozice požaduje rozšíření kolonie mimo habitat, kde by se vybudovala vesnice Avalon, do které by byli přestěhování nemocní virem RV-41. Taktéž jsou pokusy se dostat do druhého, sousedního habitatu. Zároveň se v důsledku zvýšené spotřeby začíná hromadit oxid uhličitý v atmosféře a jako důsledek se zhoršuje počasí.  Při veřejném slyšení senátu žádá doktor Turner větší prostředky na výzkum viru RV-41, zároveň identifikovává jeho pravděpodobnou příčinu. Podle jeho výzkumu se ukazuje, že vir byl vyvinut jako umělý v době boje s virem HIV. Poté, co byl HIV vir vyléčen, se v této oblasti hodně experimentovalo. V důsledku Velkého chaosu poté musel vir uniknout do přírody a nyní se začíná projevovat. Podle doktora Turnera je velmi podobný viru, který se testoval v Senegalu.  Napětí v kolonii se zvyšovalo, což se projevilo ve snaze davu lynčovat Pedra Martineze, který byl obviněn ze znásilnění, i když obvinění nebylo příliš podložené a důkazy se ukázaly být lehce zpochybnitelné. Zhoršující se počasí se ještě více projevilo v podobě silné bouřky, která způsobila požár a mnoho lidí bylo zabito či vážně raněno. Po dlouhé a těžké práci v nemocnici při katastrofě se doktor Turner vyznal z lásky k Ellie. Zároveň se Ellie a Nicole přiznal, z jakého důvodu byl vězněn.  Kendži Watanabe se rozhodl pro schůzku s Tošio Nakamurou, aby se dohodli na snížení napětí. Nakamura však Kendžiho vyzývá k rezignaci, aby uvolnil místo pro volbu guvernéra Macmillanovi. Na svatbě Ellie a doktora Turnera však dojde k atentátu a Kendži a soudce Myškin jsou zavražděni a další lidé zraněni biotem. Richard Wakefield po důkladné kontrole zjišťuje, že biot patřil k sérii, jež má pod kontrolou Nakamura. V televizi se mezitím vysílá zpráva o pokusu o atentát na Nakamuru a Macmillana, kterou Nicole a Richard vyhodnotí jako podvrh ze strany Nakamury. Situace se vyhrocuje a Richard se rozhodne z kolonie utéct, k čemuž využívá speciální únikový východ na dně jezera.

Soud.

Richardovi se podaří utéct a pomocí svých robotů dokáže zmást i stráže vně lidského habitatu. Richard míří směrem do druhému habitatu, ve kterém podle jeho průzkumu žijí létavci. Zde se snaží dostat do prostoru létavců, kteří jej poté však zavírají do místnosti. Nejprve je zde sám, později jej však létavci začínají učit jejich jazyku a dávají mu volnost pohybu. Poté je veden do podzemního světa, kde naráží na nové tvory, podobné velkým mravencům. Tyto tvory nazývá myrmikoti. Tvorové jej provází jejich světem, až je zaveden k velké bílé pavučině, která jej pohltí a svými zakončeními se s Richardem spojí. Richard za pomoci přisedliny vidí části domovské planety přisedlin a taktéž válku, kterou lidé rozpoutali proti létavcům. Zároveň se mu vrací vzpomínky na období, kdy v Rámovi II. utekl od rodiny. Zjišťuje, že žil s létavci a že jej potom unesli oktopavouci. Zde také vidí podivné pokusy, které s ním dělali, zejména s jeho rozmnožovací soustavou. Richard pochopil, že létavci a přisedliny jsou vlastně symbiotický druh. Zároveň mu mysmikoti nástěnnými freskami popsali, že by po něm chtěli, aby přenesl dvě vejce létavců, kousek přisedliny a manové melouny mimo jejich habitat. Richard se také naučil rozmnožovací cyklus těchto tvorů. Richard je za pomocí létavců přesunut pryč s habitatu a je vysazen u New Yorku, který v Rámovi zůstal.  Mezitím v kolonii již plně vládl Nakamura a jeho lidé. Dochází k prudkému poklesu životní úrovně. Lidé s RV-41 byli segregováni, válka proti létavcům pokračovala, hrozilo téměř plné vyhubení létavců. Nicole byla uvězněna a obžalována. I přes svou obhajobu ji soud vedený Nakamurou uznal vinnou a odsoudil k smrti. Nicole čekala v cele na vykonání rozsudku a zdály se jí sny o jejím původu- rodu Senoufo z Pobřeží slonoviny.

Zahrada Rámova je sci-fi román A.C. Clarka a Gentryho Lee. Román je součástí tetralogie o Rámovi, mimozemské kosmické lodi, která prolétávala Sluneční soustavou. V angličtině kniha vyšla 26. září 1991, česky v nakladatelství Baronet v letech 1994 a 2010. Překladatelem knihy je Vladimír Hanák.


Životopis.

Pocházel z významné podnikatelské rodiny, která v roce 1792 založila nakladatelství W H Smith, narodil se jako jediný syn nakladatele Williama Henryho Smitha (1792-1865) a po středoškolských studiích pracoval pro rodinnou firmu. Rodina tehdy využila rychlého rozvoje železnic a zavedla prodej novin a knih ve stáncích na nádražích. Úspěch v podnikání mu pak umožnil vstup do politiky a v roce 1868 byl zvolen do Dolní sněmovny za prestižní volební obvod Westminster. Poslancem zůstal 23 let až do své smrti. V Disraeliho vládě byl nejprve státním podtajemníkem na ministerstvu financí (1874–1877), po předčasném úmrtí G. W. Hunta přešel do funkce prvního lorda admirality (1877–1880), od roku 1877 byl zároveň členem Tajné rady. V letech 1880–1885 byl v opozici, v první Salisburyho vládě byl ministrem války (1885–1886) a v roce 1886 krátce státním sekretářem pro Irsko. V druhém Salisburyho kabinetu byl opět ministrem války (1886–1887) a nakonec prvním lordem pokladu a mluvčím vlády v Dolní sněmovně (1887–1891). Krátce před smrtí byl jmenován lordem strážcem pěti přístavů, úřad ale oficiálně nestihl převzít a zemřel na hradě Walmer Castle, který byl s výkonem tohoto postu spojen. Od roku 1878 byl členem Královské společnosti.  V roce 1858 se oženil s Emily Danvers (1828–1913), s níž měl šest dětí. Starší syn Henry Walton Smith (1865–1866) zemřel v dětství, pokračovatelem rodu byl mladší syn Frederick Smith, 2. vikomt Hambleden (1868–1928).  Měsíc po manželově úmrtí získala vdova Emily titul vikomtesy Hambleden odvozený od rodového sídla v hrabství Buckingham. Současným představitelem rodu je William Henry Smith, 5. vikomt Hambleden (*1955), který je partnerem Anni-Frid Lyngstad (*1945), zpěvačky bývalé skupiny ABBA, s níž žije ve Švýcarsku.

William Henry Smith (24. června 1825, Londýn, Anglie – 6. října 1891, Walmer Castle, Anglie) byl britský podnikatel a politik. Za Konzervativní stranu byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, v několika vládách zastával funkce ministra námořnictva (1877–1880) a ministra války (1885–1886, 1886–1887).


Historie.

Vznik legendy je vysvětlován skutečnými pískaři, kteří těžili a prodávali jemný písek k čištění podlah. Protože měli od jemného prachu zarudlé oči a zanesené plíce a protože podomní obchodníci obecně byli v minulosti vnímání jako cizorodý a podezřelý prvek, matky začaly neposlušné děti strašit Sandmannem, který je ve spánku oslepí. V Rakousku je obdobou Sandmanna postava zvaná "Pechmandl", která slepuje oční víčka smůlou.

Odraz v literatuře.

Odrazem této lidové povídačky je romantická povídka Ernsta Theodora Amadea Hoffmanna "Der Sandmann", jejíhož hrdinu neustále pronásleduje a manipuluje s ním zlověstná postava písečného muže. Motiv si vypůjčil Hans Christian Andersen, v jehož podání je ovšem skřítek zvaný "Ole Zavřiočka" kladnou postavou, která uspává děti pomocí kouzelného písku: hodným přináší příjemné sny a ty zlobivé nechá spát tvrdě, aby nerušily rodiče.

Odraz v umění.

Na toto pojetí navázal v roce 1959 východoněmecký loutkář a animátor Gerhard Behrendt, když vytvořil figurku s bradkou a červenou čepičkou, nazvanou zdrobněle "Unser Sandmännchen", která uváděla dětské podvečerní pořady ve východoněmecké televizi obdobně jako český Večerníček (ústřední píseň "Sandmann, lieber Sandmann" byla také použita ve filmu "Pražská pětka"). Pro velký úspěch poté převzala postavičku Sandmanna i západoněmecká ARD.  K uměleckým dílům inspirovaným osobou Sandmanna patří komiksové série Neila Gaimana "Sandman" a Stana Lee "Sandman", písně "Mr. Sandman" (The Chordettes), "Sandmann" (Oomph!) a "Enter Sandman" (Metallica), hrané filmy "Písečný muž" (režie Eckhart Schmidt, 1993), "Sandmann – Duch z pohádky" (režie Nico Hofmann, 1995) a "Ein Sommersandtraum" (režie Peter Luisi, 2011) a dva animované filmy se shodným názvem "The Sandman": první natočil Paul Berry v roce 1991 a druhý bratři Quayové v roce 2000. Také v českém večerníčku "Putování skřítka Hajáska" se objevuje uspávací skřítek Hajásko a jeho strýc Ole Zavřiočka z Kodaně.

