Historie.

V počátcích cestoval August Strauss s oběma svými syny, mezi nimi i s Engelbertem (*1908), po celém Německu. Obchodovali s košťaty a kartáči, které se vyráběly ve Spessartu – v Besen-Kasselu.  Po válce pokračoval kolem roku 1948 Engelbert Strauss v obchodní tradici své rodiny a založil stejnojmenný podnik. Do sortimentu zahrnul výrobky pro bezpečnost práce. Prvními výrobky byly rukavice, které ještě i dnes hrají hlavní roli v sortimentu společnosti. V 60. letech byla společnost změněna na zásilkový obchod. S katalogovým zasilatelstvím započal podnik v roce 1973. Sortiment se postupně rozšiřoval o části oděvů a obuv. V areálu v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem byla v roce 1994 na 40 000 m2 postavena nová firma s logistikou, v roce 2000 byla rozšířena a v roce 2005 zdvojnásobena. V roce 2008 byl podnik znovu rozšířen.  V roce 2015 vznikla v místě společnosti v Biebergemündu na ploše přibližně 50 000 m2 nová hlavní prodejna společnosti a také podnikový kampus s mnoha kancelářemi a prostory pro školení a další vzdělávání. Podnik v roce 2017 staví nové centrum služeb a logistiky. Rozšířena má být zejména nabídka individuálního firemního vybavení s takzvanou CI-Factory ve Schlüchternu.

Vedení společnosti.

Rodinný podnik dnes společně vede třetí a čtvrtá generace. Engelbertův syn Norbert Strauss se svými dvěma syny Steffenem a Henningem Straussem jsou jednateli firmy. Společnost má 1 200 zaměstnanců.

Sídla firmy.

Od začátku 90. let má společnost své hlavní sídlo v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem. V roce 1996 společnost engelbert strauss expandovala a otevřela první dceřinou společnost v Linci/Rakousko. Po založení druhé dceřiné společnosti v Anglii v roce 2002 následovaly další v Nizozemsku, Belgii, Švýcarsku, České republice, Švédsku a v Dánsku.

Ocenění.

Společnost Engelbert Strauss byla oceněna jako „nejlepší celonárodní zaměstnavatel roku 2017“ v kategorii „oděvy, obuv a sportovní vybavení“ středních podniků v Německu. Navíc firma již podruhé získala ocenění pro „nejoblíbenější rodinný podnik“. V roce 2015 získala společnost německé ocenění za logistiku, v roce 2016 evropské ocenění za logistiku.

Sortiment.

Hlavním sortimentem jsou pracovní oděvy, reflexní oděvy, pracovní obuv, rukavice a další osobní ochranné prostředky, průmyslové potřeby, nástroje a kancelářské zboží. Již 30 let nabízí engelbert strauss vlastní úpravu textilu, mimo jiné technikou výšivky, tisku nebo laserovou technikou. Fotoprodukce celého sortimentu a spoty vznikají v Los Angeles.

Výroba.

Aktuálně se vyrábí po celém světě ve 27 zemích – jak v Evropě, tak i v Asii a Africe. Velká část výrobků se vyrábí v partnerských závodech v Asii. Některé z tamních výrobních závodů vyrábí jen pro společnost.

Prodej.

Společnost má čtyři vlastní specializované obchody, takzvané workwearstores. V roce 2010 vznikl první obchod v Hockenheimu (Baden-Württemberg), v roce 2012 následoval Bergkirchen (Bavorsko), v roce 2014 hlavní prodejna v Biebergemündu (Hesensko) a na podzim roku 2016 další workwearstore v Oberhausenu (Severní Porýní – Vestfálsko).

Engelbert Strauss GmbH & Co. KG se sídlem v Biebergemündu u Frankfurtu nad Mohanem je německý výrobce pracovních oděvů, pracovní obuvi a osobních ochranných prostředků, zásilkový obchod a maloobchod.


Používané varianty jména.

Leo Birinski – příjmení po matce – zhruba od roku 1908 až do smrti jeho občanské i umělecké jméno. Leo Gottesmann – příjmení po otci – nejméně do roku 1906 je používal jako občanské jméno.  Různé pravopisné a jazykové varianty: Leo G. Birinski, Leo Birinsky, Lev G. Birinski, Lav Birinski, Birinszki Leó, Lev Birinszkij, Leon Birinski atd. V českém prostředí je znám pod poruštěným jménem Lev Birinskij. To patrně souvisí s marketingovou a vlasteneckou mystifikací pražského Národního divadla k české premiéře jeho hry "Mumraj" roku 1912. Tato satira na ruské poměry, napsaná německy židovským autorem žijícím ve Vídni, by patrně byla v českém Národním divadle neprůchodná, proto byl Birinski prohlášen za židovského autora píšícího rusky a jeho příjmení dostalo ruskou koncovku. Formulace „Rusky napsal Lev Birinskij“ na zdejší divadelní ceduli vstoupila do českých dějin divadla a jen velice obtížně se vyvracela, takže ještě na konci 20. století zde byl Birinski uváděn jako ruský autor.