Sandmann („písečný člověk“ nebo „pískař“) je postava z folklóru germánských národů. Obdobně jako antický Morfeus přináší spánek a sny. Používá k tomu písek, který sype lidem do očí, za zbytky tohoto písku jsou pokládány ospalky.


Život.

V armádě začal v roce 1780 jako střelec u dělostřelectva. V roce 1786 získal hodnost poručíka. Ve válce proti Turkům se významně podílel na obležení měst Šabac a Bělehrad. V roce 1790 se proslavil zásadním zlepšením organizaci dělostřelectva ve Flandrech. V roce 1792 se zúčastnil tažení proti Francii, mimo jiné, v bitvě u Jemappes. V roce 1793 se ujal velení baterie jízdního dělostřelectva kolony arcivévody Karla. Následně s ní pomohl vyhrát bitvu u Neerwindenu a za toto vítězství byl vyznamenán rytířským křížem Řádu Marie Terezie.  V bitvě u Fleurusu v roce 1794 byl vážně zraněn. V roce 1796 byl povýšen na nadporučíka, za klíčovou pomoc při obraně pevnosti Ehrenbreitstein u Koblence. V květnu 1800 byl v bitvě u Meßkirchu podruhé těžce zraněn. Dále pokračoval jako major v České legii. V roce 1805 bojoval v Itálii. V roce 1809, již jako plukovník, vedl artilerii 3. armádního sboru u Řezna. Byl vyznamenán druhým křížem Řádu Marie Terezie, tentokrát komandérským, a povýšen na generálmajora. Roku 1813 velel rakouskému dělostřelectvu v Bitvě národů u Lipska.  Nebyl však pouze velitelem, ale také inženýrem a autorem mnoha inovací v dělostřelectvu. Jednou ze známějších bylo například v roce 1807 dělo s montáží na zeď.  Byl ženatý s Marií Smola, baronkou von Häring (1771–1807). Jeho dva synové Josef von Smola mladší a Karl von Smola byli také důstojníci. Posledními žijícími potomky jsou Miloslav Smola (* 29. srpna 1949 v Praze) a Miloslav von Smola (* 6. ledna 1986 v Praze), oba v současné době žijí v České republice.

Josef svobodný pán von Smola (12. června 1764 Teplice – 29. listopadu 1820 Vídeň) byl rakouský generál a držitel komandérského kříže Řádu Marie Terezie, jako jeden z velitelů se pod arcivévodou Karlem podílel na vítězství v bitvě u Aspern, která se odehrála ve dnech 21. a 22. května 1809 mezi Francií a Rakouskem u rakouských obcí Aspern a Essling východně od Vídně, kde byl poprvé poražen Napoleon Bonaparte.


Vzhled.

Jedna z největších borovic. Kůra mladých stromů je hladká, světlehnědá, na starých kmenech nepravidelně rozbrázděná. Jehlice po 5 ve svazku, 7–10 (14cm) dlouhé, tuhé, více než 1,5 mm široké, s průduchy na všech stranách. Při bázi jehlic je blanitá pochva až 2 cm dlouhá, která později (2.–3. rokem) opadává. Letorosty jsou silnější, měkce a řídce hnědě chlupaté. Pupeny malé, tupé, zasmolené. Šišky na 1 cm dlouhých stopkách, 30–50 cm dlouhé, 8–11 cm široké – největší ze všech jehličnanů. Semena jsou jedlá a nasládlá, 10 x 15 mm, černá, s krátkým tupým křídlem.

Výskyt.

Roste převážně v horách na jihozápadě USA (Kalifornie, Oregon, Nevada, Mexiko). Špatně snáší naše klima a je velmi citlivá na rez vejmutovkovou ("Cronartium ribicola").  V ČR: V arboretu Sofronka (Plzeň) rostl 20letý roubovanec tehdy nejstaršího stromu (z arboreta Kysihýbel u Bánské Štiavnice), ale v r. 2002 uhynul na rez vejmutovkovou. Předtím však byl přeroubován na Dendrologickou zahradu v Průhonicích. Na soukromé zahradě v Doubravčicích u Kostelce n. Č. l. dosáhl roubovanec výšky 10 m a byl nejvyšším jedincem tohoto druhu v ČR. Začátkem roku 2011 oba roubovanci podlehli napadení rzí vejmutovkou a jinými patogeny.

Ekologie.

Roste v horách od 1000 m n. m. a vystupuje až do nadmořské výšky 2700 m. Netvoří souvislé lesy, ale vyskytuje se roztroušeně jako příměs v porostech jiných jehličnatých druhů. Vyžaduje lehkou propustnou hlinitopísčitou půdu.

Využití.

Je to jedna z pěti hospodářsky nejdůležitějších borovic USA, její červenohnědé dřevo je dobře zpracovatelné. Na poraněných místech vylučuje tzv. kalifornskou manu, obsahující sladký pinit (metylester d-inositu), který byl sbírán a používán jako sladidlo a lék proti kašli. (Odtud amer. název Sugar Pine = borovice sladká.)

Borovice Lambertova ("Pinus lambertiana") je severoamerický druh pětijehličné borovice, která je největší borovicí vůbec. Dorůstá do výšky 40–60, výjimečně 80 metrů, průměr jejího kmene dosahuje 3–6 m a šišky jsou až 50 cm dlouhé. Ve střední Evropě roste velmi vzácně, většinou mladí jedinci, popř. roubovaná.


Signatáři Paktu starostů a primátorů.

Signatáři Paktu starostů a primátorů se mohou stát evropské orgány místní samosprávy všech velikostí, od vesniček po hlavní města a velké metropolitní oblasti.  Velkoměsta, města a jiné městské oblasti mají klíčovou úlohu při zmírňování změny klimatu (mitigace), protože spotřebovávají tři čtvrtiny energie, která se vyrábí v Evropské unii, a mají podobný podíl emisí CO. Orgány místní samosprávy mají také ideální postavení k tomu, aby měnily chování občanů a zabývaly se komplexně klimatickými a energetickými tématy, zejména prostřednictvím slaďování veřejných a soukromých zájmů a integrace otázek udržitelné energie do celkových cílů místního rozvoje.  Přistoupení k Paktu starostů a primátorů představuje pro orgány místní samosprávy příležitost rozvíjet snahy o snižování emisí CO na jejich území, využívat evropské podpory a poznatky a vyměňovat si zkušenosti s jejich evropskými protějšky.

Formální závazky.

Působnost Paktu starostů a primátorů zdaleka přesahuje pouhé prohlášení o záměrech. Ke splnění vlastních náročných cílů spojených se snížením emisí CO se totiž signatáři zavazují provést řadu opatření a souhlasí s tím, že budou podávat zprávy o své činnosti, která také bude monitorována. Formálně se zavazují, že v předem stanovených termínech splní tyto povinnosti:  Signatáři se ke splnění zásadní potřeby mobilizovat místní zainteresované struktury při vypracovávání akčního plánu pro udržitelnou energii zavazují, že:

Akční plány pro udržitelnou energii.

Signatáři Paktu starostů a primátorů se k dosažení a překročení náročných energetických a klimatických cílů Evropské unie zavazují, že do roka od přistoupení k iniciativě vypracují akční plán pro udržitelnou energii (SEAP). V tomto akčním plánu, schváleném obecním zastupitelstvem, se popisují činnosti a opatření, která signatáři plánují ke splnění svých závazků, s uvedením příslušných termínů a rozdělení odpovědnosti.  Praktické pokyny a jasná doporučení k celému procesu vypracování SEAP jsou obsaženy v různých technických a metodologických podpůrných materiálech (jako například Příručka pro SEAP a vzor SEAP, zprávy o uplatněných metodikách a nástrojích atd.). Tento podpůrný balíček vypracovaný v úzké spolupráci se Společným výzkumným centrem Evropské komise, který vychází z praktických zkušeností orgánů místní samosprávy, signatářům Paktu přináší hlavní zásady a jasný přístup krok za krokem. Veškeré dokumenty lze stáhnout z knihovny internetových stránek www.eumayors.eu.

Koordinace a podpora.

Koordinátoři a podpůrné struktury Paktu.

Signatáři Paktu ne vždy disponují odpovídajícími nástroji a zdroji k přípravě bilance základních emisí, vypracování souvisejícího akčního plánu pro udržitelnou energii a financování opatření v něm uvedených. V této perspektivě mají provincie, regiony, sítě a sdružení obcí zásadní úlohu v tom, že signatářům pomáhají dostát jejich závazků.  Koordinátoři Paktu jsou veřejné orgány působící na různých úrovních správy (státní, regionální, provinciální), které signatářům poskytují strategické pokyny, ale také finanční a technickou podporu při vypracovávání a realizaci akčních plánů pro udržitelnou energii. Komise rozlišuje „územní koordinátory“, což jsou decentralizované orgány na nižší než státní úrovni, jako jsou provincie, regiony a veřejná sdružení obcí, a „státní koordinátory“, což jsou státní veřejné instituce jako například státní energetické agentury a ministerstva pro energetiku.  Podpůrné struktury Paktu jsou evropské, státní a regionální sítě a sdružení orgánů místní samosprávy, které přispívají svou lobby, komunikací a schopnostmi vytvářet kontakty k propagaci iniciativy Paktu starostů a primátorů a podpoře závazků jeho signatářů.

Kancelář Paktu starostů a primátorů.

Kancelář Paktu starostů a primátorů, kterou spravuje konsorcium sítí zastupující orgány místní a regionální samosprávy pod vedením organizace Energy Cities, sestávající z organizací CEMR, Climate Alliance, Eurocities a FEDARENE, signatářům Paktu a zainteresovaným subjektům poskytuje denně propagační, technickou a administrativní podporu. Kancelář Paktu starostů a primátorů je financována Evropskou komisí a je pověřena celkovou koordinací iniciativy.