Biografie.

Varianty místa a data narození.

Jeho původ je dost nejasný a existuje asi osm, někdy zcela protichůdných, verzí místa a data jeho narození. Podle českých pramenů se narodil roku 1885 v Kyjevě na Ukrajině. Podle německých a rakouských pramenů a podle "Velké židovské národní biografie", vydané v Czernowitz, se Birinski narodil v Bukovině – buď přímo v hlavním městě Czernowitz nebo v městečku Storozynetz, a to roku 1880 nebo 1884. Podle amerického filmového slovníku to bylo roku 1882 někde v Rusku. Jednoznačnou odpověď nedávají ani Birinského dobové osobní dokumenty. Ve vídeňských přihláškách k pobytu (zachovalo se jich 18 z let 1904 – 1921) zpočátku uváděl jako datum narození červenec 1884 a jako rodiště střídavě haličská městečka Borszczów nebo Skała. Dne 12. prosince 1914 Birinski náhle změnil identitu a až do definitivního odjezdu z Vídně uváděl jako datum narození 8. červen 1884 a jako rodiště městečko Lisjanka v Rusku (190 km jižně od Kyjeva, dnes Ukrajina). Při příjezdu do USA se imigračním úředníkům prokázal nikaragujským pasem a jako místo narození uvedl přístav Bluefields v Nikaragui. Který z těchto údajů je pravdivý, dnes nelze s jistotou určit, některé z nich však lze vyloučit. Židovské matriky z Czernowitz a z Borszczowa se zachovaly dodnes a podle nich se v těchto obcích prostě nenarodil. Nikaragujská identita vypadá exoticky, ale není věrohodná – roku 1921 odjel z Vídně do Berlína jakožto ukrajinský občan (což lze doložit). Nikaragujské doklady si zřejmě nějakým způsobem opatřil v Německu; jakým, to by byla jen spekulace. Podle rodinných souvislostí se jako Birinského nejpravděpodobnější rodiště jeví Lisjanka. Jeho otec Hersch (Hermann) Gottesmann pocházel z Borszczowa a byl obchodním zástupcem (v přihláškách k pobytu uváděl povolání „Agent“). Roku 1877 se v obci Počapincy (10 km od Lisjanky) oženil s Čarnou Birinskou (nebo Berinskou), dcerou pachtýře z Lisjanky. A v Lisjance se také narodil roku 1889 Leův mladší bratr Mordko. Tamější dobové matriky byly zničeny, takže tato hypotéza zůstane navždy nepotvrzená. Pokud se týče data narození, musíme věřit tomu, jež v souvislosti s Lisjankou uváděl on sám: 8. června 1884 (není však jasné, zda podle juliánského nebo gregoriánského kalendáře).  O důvodech náhlé změny jeho identity roku 1914 můžeme jen spekulovat. Pro život v Rakousku-Uhersku bylo určitě jednodušší vystupovat jako rakouský občan haličského původu – o tom zřejmě rakouské úřady přesvědčil, možná i díky haličskému původu otce Hermanna. Po vypuknutí první světové války mu však mohlo hrozit povolání do armády a začalo být výhodnější přiznat původ z Lisjanky. Tím se z něj stal občan nepřátelského státu s povoleným trvalým pobytem ve Vídni. Jde ovšem jen o hypotézu.  Osudy rodiny Gottesmannových v prvních letech jeho života můžeme odvozovat jen z nepřímých indicií. Z místa narození jeho mladšího bratra Mordka (1889) lze soudit, že rodina nejméně do konce 80. let zřejmě žila v Lisjance. Někdy před rokem 1900 se patrně přestěhovala do Czernowitz, kde se 1. ledna 1900 narodila jeho nejmladší sestra Hanna (Anna).

Vídeňské období.

Údaj o jeho příchodu do Vídně existuje ve dvou verzích. Podle dobového životopisu, uváděného českými prameny, se to stalo roku 1901. Podle přihlášek k pobytu bratra Mordka přesídlila rodina z Czernowitz do Vídně až v červenci 1904. A tyto údaje se zdají pravděpodobnější. Birinski později (roku 1940 při sčítání lidu v USA) uvedl, že absolvoval tři roky vysoké školy. Pokud je to pravda, musel před tím vystudovat gymnázium. A to by podle ruského modelu (např. v Kyjevě) ukončil asi roku 1902, podle rakouského modelu (např. v Czernowitz) asi roku 1903. Podle dostupných pramenů se zdá, že do Vídně přišel až po absolvování střední školy. Leo se zde přihlásil pod jménem Gottesmann a jako místo narození uvedl Borszczów v Haliči (otcovu rodnou a domovskou obec). Toto příjmení po otci používal nejméně do roku 1906. Nejstarší dokument, v němž se již prezentoval jménem po matce, tedy jako Birinski, je dopis odeslaný z Vídně roku 1908. Tomuto příjmení zůstal věrný až do smrti, pod ním také publikoval, občas ještě v pravopisné variantě Birinsky. Ve Vídni pracoval jako knihkupecký příručí (Handelskommi). Jeho stopa dočasně zmizela na konci roku 1906, kdy ještě pod jménem po otci odjel z Vídně „domů“ (můžeme se dohadovat, zda do Haliče či na Ukrajinu a zda právě v tomto období někde tam nestudoval na vysoké škole). Ve Vídni se znovu prokazatelně objevil v roce 1908, již jako Birinski. Rychle pronikl do tamních uměleckých kruhů, spřátelil se s významnými herci Hugem Thimigem a Josefem Kainzem, kteří mu pomáhali v začátcích jeho umělecké dráhy. Začal překládat a později se věnoval i vlastní dramatické tvorbě. Pro Kainze v posledním období jeho života zřejmě pracoval jako osobní tajemník a pečoval o něj i během jeho fatální nemoci až do Kainzovy smrti v září 1910. Podle přihlášek k pobytu Birinski v té době občas pobýval v Berlíně a v Mnichově, kde patrně navazoval další umělecké kontakty.  Z vídeňského období pocházejí jeho tři divadelní hry. Tragédie "Der Moloch" byla uvedena v lednu 1910 ve Vídni a ještě v témže roce vydána tiskem, nejprve na pokračování v berlínském měsíčníku Ost und West, posléze pak ve Vídni a v Berlíně dvakrát knižně. Prokazatelně byla uvedena i v Německu a dále v chorvatském a slovinském překladu. Do češtiny byla sice přeložena hned v roce 1910 Vincencem Červinkou, ale z uvedení pražským Národním divadlem nakonec z trochu záhadných důvodů sešlo. O tragédii "Raskolnikoff" podle Dostojevského "Zločinu a trestu" se sice rovněž psalo již v roce 1910, ale vydána byla asi až v roce 1912 v Mnichově, a to ve formě rozmnoženého strojopisu. Poprvé byla inscenována v dubnu 1913 v Geře (ve Vídni ji uvedli až roku 1917). Některé prameny ji přesto označují za prvotinu. Mimo autorovu domovinu byla v té době uvedena patrně pouze v Německu, Chorvatsku a ve Slovinsku. Český překlad vytvořila roku 2007 podle původního vydání Kateřina Bohadlová, v roce 2009 se uskutečnila česká premiéra. Nejúspěšnější hrou tohoto období se stala komedie – podle samotného autora tragikomedie – "Narrentanz". Uvedena byla 28. září 1912 současně v deseti městech. Vzápětí byla hra v Mnichově vydána knižně. Následovalo množství dalších inscenací v celé německojazyčné oblasti, v listopadu byla hra uvedena dokonce v německém divadle v New Yorku. Řadu překladů zahájilo české uvedení pod názvem "Mumraj" 1. října 1912 v pražském Národním divadle (překlad Vincenc Červinka), a to za účasti autora. Kromě češtiny lze prokázat existenci dobových překladů do polštiny, slovinštiny, maďarštiny, dánštiny, nizozemštiny a francouzštiny. Tisk se zmiňoval ještě o překladu do angličtiny, a dokonce do japonštiny – jejich existenci ani případné inscenace se však zatím prokázat nepodařilo. Kromě těchto tří her je Birinski podepsán ještě pod úpravou Nestroyovy frašky "Nur Ruhe!", která byla uvedena v lednu 1914 ve Vídni a obratem tamtéž vydána knižně (jediný dostupný výtisk vlastní Knihovna Kongresu ve Washingtonu). Oprávněnost uvádění Birinského jako spoluautora však zejména vídeňský kritik a satirik Karl Kraus nemilosrdně odmítl.  V březnu 1920 proběhla vídeňským tiskem zpráva o jeho sebevraždě a rozšířila se rychle i do zahraničí. Později se zjistilo, že šlo o fámu, která vznikla záměnou Birinského s jeho mladším jmenovcem (a snad také příbuzným z Haliče) Leonem Gottesmannem. Objevila se nějaká dementi, leč nebyla zřejmě dost důrazná, takže pro většinu encyklopedií Birinského život tehdy skončil. Díky tomu se jeho osobnost rozdělila na dvě slovníková hesla: Birinski – divadelník roku 1920 „zemřel“ a Birinski – filmař se ve 20. letech „z neznáma vynořil“. Skutečný Birinski však v dubnu 1921 definitivně opustil Vídeň a přesídlil do Berlína. A z Vídně odjížděl jako ukrajinský občan.

Německé období.