Orgány Evropské unie.

Evropská komise k podpoře vypracování a provádění akčních plánů signatářů pro udržitelnou energii přispívá k vývoji finančních nástrojů zaměřených zejména na signatáře Paktu starostů a primátorů, jako je například Evropská místní energetická pomoc (ELENA), kterou založila ve spolupráci s Evropskou investiční bankou pro rozsáhlé projekty, a ELENA-KfW v rámci partnerství s německou skupinou KfW, jež přináší další přístup k mobilizaci udržitelných investic malých a středních obcí.  Kromě podpory Evropské komise má Pakt také plnou institucionální podporu zejména ze strany Výboru regionů, který iniciativu podporuje už od jejích počátků; Evropského parlamentu, na jehož půdě proběhly první dva slavnostní podpisy; a Evropské investiční banky, která pomáhá místním orgánům s odhalením jejich investičního potenciálu.

Společné výzkumné centrum.

Společné výzkumné centrum Evropské komise je v rámci iniciativy odpovědné za poskytování technické a vědecké podpory. Úzce spolupracuje s Kanceláří Paktu starostů a primátorů v tom, že signatářům poskytuje jasné technické pokyny a vzory k plnění závazků vyplývajících z Paktu starostů a primátorů a sledování jeho provádění a výsledků.

Pakt starostů a primátorů je výrazná evropská iniciativa zaměřená na orgány místní a regionální správy, které se dobrovolně zavázaly ke zvýšení energetické účinnosti a používání obnovitelných zdrojů energie na území, jež spravují. Signatáři Paktu se zavazují ke splnění a překročení cíle Evropské unie snížit do roku 2020 emise CO o 20 %.


Příprava.

V roce 1864 císař Napoleon III. rozhodl, že se příští světová výstava bude konat v Paříži v roce 1867. Financování bylo zajištěno ze strany vlády, města Paříže a ze soukromých darů. Napoleon III. jmenoval komisi složenou z významných osobností politického a hospodářského života druhého císařství, která měla organizaci výstavy na starosti. V čele komise stáli císařův bratranec Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte a inženýr Frédéric Le Play (1806-1882). Jako místo konání bylo vybráno vojenské cvičiště Champ-de-Mars s rozlohou 50 ha. Komise jmenovala v březnu 1867 italského skladatele Rossiniho čestným předsedou Výboru hudební kompozice. Jeho "Óda na Napoleona III. a jeho statečný lid" (L' Hymne à Napoléon III et à son vaillant peuple) se stala oficiální hymnou výstavy. Oficiálním fotografem výstavy byl jmenován Pierre Petit.

Výstavba výstaviště.

Inženýr Jean-Baptiste Krantz a architekt Léopold Hardy řídili od roku 1865 výstavbu mohutné oválné budovy o rozměrech 490x380 metrů. Stavba byla dokončena za pouhé dva roky a podílelo se na ní 26.000 dělníků. Budova byla zděná se železnou konstrukcí a byla rozdělena na šest tematických galerií. Kolem hlavní budovy se rozprostíral park, který navrhli inženýr Jean-Charles Alphand a krajinářský architekt Jean-Pierre Barillet-Deschamps, a kde stály menší národní a průmyslové pavilony. Tehdy mladý Gustave Eiffel byl pověřen stavbou "Galerie des machines" (Pavilon strojů). Při stavbě bylo nutné upravit terén. Bylo postaveno nádraží a malá železnice usnadňující přepravu osob a materiálu.

Expozice.

Muzeum historie práce představovalo vývoj průmyslových odvětví. Zvláštní sekce byla věnována zlepšování morální a materiální situace pracovníků s prezentací zboží pro domácnost. Zástupci dělníků byli vyzváni, aby informovali o zkušenostech ve svých profesích.  Velký prostor na výstavě dostaly francouzské kolonie. Maroko, Tunisko a Alžírsko vystavovaly v centrálním pavilonu, a dokonce měly svůj vlastní výbor a porotu pro udělování zvláštních cen. Výstavní komise požádala každou kolonii o vytvoření exotického prostředí, které by umožnilo návštěvníkům poznat jejich zemi.  V galerii nových materiálů přitahoval zvědavost nový kov - hliník a také ukázky využití ropy.  Na výstavě rovněž představil archeolog a egyptolog Auguste Mariette, člen komise egyptského místokrále výsledky své vědecké práce.  Američané Charles a Norton Otisovi představili výtah opatřený bezpečnostní brzdou vhodný pro výškové budovy.  V oblasti hudebních nástrojů Josef Gabriel Gaveau představil klavír, jehož část byla nahrazena jednostranným zrcadlem, které umožňovalo pozorovat detaily vnitřního mechanismu.  Francouzský vynálezce Henri Giffard nabídl výstup v balonu plněném vodíkem (5000 m). Balon se nacházel na "Avenue de Suffren" a návrat zpět na zem zajišťoval parní naviják.  Podmořská společnost z New Yorku představila skafandr.

Návštěvníci.

Výstavu zhlédlo přes deset milionů platících návštěvníků. K významným návštěvníkům patřili portugalská královna Marie Pia Savojská, švédský princ Oskar, belgický král Leopold II. a královna Marie Jindřiška Habsbursko-Lotrinská, ruský car Alexandr II., osmanský sultán Abdulaziz, princ waleský Eduard, král Ludvík II. Bavorský, alžírský emír Abd al-Kádir, německý korunní princ Vilém nebo Otto von Bismarck.

Světová výstava 1867 byla v pořadí čtvrtá světová výstava a zároveň druhá, která se uskutečnila v Paříži. Trvala od 1. dubna do 3. listopadu 1867 na Champ-de-Mars. Nazývala se "Světová výstava umění a průmyslu" (Exposition universelle d'Art et d'industrie) a zúčastnilo se jí 50 226 vystavovatelů z 41 zemí.


Typy.

Operacemi očních svalů se obvykle napravuje šilhavost (strabismus) a patří k nim následující operace:  Operace strabismu je jednodenní zákrok. Pacient tráví v nemocnici jen několik hodin s minimální předoperační přípravou. Doba trvání operace je různá. Po operaci lze očekávat bolestivost a zarudnutí. Opakované operace bývají bolestivější. Resekce svalů je v pooperačním období bolestivější než retropozice. Rovněž zanechává zarudnutí, které trvá déle a může způsobit zvracení v časném pooperačním období.  Operující chirurg poskytne pacientovi krytí očí tak, aby do nich nevnikalo světlo. Je vhodné, aby pacient krytí nosil, protože stimulace oka ( "např." světlo, pohyby očí) jsou nepříjemné.

Výsledky.

Postavení očí a funkční změny.

Nadměrná a nedostatečná náprava: Chirurgický zákrok může vést ke zcela správnému postavení očí (ortoforie) nebo k téměř správnému postavení, ale může dojít i k nadměrné nebo nedostatečné nápravě, která bude vyžadovat další léčbu nebo další chirurgický zákrok. Pravděpodobnost, že oči zůstanou dlouhodobě ve správném postavení je vyšší, pokud je pacient schopen po chirurgickém zákroku dosáhnout určitého stupně binokulární fúze než pokud tomu tak není. Ve studii pacietů s infantilní esotropií, kteří měli isotropii s malým úhlem (8 dioptrií ) nebo esotropii se stejně malým úhlem, bylo zjištěno, že u těch, kteří měli esotropii malého úhlu, byla větší pravděpodobnost správného postavení očí pět let po zákroku než oči s esotropií s malým úhlem. Existují předběžné důkazy, že pacienti s infantilní esotropií dosahují po operaci lepšího binokulárního vidění, pokud je chirurgická léčba provedena včas ( "viz:" infantilní esotropie # operace ).  Jiné deviace: U operace strabismu při poruchách šikmých svalů může dojít k postupnému zvětšení deviace postavení očí. Zaprvé se může vyskytnout disociovaná vertikální deviace. Existují náznaky, že závažnost takové deviace může být nižší, pokud dítě absolvuje operaci ve velmi raném věku Zadruhé může být důsledkem operace strabismu také subjektivní a objektivní cyklodeviace, která může případně vést k cyklotropii a rotačnímu dvojitému vidění (cyklodiplopii), pokud ji zrakový systém nedokáže kompenzovat. Je známo, že u operací, které se týkají pouze horizontálního přímého svalu, lze očekávat vertikální deviace, vzorce A a V a cyklotropii; lze jim však předcházet pomocí určitých preventivních chirurgických opatření.  Úvahy z hlediska funkčnosti: Častým výsledkem operace strabismu je následná mikrotropie (známá také jako monofixační syndrom).  Funkční zlepšení a další přínosy: Dlouhou dobu převládal názor, že u pacientů s dlouhotrvajícím strabismem lze dosáhnout pouze kosmetického zlepšení; v posledních letech se však vyskytly případy, kdy došlo k senzorické fúzi i u tohoto typu pacientů, pokud je ovšem pooperačně do velké míry správná motorika postavení očí. V případě předoperačního sbíhavého šilhání náprava rozšíří binokulární zorné pole pacienta a zlepší periferní vidění.  Obnovení správného postavení očí dále může pro pacienta znamenat psychosociální a ekonomické přínosy (viz také: Psychosociální účinky strabismu ).

Komplikace.