V Německu se patrně oženil s pianistkou židovského původu Felicií Aschkenasovou, narozenou zřejmě roku 1902 ve Varšavě. Pracoval již téměř výlučně pro film, napsal celou řadu scénářů, a dokonce spolupracoval s Paulem Lenim na režii známého filmu "Das Wachsfigurenkabinett" (1923 – 1924). Jeho prvním doloženým dílem z této doby byl scénář pro film "Tragödie der Liebe" (režie Joe May, 1922); podle některých pramenů šlo o první promítaný film, v němž si malou roli zahrála Marlene Dietrich. Během německého období se prokazatelně podílel na 13 filmových scénářích, některé z nich daly vzniknout významným filmům: "Varieté" (režie E. A. Dupont, 1925) nebo filmy Gennara Righelliho. Pro Righelliho měl psát scénář i k nerealizovanému projektu "Winnetou", kde měl titulní roli hrát Wilhelm Dieterle. Během berlínského pobytu napsal divadelní hru "Der heilige Teufel (Rasputin)", jež patrně nebyla nikdy uvedena a jejíž německý text se nepodařilo najít. Existuje pouze v pozdější anglické verzi, nalezené v USA.

Americké období.

Roku 1927 odešel do Spojených států. Podle imigračních seznamů přicestoval 16. září lodí RMS Berengaria společnosti Cunard Line, na niž nastoupil v Cherbourgu, do newyorského přístavu Ellis Island. Při vstupu do země se ze záhadných důvodů prokázal nikaragujským pasem (tedy i tamním občanstvím), v němž měl dokonce zapsáno jako místo svého narození nikaragujské město Bluefields a své první jméno ve tvaru „Leon“. Oficiálně přijel navštívit svého známého Simona Suttu (obchodník s kůžemi z Moskvy, který žil na Manhattanu). Pobyt, původně plánovaný na 6 měsíců, se protáhl až do jeho smrti, tedy na 24 let. Jeho manželka Felicia v doprovodu své matky přicestovala 28. října 1929 rovněž na Ellis Island, také s nikaragujským pasem a také na návštěvu Simona Sutty. O necelý měsíc později podala u vrchního soudu v Los Angeles žalobu o rozvod kvůli „manželovu krutému jednání“. Z pozdějších dokumentů vyplývá, že k rozvodu nakonec nedošlo. Podle imigračních seznamů opustil Birinski americký kontinent jen jednou, když roku 1936 navštívil asi na týden Havaj. Při návratu uvedl, že je rozvedený, židovskou národnost nahradil ruskou, jen nikaragujskému občanství zůstal věrný. A ze stejného pramene známe i jeho tehdejší trvalé bydliště: Hollywood, 3110 Hollyridge Drive. Dne 9. března 1937 odevzdal úřadům v Los Angeles tzv. Declaration of intention (prohlášení o záměru získat občanství USA), v níž kromě nikaragujské příslušnosti uvedl, že na území USA vstoupil s tímto cílem 7. května 1932 autem z Mexika. Při sčítání lidu roku 1940 uvedl nikaragujský původ, rodinný stav: ženatý, vzdělání: tři roky vysoké školy a povolání scenáristy ve filmovém studiu. S manželkou Felicií se zřejmě nerozvedl, ale nežili spolu. Felicia měla koncem 40. let trvalé bydliště prokazatelně v Buenos Aires v Argentině. A to je skoro vše, co je o Birinského americkém pobytu doloženo písemně; žádné významnější informace se nenašly ani v knihovně při Academy of Motion Picture Arts and Sciences, přestože „he worked on some major films“. Přestože ve všech úředních dokumentech, nalezených v USA, Birinski uváděl nikaragujský původ, pravděpodobnější je, že se narodil v ukrajinské Lisjance. Tuto verzi totiž podporují starší prameny a o Birinského původu z Ruska psal v nekrologu i jeho dobrý známý Paul Frank.  V USA pokračoval v práci autora filmových námětů, scenáristy a příležitostného režiséra. Prokazatelně se tam podílel na dvanácti scénářích a na osmi nerealizovaných projektech, u několika dalších filmů je jeho podíl nejistý. Jeho prvním americkým dílem se ihned zřejmě stala režie filmu "Das große Glück", což byla německojazyčná verze filmu "A Ship Comes In" z roku 1928. Další dva projekty, na nichž se podílel, se realizace nedočkaly. V pozůstalosti po Glorii Swanson se zachovaly různé verze scénáře pro nedokončený film "Queen Kelly". Jednu z verzí scénáře vytvořil mezi březnem a dubnem 1929 právě on sám. Druhým nerealizovaným projektem měl být film "The Bargain in the Kremlin", jehož scénář s „revolučním příběhem“ měl psát pro režiséra Paula Leniho. Některé z filmů patřily podle hollywoodské terminologie mezi tzv. „velké“: na příklad "Mata Hari" s Gretou Garbo nebo Mamoulianovy filmy "The Song of Songs" (s Marlene Dietrich) a "The Gay Desperado". V roce 1936 byl jeden film podle jeho scénáře natočen i ve Francii. On sám si ještě jednou vyzkoušel i filmovou režii v romanci "Flirtation" z roku 1934. Koncem roku 1936 proběhla tiskem zpráva, že MPAA v zájmu dobrých vztahů s Velkou Británií podle Haysova kodexu zastavuje práci na filmu "I Gave My Wife to the King" o aféře bývalého britského krále Edwarda VIII. a paní Wallis Simpsonové. S námětem jako první přišel právě Birinski. Posledním známým filmem podle Birinského námětu byla špionážní komedie "The Lady Has Plans" z roku 1942 s Paulette Goddard.  Dva z jeho filmů se staly předlohou pro stejnojmenné rozhlasové hry: roku 1937 to byl "The Song of Songs" a roku 1943 "The Lady Has Plans". Obě hry byly vysílány v síti CBS (Columbia) v rámci cyklu The Lux Radio Theatre a dodnes se v soukromé sbírce zachovaly jejich nahrávky.  Ve Spojených státech se věnoval i psaní divadelních her. V září 1932 si zaregistroval práva na hru "The Last Czarina", což zřejmě byla první anglická verze hry "Der heilige Teufel (Rasputin)", kterou si přivezl z Německa. Její pozdější verze s názvem "The Holy Devil (Rasputin)" se našla v pozůstalosti po novináři a spisovateli Hermanu Bernsteinovi (zemřel v srpnu 1935), který v textu provedl několik především jazykových úprav. Tato hra téměř jistě nebyla nikdy ani inscenována, ani vydána tiskem. Po celou první polovinu 30. let se v newyorském tisku objevovaly zmínky o dalších a dalších chystaných inscenacích Birinského her – pod rozmanitými názvy se však zřejmě skrýval pouze různě přepracovaný a do kulis španělské občanské války přesazený "Mumraj". K realizaci skoro jistě ani v jednom případě nedošlo. V lednu 1935 byla v broadwayském divadle Imperial Theatre uvedena jeho hra "Nowhere Bound" o lidech deportovaných z USA. Na repertoáru se udržela měsíc, bylo odehráno celkem 15 představení. On sám zde působil zároveň jako spoluproducent inscenace. V září 1944 pak následovala hra "The Day Will Come", uvedená v jiném broadwayském divadle National Theatre (dnes Nederlander Theater). Její děj se odehrával v Rusku během druhé světové války, klíčovou situací bylo setkání Adolfa Hitlera s Bludným Židem v opuštěné ruské vesnici. Odehráno bylo cca 20 představení. Kromě toho existují ještě zmínky o hrách "Clouds over the Continent" z roku 1937 nebo "Melodrama in D Minor" z roku 1943, jejich jevištní realizaci nebo vydání tiskem se však nepodařilo prokázat. Texty těchto her zatím nebyly nalezeny.  Poslední stopa po něm a jeho díle tedy pochází z roku 1944. Následujících sedm let jeho života je opět zahaleno mlhou. Podle dochovaného úmrtního listu Leo Birinski zemřel dne 23. října 1951 ve více méně chudinské nemocnici Lincoln Hospital v Bronxu. Úmrtní list poněkud atypicky neobsahuje téměř žádné údaje o zemřelém – pouze informaci, že mu bylo 50 let. Podle všech zjištění mu však v okamžiku smrti muselo být 67 let. A tak i ten poslední úřední dokument o jeho životě zakonzervoval záhadu či omyl zcela v duchu celého jeho životopisu. Pravděpodobně zemřel v bídě a zřejmě zcela osamělý (bez známých dědiců a bez kontaktů s příbuznými). Byl pohřben na newyorském městském hřbitově Potter ́s Field na ostrově Hart Island v hromadném hrobu („plot 45, section 2, no. 14“). Paul Frank v nekrologu, otištěném v prosinci 1951 v newyorském německojazyčném týdeníku Aufbau, píše, že Birinski zemřel na mozkovou mrtvici ve věku 69 let, a potvrzuje, že poslední období života strávil v bídě. Tento nekrolog se zřejmě stal zdrojem informací pro „Doylův slovník“. Roku 2009 se podařilo najít Birinského příbuzné, žijící v Izraeli a v USA.