Diplopie se vyskytuje poměrně často v prvních několika týdnech po operaci.  Mezi komplikace, které se vyskytují zřídka nebo velmi zřídka po chirurgickém zákroku, patří: oční infekce, krvácení v případě perforace bělimy, posunutí nebo uvolnění svalu nebo dokonce ztráta zraku.  Operace okohybných svalů způsobuje zjizvení (fibrózu). Je-li zjizvení rozsáhlé, může být patrné jako vyvýšená a zarudlá tkáň na bělmu oka. Fibrózu lze snížit použitím mitomycinu C během chirurgického zákroku.  Relativně novou metodou, kterou původně vypracoval švýcarský oftalmolog Daniel Mojon, je minimálně invazivní operace strabismu (MISS), která by mohla snížit riziko komplikací a vede k rychlejší rehabilitaci zraku a hojení ran. Řezy ve spojivce, prováděné pod operačním mikroskopem, jsou mnohem menší než při konvenční operaci strabismu. Studie publikovaná v roce 2017 doložila nižší počet komplikací v podobě otoku očního víčka a spojivky bezprostředně po operaci MISS, přičemž dlouhodobé výsledky byly podobné u obou skupin. MISS lze použít k provádění všech typů operace strabismu, zejména retropozice, resekce, transpozice a plikace přímého svalu, a to i v případě omezené pohyblivosti.  U operace strabismu se mohou z okulokardiálního reflexu velmi vzácně vyskytnout komplikace případně ohrožující život.

Operace strabismu (také: "operace okohybných svalů, operace" "očního svalu" nebo "operace narovnání očí" ) je operace okohybných svalů za účelem napravení šilhání - strabismu, asymetrického postavení očí. S přibližně 1,2 milionu zákroků každý rok je operace okohybných svalů třetí nejčastěji prováděnou operací oční chirurgie ve Spojených státech. Je známo, že první úspěšný chirurgický zákrok strabismu byl proveden 26. října 1839 Johannem Friedrichem Dieffenbachem u sedmiletého esotropického dítěte; několik dřívějších pokusů provedl v roce 1818 William Gibson z Baltimoru, všeobecný chirurg a profesor na Marylandské univerzitě.


Kvantitativní hodnocení (známkování).

Za kvantitativní hodnocení je považováno hodnocení vyjádřené známkou, tedy numerického označení nějakého výkonu (či použitím jednoznačného slovního čí písmenného ekvivalentu). Jde o nejčastější formu hodnocení na školách (jednoduchost, přehlednost, rychlá orientační hodnota). Poprvé jej v 18. století užil William Farish na Univerzitě v Cambridgi. Známkování (stejně jako slovní hodnocení) není metoda, ale způsob hodnocení a záleží na učiteli, jak jej použije. Zároveň je i odraz učitelovy práce. Známka je pro rodiče signál, zda vše probíhá, jak má. Učitel hodnotí nejen vědomosti a dovednosti žáka, zahrnuje i motivy, vyjadřovací schopnosti, chování apod., což je problém, který vede k mnoha úskalím. Ježová ve své práci zmiňuje, že někteří pedagogové a psychologové poukazují na zápory známkování – rozdílné požadavky učitelů, učení se „kvůli známkám“, děti si získané informace samy nedoplňují a nezdokonalují. Oproti tomu stojí klady, nad kterými jednoznačně stojí zvyklost veřejnosti na klasické škále známek (například 1–5), ve kterých je jasně vidět ne/úspěch dítěte. Jednotnost klasifikace je pak používána ke srovnání mezi školami i u přijímacích řízení na vyšší stupně.  Známkování probíhá na základě vztahové sociální normy = probíhá srovnání s ostatními spolužáky. Určuje postavení žáka ve třídě (role úspěšného, průměrného, podprůměrného). Výhodou je porovnávání žáků mezi sebou, nevýhodou škatulkování (trojkaři, čtverkaři apod.), jelikož je obtížné danou „škatulku“ opustit. Známky mají daleko větší význam, když jsou žákům vysvětleny. V poslední době probíhají diskuse o způsobech hodnocení a pokusy změnit jeho tradiční způsoby. Funkcí známkování podle Vališové a Kasíkové (2007) je:  Známka však neposuzuje myšlení, samostatnost, kreativitu, schopnost spolupráce, neukazuje příčinu žákových problémů ani jejich vznik, nenabízí řešení. Neposkytuje žádné informace o tzv. sociální kvalifikaci žáka (schopnostech kooperovat v pracovním kolektivu) o jeho píli, tvořivosti, vytrvalosti v učení apod. Známkování je neobjektivní (různí učitelé hodnotí žákův výkon rozdílně). Další nevýhodou je generalizace, jednou známkou je obsaženo všechno od výkonu, chování, postojů, motivů atd. Nezahrnuje snaživost žáka.<ref name="https://dspace.tul.cz/bitstream/handle/15240/6563/bc_16918.pdf?sequence=1"></ref>

Kvalitativní hodnocení (slovní).

Kvalitativním hodnocením se rozumí alternativní slovní hodnocení, což je rozsáhlejší vyjádření o úrovni a možnostech dítěte ve vztahu k cíli vyučování. Slovní hodnocení bylo v ČR zavedeno v roce 2005. Učitel usměrňuje žákovu činnost a navrhuje cestu ke zlepšení výkonu. Krejčířová uvádí, že mezi negativa této formy hodnocení je řazena časová náročnost, může docházet k typizování (roztřiďování) žáků a neumožňuje porovnávání výkonů, což je možné chápat i jako klad, nediskriminuje výkonnostně slabší žáky. Mezi klady se dále řadí již zmíněná možnost doporučení cesty k lepšímu výkonu a pomoc při motivaci. Ovšem ani slovní hodnocení není zárukou objektivity (jde o subjektivní hodnocení učitele).

Další formy hodnocení.

Mezi další možnosti a způsoby hodnocení žáka lze zařadit:

Příklady.

Příklad klasifikace na základních a středních školách.

Zatímco na prvním stupni základní školy (od 1. do 5. třídy) jsou děti hodnoceny škálou od 1 do 5, na druhém stupni a středních školách jsou žáci hodnoceni slovními výrazy.

Příklad klasifikace na vysokých školách.

Každý předmět na vysoké škole je zakončený buď zkouškou (která může být ústní, může však být i písemná, případně mít písemnou a ústní část, tedy kombinovaná), kolokviem (rozprava ve skupině) či zápočtem (písemný test, semestrální práce, referát, účast na přednáškách/cvičeních/seminářích). V rámci studia je pak na jeho konci též uzavírán příslušný typ státní zkoušky.

Typy hodnocení.

Protože typů hodnocení existuje celá řada, jsou zde uvedené pouze některé, o kterých se zmiňuje Vališová v Pedagogice pro učitele:

Funkce hodnocení.

Na základě hodnocení žáků podle Koláře:

Klasifikace ve školství je hodnocení žáka spojené s pedagogickou evaluací (hodnocením), tedy zjišťováním, porovnáváním a vysvětlováním informací charakterizujících stav, kvalitu a efektivnost činnosti. Možností, jak se dá žák (student) klasifikovat, je mnoho. Jako dvě nejčastější formy hodnocení se uvádí klasické známkování, proti němuž stojí slovní hodnocení (tedy kvantitativní vs. kvalitativní). V praxi se však tyto i další níže zmíněné formy propojují. Známkování je využíváno především na základních a středních školách (event. na vyšších odborných školách či konzervatořích), některé střední školy ale už kromě známkování používají i hodnocení slovní či bodové, příp. některé způsoby prolínají. Na vysokých školách je využíván způsob hodnocení na standardní klasifikační stupnici ECTS.


Historie.

Na jaře roku 1968 byli Beatles v indickém Rišikéši, kde mohli používat pouze akustické kytary. Tato skutečnost měla přímý vliv na vznik několika písní, které se později objevily na dvojalbu "The White Album". Kromě písně „Blackbird“ se dále jedná o písně „Mother Nature's Son“, „Dear Prudence“, „Happiness Is A Warm Gun“ a „Julia“.  Existují dvě teorie o vzniku písně. Podle první byl McCartney v Rišikéši jednoho dne brzy ráno probuzen zpívajícím kosem. Podle druhé je píseň metaforou boje amerických černochů za rovnoprávnost.

Hudební stránka.

Píseň byla složena a nahrána na přelaďované kytaře - obě struny E byly podladěny na D. Doprovod byl zahrán prstovým kytarovým stylem, typickým pro folkové kytaristy.  Do nahrávky byly přimíchány zvuky ptáků, které pocházejí z pásku EMI se zvukovými efekty nazvaného "Volume Seven: Birds Od A Feather".  Paul McCartney pořídil tuto nahrávku 11. června 1968 ve studiu číslo 2 na Abbey Road. Žádný další člen skupiny se na nahrávce nepodílel. John Lennon ve stejnou dobu pracoval ve studiu číslo 3 na experimentální nahrávce „Revolution 9“.  Píseň si vyžádala 6 hodin nahrávání, bylo pořízeno celkem 32 záznamů, přičemž pro výslednou nahrávku byl použit záznam číslo 32.  Producentem nahrávky byl George Martin.

Vydání.

Píseň byla vydána ve Velké Británii 22. listopadu 1968 EMI-Apple Records na dvojalbu "The Beatles" pod katalogovými čísly PCS 7067 a PCS 7068. Ve Spojených státech amerických vyšlo toto album 25. listopadu 1968 na značce Capitol pod katalogovým číslem SWBO 101.  Album bylo 22. července 1987 vydáno na CD pod katalogovým číslem CDS 7 46443 8.  Předtím nevydaný záznam číslo 4 byl vydán na albu The Beatles Anthology 3 dne 21. října 1996.  Vydavatelská práva vlastní od roku 1968 společnost Northern Songs Ltd.