Dílo.

Rozhlasové hry.

Nahrávky dvou rozhlasových her se dodnes zachovaly v soukromé sbírce.

Leo Birinski (patrně 8. června 1884 Lisjanka, Ukrajina, Ruské impérium – 23. října 1951 Bronx, New York City, USA) byl dramatik, filmový scenárista a režisér židovského původu. Působil v Rakousku, Německu a v USA. Jako dramatik dosáhl největší popularity v Evropě v letech 1910 – 1917, pak byl postupně zapomenut. Od 20. do 40. let 20. století pracoval především jako scenárista pro film, nejprve německý, později americký. V USA se však vrátil i k psaní divadelních her. Psal německy, později v USA anglicky.


Historie.

Hrad se nachází na strategicky důležitém místě poblíž ústí řeky Shiel do zátoky Moidart. Archeologické nálezy z této lokality svědčí o osídlení z doby železné a později též o přítomnosti Vikingů. Základní stavební prvky hradu jsou shodné s podobnou architekturou v daném regionu, budovanou ve 13. století. Jádro pevnosti bylo vybudováno na pětibokém půdorysu. Další části hradu pak byly přistavěny ve století patnáctém a sedmnáctém. V minulosti patřil hrad do majetku rodu MacDonaldů z Clanaraldu. Poslední majitel Allan z Clanaraldu nechal hrad zapálit, když odjížděl v roce 1715 bojovat po boku Jakobitů, aby jeho majetek nepadl za oběť nepřátelům. Allan, zvaný též Allan z Moidartu, v bitvě u Sheriffmuiru padl. Od té doby je hrad ruinou, již v roce 1748 byl popsán jako pustý.  V následujícím období hrad zůstal ve vlastnictví pánů z Clanaraldu, v průběhu 20. století několikrát změnil majitele. K zásadnímu obratu došlo po roce 1996, kdy byl hrad nabídnut k prodeji za 100 000 liber. Původně jej měla v úmyslu koupit státní agentura Historické Skotsko ("Historic Scotland"), ta však odstoupila od koupě kvůli zájmu jednoho místního sdružení. Nakonec ale v roce 1997 zříceninu koupila společnost Anta Estates za 300 000 liber. Ukázalo se však, že tato společnost chce hrad zcela přestavět pro účely bydlení, včetně zastřešení, vybudování přístupové cesty, přípojek elektřiny a další infrastruktury. Tento záměr nebyl státními orgány schválen, následovaly roky sporů a diskusí ve snaze dospět k dohodě s majiteli hradu.

Současnost.

Hradní zřícenina je kvůli havarijnímu stavu v současné době nepřístupná veřejnosti, avšak vstup na ostrůvek a prohlídka exteriéru hradu jsou povoleny.

Pověst o černé žábě.

V 17. století se stal majitelem hradu John z Clanaraldu, v pořadí již dvanáctý pán na Tioramu. Údajně to byl velice krutý a zlý člověk. Pověst vypráví, že když jeho zlé skutky přesáhly jakoukoli mez, jednoho dne se v jeho pokoji na hradě objevila velká, černá, odporně vyhlížející žába. Hradní pán se jí nemohl zbavit, zkoušel dokonce před ní prchnout na moře, ale netvor jej pronásledoval i tam. Ďábelská žába tak zůstala ve společnosti Johna z Clanaraldu až do konce jeho dnů.

Tioram (anglicky "Castle Tioram," ve skotské gaelštině "Caisteal Tioram", což v překladu znamená "suchý hrad") je zřícenina hradu, nacházející se na severu Spojeného království v oblasti Skotské vysočiny (Highlands), asi 80 kilometrů západně od Fort Williamu, centra historického regionu Lochaber. Pozůstatky stavby se tyčí na přílivovém ostrově Eilean Tioram (v překladu "suchý ostrov") v hloubi mořského zálivu Loch Moidart.


Úvod do situace.

Roku 1301 vymřela v Uhersku dynastie Arpádovců. O uherský trůn začali bojovat neapolští Anjouovci, Přemyslovci, později Wittelsbachové. V prvních letech bojů o uherský trůn (1301–1305) byl soupeřem Karla Roberta z Anjou Přemyslovec Václav (v Uhersku Ladislav V.), syn českého krále Václava II. Po jeho odchodu se soupeřem Karla Roberta až do roku 1308 stal bavorský vévoda Ota III., ale ani ten se v Uhrách nedokázal prosadit. Největší podporu nakonec získal Karel Robert. Země však byla po letech neustálých bojů ovládaná jednotlivými velmoži, kteří střídavou podporou uchazečů o trůn sledovali své vlastní zájmy. Vznikla tak území, na nichž tito oligarchové téměř neomezeně vládli. Na území dnešního Slovenska byli takovými oligarchy Matúš Čák Trenčanský, který ovládal západní a část středního Slovenska, Omodejové vedeni palatinem Omodejem Abou, kteří ovládali severovýchod Uherska. Mezi územím Matúše Čáka a Omodejů se ještě nacházelo panství zemského soudce Štefana Ákoše a Ratoldů (magistr Demeter a jeho synovec magistr Dônč).  Karel Robert, který byl 27. listopadu 1308 na pešťském sněmu zvolen králem a 27. srpen a 1310 byl v Stoličném Bělehradě korunován svatoštěpánskou korunou na krále (předchozí korunovace v letech 1301 a 1309 nebyly provedeny podle uherského zvykového práva), byl rozhodnut proti velmožům zasáhnout. Již v roce 1310 se dostal do konfliktu s Matúšem Čákem, jehož zbavil funkce palatina. Matúš však titul používal dál a v létě 1311 zaútočil na budínský hrad, sídlo panovníka, vyplenil královské a arcibiskupské majetky. Král na podzim odpověděl útokem na Matoušovo území, ale neuspěl.

Předehra bitvy.

V té době vrcholil spor mezi Omodeji a městem Košice. Omodeje Abu, který již roku 1304 přešel ze strany Václava-Ladislava na stranu Karla Roberta a získal pro něj právě město Košice, 5. září 1311 v jedné potyčce zabili košičtí měšťané. Omodejovi synové žádali soud a pomoc od krále. Karel Robert byl však rozhodnut tuto situaci využít ve svůj prospěch. 3. října 1311 byl vynesen rozsudek, na jehož základě se Omodejové měli vzdát nároků na Košice, králi museli vrátit Abovskou a Zemplínskou župu, důlní město Gelnica, Spišský hrad a další královské hrady. Museli se podřídit králi a bez jeho povolení nesměli stavět další hrady. Omodejovci rozsudek přijali jen formálně. Navázali spojenectví s Matúšem Čákem a chystali úplatu. V březnu 1312 vyplenili okolí královského města Blatný Potok. Král se vydal s vojskem proti Omodejům, kteří se stáhli na Šarišský hrad. 10. dubna 1312 ho začal obléhat, část posádky se po několika týdnech vzdala, ale velitel hradu magistr Demeter se nevzdal. Koncem května se král s vojskem stáhl ze Šariše na Spiš, protože se dozvěděl o vojsku, které vyslal Matúš Čák na pomoc Omodejům. Šlo o oddíl 1 700 obrněných žoldáků, který vedl Aba Sličný (Pěkný, nazývaný také Velký). Král zatím na Spiši doplnil své vojsko o bojovníky z řad spišských kopiníků a spišských Němců.

Bitva.

Začátkem června vojsko Omodejů, doplněné o oddíl Aby Sličného, vyrazilo ke Košicím, které začalo obléhat. Vedla je k tomu pomsta za smrt otce, jakož i to, že Košice byly královskému vojsku slabším soupeřem. Karel Robert proto urychleně vyrazil podél horního toku Hornádu svému strategickému spojenci na pomoc. Omodejové přerušili obléhání a postupovali proti králi. V pátek 15. června 1312 se nakonec setkala obě vojska u vesnice Rozhanovce nedaleko Košic. Král zaujal nevýhodné postavení v údolí řeky Torysy, zatímco jeho protivníci se rozvinuli na úpatí kopce. Magistr Demeter, který velel čelnímu oddílu omodejských vojsk, zaútočil na střed královského vojska. Situace krále byla kritická. Vše nasvědčovalo tomu, že král padne nebo padne do zajetí. Omodejové začali posilovat střed bojové sestavy, čímž však došlo k oslabení křídel. Tehdy proti levému křídlu Omodejů vyrazili rytíři řádu johanitů (v té době v Uhrách co se týká výzbroje a disciplíny nejlepší vojáci), kteří toto křídlo smetli a usnadnili středu bojové sestavy. Králi navíc přišel na pomoc i oddíl Košičanů, který napadl jedno z křídel. Zanedlouho padl magistr Demeter i Aba Sličný, což způsobilo útěk oddílu Matúše Čáka. Protiútok Karla pod praporem johanitů (královský praporečník Gurke padl v první části bitvy) následně rozhodl o osudu bitvy. Do bitvy zasáhly od jihu i vojska Košičanů a spišských Sasů, čímž byl dokonán zmatek v řadách omodejských vojsk, která začala ustupovat.

Výsledek a důsledky.

V bitvě, které se zúčastnilo asi 10 000 bojovníků, utrpělo větší ztráty sice královské vojsko, ale ztráty Omodejů byly citelnější. Kromě velitelů Demetera a Aby Pěkného padli i Omodejovi synové Mikuláš a David, jakož i množství jiných členů omodejovského klanu.  Šlo prý o největší rytířskou bitvu od dob tatarského vpádu v roce (1241). Po bitvě Karel Robert z Anjou zkonfiskoval rozsáhlé majetky Omodejů a jejich nejvěrnějších stoupenců a část z nich daroval svým nejvěrnějším stoupencům. Bitva ukončila dlouholetou faktickou vládu Abovců na východním Slovensku a předznamenala i konec faktické vlády Matúše Čáka Trenčanského ve zbytku Slovenska.

Bitva u Rozhanovců se odehrála v pátek 15. června 1312 u Rozhanovců nedaleko Košic mezi vojskem uherského krále Karla Roberta z Anjou, posíleným o vojska spišských Sasů, rytířů Řádu johanitů a vojenské oddíly města Košic, a vojsky Omodejů (syny nebohého palatina Omodeje Aby), doplněnými o oddíly Matúše Čáka Trenčanského.


Život.