„Blackbird“ je píseň britské skupiny The Beatles. Píseň je podepsána autorským tandemem Lennon/McCartney, jejím skutečným autorem je však výhradně Paul McCartney.


Geologie.

Snake River Plain může být rozdělena na tři základní celky : západní, centrální a východní.  Západní část je velká tektonická propadlina nebo riftové údolí široké 48 až 64 km a vyplněné několik kilometrů mocnými sedimenty, které leží na ryolitu a bazaltu a jsou překryty bazaltem. Západní oblast byla zformována přibližně 11 až 12 miliónů let během erupce ryolitové lávy a /Ignimbrite/. Západní planina není stejná jako "North American Plate" a leží ve "vyšším úhlu" k centrální a východní části.  Východní část sleduje cestu "North American plate" přes geologické hot spoty nyní soustředěné v Yellowstonském národním parku. Topograficky je tato oblast depresí, která přerušuje pánev a pásové pohoří. Podklad je tvořen převážně bazalty, které byly vyvrženy během erupce velkého štítového vulkánu. Pod bazalty se nachází ryolity a ignimbrity, které vznikly během přechodu litosféry přes hot spot. Východní část je velmi podobná oblasti Tempe Terra na Marsu, pro kterou slouží jako srovnávací oblast.  Centrální oblast je podobná té východní, ale jsou zde rozdíly v tloušťce vrstvy jezerních a říčních sedimentů, které jsou slabší, včetně známé "Hagerman fossil beds".  "Island Park" a "Yellowstone Calderas" vznikly jako pozůstatek enormně silné ryolito-ignibritové erupce, během které se uvolnilo až 2 500 km popela. Mladší sopky, které soptily po hot spotu, překryly planinu mladými výlevy bazaltické lávy, včetně oblasti známé jako Craters of the Moon National Monument and Preserve.

Dopad na klima.

Oblast ovlivňuje klima v YNP a přilehlých oblastech jižně a západně od YNP. Jak Yellowstone hot spot postupovala skrz Idaho zanechal za sebou 70 km široký kanál skrz Rocky Mountains. Tento kanál tvoří mezeru mezi Cascade Range a Sierra Nevada.

Snake River Plain je unikátní geologická lokalita převážně v americkém státu Idaho, která se táhne do vzdálenosti okolo 640 kilometrů. Oblast se nachází poblíž Yellowstonského národního parku a v historii se zde uplatňoval silný vulkanismus, který vytvořil téměř všechny vulkanické jevy na jednom místě. Planina se navíc velmi nápadně podobá mnohým oblastem na Marsu, což má za následek zvýšený zájem ze strany planetologů a geologů, kteří se snaží porozumět zdejším procesům, aby je pak mohli použít pro modelování procesů na jiných planetách.


Původ.

Dcera Julia Františka vévody Sasko-Lauenburského a Hedviky Marie Augusty von Pfalz-Sulzbach se narodila 13. června 1672 v Ostrově nad Ohří. Jejím rodičům, kteří po sobě zanechali pouze dva potomky doživší se dospělosti – Annu Marii Františku a její sestru Sybillu Marii Augustu, patřila různá území v západních, středních i severních Čechách, například byli vlastníky panství zákupského, ploskovického, hornopolického, buštěhradského, dále Ostrova nad Ohří, Svádova, Zvoleněvsi, Míkovic atd. Tento majetek byl po smrti Julia Františka v roce 1689 rozdělen mezi dvě dcery. Zatímco o tři roky mladší Sybille Marii Augustě připadne jen panství Ostrov nad Ohří, dědí starší sestra většinu statků, které její otec během svého úspěšného života nashromáždil, což z Anny Marie Františky činilo velmi atraktivní nevěstu.

První manželství.

1. října 1690 se zasnoubila s Filipem Vilémem Augustem princem a falckrabětem z Neuburgu, švagrem císaře Leopolda I., se kterým ji sezdal ještě během října téhož roku na lobkovickém zámku v Roudnici nad Labem tamní probošt Horneck. Novomanželé si za své sídlo zvolili zámek v Zákupech, který v té době byl právě upravován významným italským barokním architektem, působícím především v severních Čechách, Giuliem Broggiem, u něhož si zakázku objednal ještě předchozí majitel a otec Anny Marie Františky: Julius František. Z dnes dostupných informací můžeme soudit, že manželství bylo relativně šťastné, a že si manželé rozuměli i po stránce citové. Téměř na den přesně rok po svatbě se narodila jejich první dcera, Leopoldina Eleonora, která ale zemřela ještě v batolecím věku v roce 1693. Ve stejný rok se narodila druhá dcera, Marie Anna Karolína, která se dožila dospělosti, ale krátce po jejím narození zemřel její otec, ani ne pětadvacetiletý Filip Vilém August, manžel Anny Marie Františky, která se tak v jednadvaceti letech stala vdovou.

Druhé manželství.

Na naléhání svého švagra, císaře Leopolda I., se v Düsseldorfu roku 1697 znovu provdala, přestože byla původně rozhodnuta zůstat vdovou, a to za posledního mužského potomka velkovévodského toskánského rodu Medici, jehož jí zprostředkovali její bavorští příbuzní a sestra ženicha, Giana Gastona. Tento svazek byl uzavřen z politických důvodů, jeho cílem bylo přivést na svět mužského potomka, což naprosto selhalo. Manželé se shodovali ve vysokých nárocích na život v luxusu, ale měli rozdílné zájmy, manželka se Gastonovi jevila jako neforemně tlustá, závislá na nepatřičné vášni pro lov a především Gaston byl homosexuál, který o manželské povinnosti neměl zájem. Život v Čechách bez vlastní společnosti ho po několika letech omrzel a roku 1708 se odstěhoval do Florencie, kde dožil roku 1737, aniž by s manželkou později setkal. Podle manželské smlouvy po něm ovdovělá Anna Marie Františka nic kromě titulu nedědila, avšak její statky nv Čechách tvořily dosti pevnou ekonomickou jednotku, která jí vynášela dostatečné prostředky na pokrytí obrovských výdajů na úpravy, rekonstrukce a rozšiřování jejích statků, jakož i podporu dvorského luxusu a duchovního života.

Zbytek života.

Jak lze vyčíst z již zmíněného, většinu života věnovala velkovévodkyně zvelebování svých panství. Stavěla nové zámky, fary, kostely, zakoupila ostatky několika svatých (např. sv. Pavla, sv. Kristýny) z Říma do kostelů na svých državách. Dokonce roku 1718 koupila palác vystavěný hrabětem Thunem na pražském Hradčanském náměstí, dnešní Toskánský palác, sídlo Ministerstva zahraničních věcí ČR. Je také znám její vlídný vztah k sedlákům, hajným a dalším lidem, kteří měli podíl na správě jejích majetků. Ačkoliv milovala luxus a přepych, měla také sociální cítění a pravidelně navštěvovala své poddané, což u nich budilo respekt. V Zákupech žila 52 let, dala zde postavit roku 1708 sousoší Nejsvětější Trojice a po ničivém krupobití v roce 1725 dala vybudovat zámecký rybník. Vévodkyně, v Zákupech nazývaná časem „Stará výsost“, měla na zámku 120 dvořanů, řemeslníků a služebníků, vydržovala si zde i stáj pro velbloudy.  Další smrt v rodině Annu Marii Františku velmi zasáhla, neboť to byla smrt její sestry Sybilly Marie Augusty v roce 1733, se kterou si byla velmi blízká. O pět let později, když zemřel manžel její dcery Marie Anny Karolíny Ferdinand, vévoda Bavorský, se její dcera přestěhovala zpět do Zákup, kde žila se svou matkou až do 15. října 1741, kdy Anna Marie Františka umírá. Byla pohřbena pod sakristií děkanského kostela sv. Fabiána a Šebestiána v Zákupech, kde leží oděna do roucha celestýnek po boku svého prvního manžela. Většinu majetku dědila její dcera, další velkovévodkyní toskánskou se ovšem stala císařovna Marie Terezie.

Potomci.

Z prvního manželství s Filipem Vilémem, falckrabětem z Neuburgu se velkovévodkyni narodila dne 30. ledna 1693 jediná dcera Marie Anna Karolína. Ta se roku 1719 provdala za Ferdinanda, vévodu bavorského z rodu Wittelsbachů, bratra Karla VII. Bavorského.

Anna Marie Františka Terezie, princezna Sasko-Lauenburská, hraběnka z Neuburgu a velkovévodkyně Toskánská (13. června 1672, Ostrov nad Ohří – 15. října 1741, Zákupy) patřila k nejvýznamnějším šlechtičnám barokního období v Českém království. Proslula svou zbožností, ale také luxusním životem a velmi nákladnou přestavbou svých sídel.


Vznik, charakteristika a historie.

Dne 5. července 1855 otevřel Jacques Offenbach své divadlo Théâtre des Bouffes-Parisiens. Probíhající světové výstavě přispěla k tomu, že se toto divadlo stalo rychle fenoménem pařížského kulturního života a jeho návštěva společenskou nezbytností. I když úvodní program divadla – hudební aktovky "Probdělá noc", "Dva slepci" a pantomima "Harlekýn holičem" – měly úspěch, musel program ještě během léta postupně obměňovat. Tak přišly na řadu "Sen letní noci", pantomima "Pierot klaunem", komická opereta "Une pleine eau" a konečně "Čarovné housle", jež měly premiéru v poslední srpnový den.  Myšlenka na toto dílo měla původně podobu monologické scénky pro zpěváka Bouffes-Parisiens Josepha Darciera (1819–1883), představitele bretaňského hudce Mathieua, která však libretistům – Offenbachovu dávnému příteli, novináři a spisovateli Émilu Cheveletovi a tajemníkovi Bouffes-Parisiens Eugènu Mestépès – nakonec vyrostla na nedlouhou jednoaktovou scénu, v níž vedle hlavní postavy vystupoval mladý pár. Jeho mužskou část, nedovtipného mladíka Pierra, získal Jean Berthelier, hvězda tehdejšího Offenbachova souboru, který také pro dívčí roli Reinette navrhl mladou herečku a svou tehdejší milenku Hortense Schneiderovou, nedávno přišlou do Paříže z Bordeaux a pozdější offenbachovskou interpretku par excellence.  V repertoáru Bouffes-Parisiens se jedná o první dílo, které se v takové míře dovolává citu diváků. Libreto hodnotí i Offenbachův životopisec Jean-Claude Yon jako „fádní a sentimentální“, ale hudba je značně obohacuje; už první kritiky v časopise "Le Ménéstrel" hovořily o „triumfu hudby a slz“ a tvrdily, že dílo je „proniknuto odstínem něžné melancholie, který zušlechťuje jeho veselí a činí jeho bolesti dojemnějšími“. Kritický úspěch byl zcela sdílen obecenstvem; i když dílo nedosáhlo v popularitě "Dvou slepců", zůstalo na trvalém repertoáru divadla i poté, co roli Hortense Schneiderové – pro niž se tento debut stal začátkem hvězdné kariéry – v roce 1860 převzala Marie Cico.  Offenbach vydal "Čarovné housle" již roku 1855 v nakladatelství Brandus & Cie. V roce 1860 pak vydal i německojazyčnou verzi v berlínském nakladatelství Ed. Bote & G. Bock. Tu textově podstatně upravil Adolf Bahn : děj se přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose; rovněž název byl pozměněn, a to na "Martin der Geiger" ("Houslista Martin"), s podtitulem "Die Zaubergeige" ("Čarovné housle"). Znalec a vydavatel Offenbachova díla Jean-Christophe Keck mezi prameny skladatelovy tvorby k těmto dvěma verzím připočítává též úpravu pro londýnská představení Bouffes-Parisiens z roku 1857 a Treumannovu/Binderovu vídeňskou úpravu z roku 1858. V anglicky mluvícím světě se rozšířila verze, kterou připravil adaptátor řady francouzských operet Henry Brougham Farnie. Pod názvem "Breaking the Spell" měla premiéru 2. května 1870 v londýnském Lyceum Theatre  Opereta má předehru a osm zpěvních čísel.  Karl Kraus zmiňuje "Čarovné housle" ve své obdivné básni "Offenbach" z roku 1923.

Inscenační historie.

Bouffes-Parisiens uvedly "Čarovné housle" na zájezdě v Londýně (St.James's Theatre) v létě 1857 a na první letní sezóně v mondénním lázeňském středisku Bad Ems v létě 1858. 27. dubna 1860 divadlo hostovalo v budově Théâtre-Italien s programem, který mimo jiné (především "Orfea v podsvětí") obsahoval i "Čarovné housle"; představení byl přítomen i císař Napoleon III. a císařovna Evženie. Toto dílo patřilo také mezi první, kterých se chopila provinční francouzská divadla: již v lednu 1856 se "Čarovné housle" hrály v Bordeaux.  Ze zahraničních divadel uvedlo "Čarovné housle" jako první vídeňské divadlo Carltheater. To od obrovského úspěchu "Zasnoubení při lucernách" v říjnu 1858 uvádělo v rychlém sledu další díla z repertoáru Bouffes-Parisiens. Na "Čarovné housle" ("Die Zaubergeige", odtud i pozdější český název) došlo 30. dubna 1859. Podobně jako u jiných Offenbachových děl, které byly v Carltheater uvedeny, text přeložil Carl Treumann a hudbu upravil a pro podmínky svého divadla z klavírního výtahu znovu instrumentoval kapelník Carl Binder; mimo jiné v této úpravě poprvé je úloha Pierra (překřtěného na Antoina) pojednána jako kalhotková role, tj. pro ženský hlas, na což pak navazovaly i pozdější inscenace ve středoevropském prostoru (kde byl vysoký tenor francouzského typu málo pěstovaným oborem). Z autorskoprávního i uměleckého hlediska to byl povážlivý přístup, který se upravil až Offenbachovou smlouvou s Treumannem v roce 1860. V této podobě dostal'poprvé i název ', tj. "Čarovné housle", který byl později převzat i pro českou podobu. Dílo se líbilo, i když kritika se pozastavovala nad textem, který nebyl tak humorný a pikantní jako u dřívějších děl. „Těžko pochopit, jak se takový obrat v závěru, který je úplně cítit Kotzebuem, dostal na prkna Bouffes-Parisiens,“ psala "Die Presse". Velkou společenskou i uměleckou událostí se stalo, když 28. a 30. ledna 1861 v Carltheater dirigoval "Čarovné housle" a "Svatbu při lucernách" sám Offenbach; divadlo pro tuto příležitost přešlo na Offenbachovu původní instrumentaci. Inscenace zde dosáhla dosáhla celkem dvaceti představení a dalších osmnácti pak ve Franz-Josefs-Kai-Theater (Treumann-Theater), kam velká část personálu Carltheater roku 1860 přešla. Zde také 21. června 1862 mohlo obecenstvo spatřit původní pařížskou inscenaci, kterou soubor Bouffes-Parisiens zařadila na program svého vídeňského turné.  Z Vídně se "Čarovné housle" brzy rozšířily, a to i do Uher a do českých zemí. Roku 1860 se hrály například v zemském divadle v Lublani. V Budapešti je nejprve hrálo 8. června 1859 německy v budově letního divadla hostující vídeňské Carltheater, v červnu 1860 je nastudovalo přímo německojazyčné Městské divadlo v Pešti, 14. března 1861 pak byly uvedeny maďarsky v pešťském Národním divadle jako '. Ještě v roce 1861 je maďarsky uvedla i divadla v Košicích a Kluži, roku 1866 pak poprvé divadlo v Debrecíně. Již roku 1860 vydal Offenbach svou partituru u svého německého nakladatele, nakladatelství Bote & Bock, ve textové úpravě Adolfa Bahna pod názvem ("Houslista Martin"). V ní se děj přesunul z Bretaně do jižního Německa a hlavní postavy se přejmenovaly na Martina, Petera a Rose. A protože jistá sentimentalita, mytizace hudby a vojenská tematika (již "Čarovné housle" obsahovaly zejména ve scéně Reinettina vojenského cvičení) byly oblíbené prvky německého lidového divadla, získalo si toto dílo v Německu trvalou popularitu, byť se neřadilo k nejhranějším Offenbachovým kusům. V polštině se tato opereta hrála pod názvem'nebo "" poprvé roku 1865 ve lvovském Skarbovského divadle, poté například roku 1867 v městském divadle v Krakově, roku 1871 ve varšavském divadle Tivoli a roku 1873 v Lodži.  V Dánsku "Čarovné housle" uvedlo poprvé 6. února 1874 kodaňské divadlo Casino. Libreto přeložil Julius Petersen pod názvem '. Později je v Kodani hrál Nørrebros Teater pod názvem'(1887) a Det intime Teater pod názvem " (1920). Divadelní společnosti je hrály i mimo Kodaň (Aarhus 1874, Vejle 1884).  Ve Španělsku ji poprvé uvedlo madridské divadlo Teatro de la Zarzuela roku 1870 pod názvem ", překlad pořídili Mariano Pina Dominguez a Federico Jacques. Již předtím – roku 1865 – však byly "Čarovné housle" hrány v kubánské Havaně.  "Čarovným houslím" připadla také čestná úloha na velkém koncertu dne 18. listopadu 1880 v Théâtre de la Gaîté, kterým se Offenbachovi spolupracovníci z různých údobí jeho kariéry rozloučili s nedávno zesnulým skladatelem. Vedle árií a úryvků z různých jeho děl zazněly celé "Čarovné housle", v nichž trojici úloh zazpívali Victor Maurel, Victor Capoul a Jeanne Granier.  Jako řada Offenbachových raných a nevelkých děl zmizely "Čarovné housle" po jeho smrti z repertoáru velkých divadel (výjimkou je například inscenace Théâtre de l'Opéra-Comique v letech 1901–1902). Na menších a amatérských scénách však je tato „bretaňská legenda“ dosud živá. Roku 2005 byla uvedena koncertně na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems.

"Čarovné housle" v českých zemích.

V českých zemích jako první uvedlo "Čarovné housle" již 30. října 1859 brněnské městské divadlo ve vídeňské Treumannově verzi. V pražském Stavovském divadle byly "Čarovné housle" uvedeny s téměř tříměsíčním zpožděním, přičemž se divadlo přidrželo berlínské Bahnovy úpravy. Kritika pražského listu "Bohemia" dílo odsoudila: „Slabší zmetek, než takzvanou operetu – sit venia verbo – "Martin der Geiger" si lze stěží představit, jak co do hudby, tak co do textu.“ V porovnání se třemi vynikajícími Offenbachovými díly, které Praha do té doby poznala – "Svatba při lucernách", "Děvče z Elizonda" a "Orfeus v podsvětí" – se listu zdálo, „jako by nějaký břídil pod triviální výplod své fantazie načmáral "Offenbach feci"“. "Čarovné housle" hrála rovněž další německá divadla v českých zemích (Plzeň 1869).  Offenbachova díla byla v 50. a 60. letech 19. století velmi oblíbena i českými diváky, a proto se jich řada záhy dostala na repertoár Prozatímního divadla (založeno 1863). Mezi ně patřily i "Čarovné housle". Prozatáímní divadlo použilo materiály od nakladatelství Bote & Bock, tedy ve zmíněné úpravě Adolfa Bahna, avšak „volně zčeštěné od B. P.“ s využitím Treumannova překladu, totiž ponechávající francouzské dějiště a jména (ovšem z vídeňské, ne pařížské verze). Poprvé byly uvedeny 18. května 1867 v kombinaci se Škroupovým "Dráteníkem". "Národní noviny" (nahrazující v té době zastavené "Národní listy") přivítaly novinku jen podmínečně; podle referenta tato „jednoaktová operetka [...] náleží k lepším plodům zhýralé musy Sekvanského skladatele a poněkud lépe na naší půdě se vyjímá, než nedávno provedená vší umělecké vážnosti a ceny prostá práce "Dafnis a Chloé", za podobné novinky nemůžeme být nikterak povděčni, co se hodí pro Paříž nebo Vídeň, dávno se ještě nehodí pro obecenstvo naše“. Kritika zjevně považovala pro české obecenstvo za vhodnější sentimentální "Čarovné housle" před "Dafnisem a Chloé" uvádějícím na scénu nevázanou milostnou hru, obecenstvo však rozhodlo ve prospěch druhého zmíněného kusu a "Čarovné housle" se dočkaly jediné reprízy 11. června téhož roku.  Po Praze uvedlo "Čarovné housle" v češtině také plzeňské městské divadlo, a to poprvé 24. října 1870.  V roce 1964 pořídil Československý rozhlas Praha rozhlasovou nahrávku operety v novém překladu pod názvem "Šumař".

Děj opery.

(Náves v Bretani) Dřevákář Pierre přichází ve špatné náladě. Právě byl odveden k vojsku, jak svědčí číslo připevněné na jeho klobouku. Nechce se mu na vojnu a už si představuje, jaká nebezpečí mu v bitvách hrozí (č. 1 árie "Conscrit! Conscrit!... Il m' sembl' déjà que la bataille"). Tady na návsi jej nalézá jeho milá Reinette. Pierre jí vypráví o svém zklamání. Jeho zámožný strýc, na nějž spoléhal, že ho z vojny vyplatí, mu prásk dveřmi před nosem. Reinette se nabízí, že požádá o pomoc svého kmotra Mathieua, vesnického šumaře, ale Pierre horlivě odmítá. Domnívá se totiž, že kmotr Mathieu je čaroděj. Peníze, které má, přece nemohl vydělat jen hudbou, a navíc jej prý Pierre jednou o půlnoci potkal na lesní mýtině, kde Mathieu nejprve hrál na housle tak, že to člověka u srdce bralo, a pak se rozplakal a vyprávěl sám sobě, že mu kdysi otec radil, aby v nejvyšší nouzi housle rozlomil, a tak že najde štěstí. Ale kmotr Mathieu má své housle příliš rád, než aby se k tomu odhodlal (č. 1a melodram). Reinette je příhodou dojata, ale Pierra jenom utvrdila v tom, že kmotr Mathieu má spolky s ďáblem.  Reinette má tedy jiný nápad, jak Pierra před vojnou zachránit. Proti zvyklostem sama nabízí mladíkovi manželství: novomanžela přece neodvedou. Pierre nadšeně souhlasí (č. 2 duettino "J' sais bien que c' n'est pas l'usage... Allons, mon cousin"). Mladý pár nachází v objetí kmotr Mathieu. Reinette jej vítá a dává mu kmotřenecké políbení, Pierre se mu však co možná vyhýbá a drží se stranou. Mathieu vypráví, že dnes má hrát na zámku na svatbě krásné a hodné zámecké slečny. Proto s sebou nese i své milované housle, které by neprodal ani za pytel zlaťáků. N a Reinettino přání jí Mathieu hraje a zpívá své rondo (č. 3 "Le violoneux du village... Eh lon lon la, Dieu vous donna les jambes"). Krásná melodie dojme i Pierra, ale jakmile dozní, mlídenec se raději vytratí.  Reinette vypráví nyní kmotrovi o nastávajících zásnubách. Ale co když to na vojenské úřady neudělá dojem a Pierra stejně odvedou? V tom případě je Reinette rozhodnuta odejít k vojsku sama jako kuchařka. Nemá sice mužskou sílu, ale zato více odvahy než její snoubenec. Za doprovodu kmotra Mathieua pak na důkaz svých slov předvádí přísné vojenské cvičení (č. 4 duet "Le clairon sonne à la parade... Rataplan, plan, plan"). A protože pokud by Reinette skutečně odešla k vojsku, zůstal by kmotr ve vsi sám, vydává se Mathieu na zámek, aby se pokusil pro Pierra něco zařídit. Housle prozatím nechává na opatrování Reinettě.  Pierre se vrací a je rozezlen, když vidí, jak se Reinette laská s houslemi. A jednak z touhy zničit očarovaný nástroj, jednak ze zvědavosti, jakého že štěstí se dočká ten, kdo je rozlomí, jí housle sebere a rozbije o kámen (č. 4a duet "Qué qu' je vois!... V'là qu'à c't' heure"). Kmotr Mathieu se právě vrací. Vyprosil si na zámku osvobození Pierra od vojenské služby a teď vidí své milované housle zničené jeho rukou (č. 5 cantabile "Je t'apportais ta délivrance"). Je zdrcen. Reinette nachází v rozbitých houslích dopis od Mathieuova otce; obsahuje dokládající nárok kmotra Mathieua na zámek Kerdrel, k jehož panství patří i jejich vesnice. Mathieua však zámek nezajímá – ať zůstane jeho svývajícím obyvatelům. Ničí dopis a vrací se v slzách ke svým houslím. Pierre je zahanben a nešťasten a slibuje svému dobrodinci, že housle opraví, aby Mathieu mohl zůstat tím, čím je a čím chce být – prostým vesnickým šumařem. Mathieu mu promíjí a žehná mladému páru (č. 6 melodram a finále-kuplet "Tout petit dans ce village").

Instrumentace.

Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, fagot; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Čarovné housle (též překládáno jako Šumař, ve francouzském originále je opereta – autoři ji žánrově označují jako „bretaňská legenda“ („légende bretonne“) – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Eugèna-Gastona Mestépèse a Émila Chevaleta z roku 1855.


EPPO kód.

CRONRI

Zeměpisné rozšíření.

Původní v Asii. (Foster and Wallis, 1974). Scharpf (1993) uvádí, že nákaza byla zavlečena do Severní Ameriky v roce 1900 na sazenicích "Pinus strobus" pěstovaných v Evropě. Věřil že byla zavlečena do Evropy z Asie. "C. ribicola" je nyní rozšířen v západní a severovýchodní části USA. C. ribicola byla nalezena i v Britské Kolumbii v roce 1910 a rozšířila se odtamtud na většinu borovice bělokmenných ("Pinus albicaulis") v regionech Washington, Idaho, Montana, Wyoming, Oregon, a Kalifornie.

Výskyt v Evropě.

Tato rez se vyskytuje běžně na euroasijském kontinentu. Nejčastěji byla sledována u borovice limby a jejím sibiřském poddruhu.

Výskyt v ČR.

Rez vejmutovková v Česku škodí téměř výlučně pouze na vejmutovce, borovice limba v ČR není rzí vejmutovkovou vážněji ohrožována.

Hostitel.

Euroasijské druhy pětijehličných borovic, které prodělaly koevoluci s touto rzí, nebývají napadány. V případě, že ano, infekce napadá pouze větve, které usychají a infekce se dále nešíří. V případě amerických druhů, (které se ve svém vývoji s touto rzí nikdy nesetkaly), se však rez šíří dále ke kmeni a je-li napadena bazální část kmene, usychá celý strom nad napadenou částí. Nejcitlivější je borovice bělokmenná ("Pinus albicaulis"), dále borovice Lambertova, borovice vejmutovka, borovice ohebná a nejméně napadaná je borovice osinatá.

Zimní stádium rzi.

Rod borovice "Pinus", zde se tvoří na jaře aecidospory.

Letní stádium rzi.

Na hostiteli se tvoří uredospory a teleutospory.

Význam.

Podle Fostera a Wallise (1974), houba roste v lýka a kůry bez viditelných příznaků po dobu nejméně tří let, než jako houbové plodnice (aecia) prorazí kůru. C. ribicola je obzvláště závažné u mladých stromů, velmi málo přežije infekci a uhyne během několika let. Vředy na mladých stromech se obvykle vyskytují ve výšce 2,5 m nad zemí, kde jsou příznivé podmínky prostředí. Vzrostlé stromy na otevřeném prostranství budou pravděpodobněji napadeny než stromy v hustých porostech. U starších stromů se rez často omezuje na izolované větve nebo horní část koruny, takže pouze část stromu je zničena. Podle Scharpf (1993), některé oblasti výskytu borovice byly kompletně zničeny v západních Spojených státech a Kanadě. C. ribicola způsobila více škody a je nákladnější na ošetření než jakákoliv jiná choroba jehličnanů v Severní Americe.  Vlivem předčasného opadávání listů u rybízu dochází k postupnému snižování výnosů a ke špatnému vyzrávání dřeva, což má vliv zejména na následnou mrazuvzdornost rybízů.

Příznaky.

Borovice.

Na borovicích může být prvním příznakem malé, žluté nebo červené skvrny na jehlicích, ale ty je těžké najít. Na větvích a kmenech se do roka tvoří nápadné zduřeniny. Ty mohou být trochu oteklé a mohou mít nažloutlé okolí. Během jednoho roku nebo dvou, jsou zřetelné nádory na větvích. Vředy v blízkosti kmene mohou přecházet na kmen.  Při napadení celého obvodu dochází ke strangulaci. Pokud je kmen nebo větve ohraničena po celém obvodu, všechna vodivá pletiva na napadeném místě borovice jsou nevratně porušena a celá část větve (stromu) nad tímto místem usychá. Z dálky je vidět příznaky jako je chloróza, zakrslost nebo odumřelé větve a mrtvé vrcholky.

Biologie.

Rez přezimuje jako mycelium v postižených dřevních částech borovice. Na jaře se na větvích tvoří spormogonie a aecidie. Aecidiospory vítr přenáší během května na listy rybízu. Na listech rybízu se tvoří uredospory jimiž se rozšiřuje patogen dále v porostu. Od června se na spodní straně listů rybízu tvoří teleutospory. Teleutospory klíčí na větvích borovic a basidiospory infikuji jehlice hostitele. Mycelium prorůstá do dřevních částí, kde vznikají nápadné zduřeniny.

Mechanismus napadení a ekologie rzi.

Basidiospory této rzi, vylétající z listů rybízu, infikují nejčastěji větev borovice a tvoří podhoubí, které časem způsobuje ztloustnutí napadené části. Brzy na jaře (počátkem května) se zde vytvářejí žlutooranžové měchýřky, které po 2 týdnech pukají a z nich se sype žlutý prášek – aeciospory, které jsou unášeny větrem a infikují rybíz.

Šíření.

Především větrem. Prášivé kupky aecidospor na hostiteli jsou uvolňovány a neseny větrem. Tyto spory jsou trvanlivé a bylo známo, že infikují "Ribes" spp. ve vzdálenosti větší než 160 km. Jarní výtrusy, infikující druhy rodu "Ribes", jsou však podle některých zdrojů schopné infekce i na vzdálenost více než 500 km.(Uhlířová, H.)Z rybízu podle jiných zdrojů se zřídkakdy spory rozšíří do vzdálenosti přes 1,5 km.  Na zvířatech. Člověkem s infikovanými rostlinami.  Infekce je ovlivněna topografickými prvky v kombinaci s mikroklimatem, jako například v sedlech nebo na vrcholcích hor bývají v pozdním létě mlhy (NRC), které zřejmě fungují jako přenašeč pro spory.

Ochrana.

Spolehlivá ochrana není dosud známa.

Prevence.

Rez vejmutovková je rez s úplným životním cyklem, potřebující ke svému životu střídání hostitelů. Proto se nabízí možnost odstranění druhého hostitele (nejčastěji černého rybízu) a tím i přerušení vývojového cyklu parazita. V praxi však lze rozsáhlejší likvidaci černého rybízu těžko požadovat vzhledem k tomu, že se jedná o ovocnářsky významnou bobulovinu. Vzdálenost nejméně 1,5 km je třeba dodržet u rostlin černého rybízu pěstovaných v okolí školkařských zařízení, kde se pěstují vejmutovky. Tak, aby nedocházelo k masivním infekcím již ve školkách.  Nevysazovat náchylné odrůdy rybízu.

Chemická ochrana.

Ve školkách lze zároveň ještě provést v pozdním létě a na podzim, tedy v době produkce basidiospor rzi, opakované preventivní postřiky mladých vejmutovek fungicidními přípravky.

Agrotechnická opatření.

Vzhledem k nízké odolnosti basidiospor vůči suchu a slunečnímu záření lze doporučit pěstovat vejmutovky nejlépe s významnější příměsí jiných dřevin, přednostně na sušších a teplejších lokalitách, v nepřehoustlých porostech. I vyvětvování snižuje riziko jejich napadení rzí.

Rezistentní odrůdy.

Největší naděje do budoucna jsou vkládány do vyšlechtění rybízů a borovic rezistentních vůči rzi. V roce 2013 nejsou rezistentní odrůdy dostupné.

Biologický boj.

Jedním ze směrů ochrany rostlin byla snaha využít biologického boje pomocí hyperparazitické houby "Tubercularia maxima" Rostr., která roste na ložiscích jarních výtrusů - zatím však bez větších úspěchů.

Opatření při výskytu.

Agrotechnická opatření.

Chemická ochrana není zcela účinná. Lze aplikovat postříky rybízu už před květem, opakované postřiky po odkvětu, zejména v červnu. Počet postřiků a interval by měl zohlednit skutečné ohrožení.  Odřezání napadených větví borovice.

Rez vejmutovková ("Cronartium ribicola") je dvoubytná rez, napadající pětijehličné druhy borovic a hostující na druzích rodu "Ribes", nejčastěji na černém rybízu. Potřebující ke svému životu střídání hostitelů.


Cíle linkbuildingu.

Linkbuilding tedy zvyšuje obchodní cenu webové stránky.

Linkbuilder.

Linkbuilder je člověk, který si udržuje mnoho kontaktů, má přehled o trhu klienta, pro kterého pracuje, a je kreativní ve své práci. Díky tomu je schopen komunikace a navazování spolupráce s partnery (například majiteli webových stránek). Jeho prací je vytvářet přidanou hodnotu webovým stránkám, která ústí ve zvýšené návštěvnosti a konverzích aj.

Placený a neplacený linkbuilding.

Neplacené pozice získané linkbuildingem mají vyšší efektivitu a jsou bezpečnější. Je za nimi však velké úsilí a spousta času, neboť je potřeba správně vymyslet partnerství, navrhnout je a navázat, proto by měl být linkbuilder kreativní.

Nepřímý linkbuilding.

Tuto formu linkbuildingu je možné využít v případě komerčního webu, neboť ty mají problém se sháněním výměnných odkazů. Systém nepřímého linkbuildingu není nikterak složitý. Jeho úkol spočívá v tom, že neodkazuje na komerční web, ale na web, jež na tyto internetové stránky odkazuje. Je však zapotřebí počítat s tím, že nepřímý odkaz má ve většině případů mnohonásobně nižší hodnotu než přímý neboli klasický linkbuilding.

Aktivity spojené s budováním zpětných odkazů.

K linkbuildingu patří následující aktivity:

Proces budování zpětných odkazů.

Jednotlivé kroky procesu linkbuildingu se mohou v závislosti na linkbuilderovi lišit, avšak obecně by se daly rozdělit takto:

Strategie linkbuildingu.

Prvním krokem pro určení strategie linkbuildingu je analýza odkazového profilu webových stránek klienta a partnerů. Tak lze najít potenciál pro další zkvalitňování. Následně je provedena analýza celého trhu působnosti klienta, především jeho konkurentů. Na tomto základě je stanovena strategie linkbuildingu, tj. soubor jednorázových i dlouhodobých aktivit.

Taktika linkbuildingu.

Strategie linkbuildingu je tvořena několika taktikami pro získávání odkazů. Taktiky se dají rozdělit do dvou skupin. První skupina dokáže garantovat umístění odkazu. Například využívá-li firma služby vzdělávací agentury, lze se propojit pomocí odkazování na „reference“, „napsali o nás“ apod. v závislosti na webu partnera.  Druhou taktikou je linkbaiting, česky vábení odkazů. Jde o to, jak nalákat lidi cílové skupiny na svoje stránky. Jelikož firma zná potřeby a požadavky této skupiny, stejně tak jako místa, která na internetu tito lidé navštěvují, stačí pouze promyslet, jakým způsobem je dostat z těchto míst na vlastní webové stránky, tj. typ a formu obsahu, který pro ně bude atraktivní, v nejlepším případě který budou chtít sdílet s přáteli. Jedná se o obtížnější cestu pro budování odkazů.  V souvislosti s vytvářením taktiky linkbuildingu by se také dalo mluvit o etice linkbuildingu, tj. o hranicích, které říkají, co je zakázáno, jako například:

Rizika spojená s linkbuildingem.

Z předchozích let je známo, že zapojení do odkazových schémat poškodilo web, na němž byly odkazy umístěny a Google je považoval za nepřirozené.  V současnosti jsou pro weby mnohem nebezpečnější příchozí odkazy, které můžou vést k manuální penalizaci, která se projevuje především snížením návštěvnosti z vyhledávačů a s tím souvisejících dopadů, jež z toho plynou.  Je potřeba zamyslet se a uvědomit si jakými taktikami si může podnik nejvíce ublížit. Následně je zapotřebí vyvarovat se následujícím rizikům:

Vyhodnocení linkbuildingu.

Aby bylo možné linkbuliding vyhodnotit, je nutné znát stav, který byl před začátkem všech linkbuildingových aktivit. Tím je prvotní audit odkazového profilu stránek a následně vytvořená linkbuildingová strategie, která stanoví nejefektivnější linkbuildingové techniky. Za pomoci auditu a strategie je možné jak v průběhu, tak až po ukončení všech prací vyhodnotit, zdali byl linkbuilding efektivní.  Samo vyhodnocení se zakládá na srovnání pozic dotčených stránek ve výsledcích vyhledávání (SERP) na předem stanovená klíčová slova a vyhodnocení návštěvnosti za pomoci měřících systému, jako je například Google Analytics.

Budování zpětných odkazů (neboli linkbuilding) je jednou z off-page metod optimalizace pro vyhledávače. Cílem je propagace daného webu. Tato technika je považována za nejvýznamnější off-page faktor. Zatímco on-page techniky SEO představují úpravy přímo na stránkách, které optimalizujeme, off-page techniky představují optimalizaci mimo tyto stránky, a kromě samotného linkbuildingu sem patří například reputace stránky, její důvěryhodnost nebo geografická poloha návštěvníků stránky.