Valdemarovým otcem byl dánský princ Knut Lavard, syn Erika I. Valdemarova otce dal zřejmě zavraždit Magnus Nilsson těsně předtím, než se Valdemar narodil. Jeho matka Ingeborg Kyjevská syna pojmenovala po svém dědovi, kyjevském knížeti Vladimírovi II.  V roce 1146, když bylo Valdemarovi patnáct let, král Erik III. Dánský abdikoval a rozpoutala se občanská válka. O trůn se ucházeli Sven III., syn Erika II., a Knut V., syn Magnuse Nilssona. Valdemar nejdříve podporoval Svena, poté ale vytvořil alianci s Knutem, který ho zvolil za svého spoluvládce. Tato válka trvala zhruba deset let a Valdemar se během ní (od roku 1152) stal šlesvickým vévodou.  V roce 1157 se trojice dohodla, že si zemi rozdělí mezi sebou. Sven III. pořádal slavnost pro Knuta, Valdemara a biskupa Absalona, během které se jich chtěl všech zbavit. Podařilo se mu zbavit se Knuta, Absalon a Valdemar unikli. Valdemar se vrátil do Jutska, kam Sven rychle vedl invazi. Valdemar ho bitvě u Grathe Hede porazil a Sven byl na útěku zřejmě rolníky zabit. Valdemar tak přežil další dva uchazeče o trůn a stal se jediným dánským králem.  V roce 1158 byl Absalon zvolen biskupem z Roskilde a Valdemar z něj udělal svého nejbližšího rádce. Roku 1168 dobyl pohanský ostrov Rujána a jeho středisko Arkona bylo z podnětu dánského arcibiskupa Absalona zničeno. Socha boha Svantovíta byla rozsekána a spálena před zraky slovanských obyvatel. Na celém ostrově byla provedena násilná christianizace.  Valdemar se velmi angažoval v procesu kanonizace svého otce, což se mu roku 1169 za papeže Alexandra III. zdařilo. Zemřel o dvanáct let později a byl uložen k poslednímu odpočinku v klášteře Ringsted. Ovdovělá Sofie se podruhé vdala za durynského lantkraběte Ludvíka a na dánský trůn usedl Valdemarův syn Knut.

Potomstvo.

Valdemarovou manželkou byla Sofie z Novgorodu (asi 1141–1198). Jejich dětmi byli:

Valdemar I. Veliký (14. leden 1131 – 12. květen 1182, Vordingborg) byl původně vévoda šlesvický, od roku 1154 kníže jutský a od roku 1157 dánský král, první představitel královské dynastie Valdemarů, jež v letech 1157–1241 dovedla Dánsko k výraznému politickému a hospodářskému rozmachu.


Zařazení třetihor a stratigrafie.

Název pochází z označení „"Monti tertiarii"“, které poprvé použil r. 1759 Giovanni Arduino pro málo zpevněné souvrství severoitalských Alp. Jako geologické období byly třetihory popsány až v 19. století. Český název terciéru - třetihory, odkazuje na předchozí období druhohor. Ve skutečnosti ale druhohory ("mezozoikum") jsou názvem pro geologickou éru, což je velmi dlouhé období, v případě druhohor trvající celých 180 milionů let, ohraničené dvěma katastrofickými událostmi, zatímco třetihory ("terciér") jsou v současnosti spíše neformální časová jednotka spadající do éry s názvem "kenozoikum". Výrazu třetihory ("terciér") se však v populárně-vědecké i odborné literatuře stále užívá, jelikož je již zažitý mezi odborníky i laickou veřejností.

Geologie a klima.

Kontinenty se v průběhu terciéru postupně dostávaly do dnešní polohy. Rozevíral se Atlantský oceán, čímž se Amerika vzdalovala od ostatních kontinentů. Naopak se uzavíral oceán Tethys, z něhož do dnešních dnů zůstalo zachováno Středozemní a Černé moře. Africká tektonická deska se pohybovala k severu, díky čemuž došlo k další fázi Alpinského vrásnění. Započal výzdvih Himálaje. Antarktida se oddělila od Austrálie a doputovala do oblasti jižního pólu a v průběhu eocénu se působením studených mořských proudů, jež jí od té doby obklopují, začala zaledňovat.  Terciérní klima se vyznačovalo sériemi teplých a chladnějších výkyvů se sklonem k postupnému ochlazování, s tím souvisel i postupný pokles mořské hladiny a celkové vysušování klimatu. O ledové doby jak je známe z pozdějších čtvrtohor, však ještě zdaleka nešlo. Na počátku neogénu též definitivně ustoupilo moře z prostoru dnešního Česka. Poslední dva zaznamenané studené klimatické výkyvy z pliocénu lze již považovat za počátek čtvrtohorního cyklu glaciálů a interglaciálů.

Život.

Na rozhraní druhohor a třetihor došlo pravděpodobně ke katastrofické události, kvůli které vymřelo velké množství živočišných i rostlinných druhů.  Řada druhů dříve dominantní skupiny dinosaurů a dalších plazů buď vymřela, nebo se výrazně snížila jejich druhová diverzita a uvolnil se tak prostor k bouřlivému rozvoji savců a ptáků. Mezi známé třetihorní tvory patří velcí "hrůzoptáci" (čeleď Phorusrhacidae), dále pak mohutná uintatéria a brontotéria, chobotnatci deinotéria a mnoho dalších savců. Ve spodním miocénu se objevili první hominidé, ze kterých se postupně vyvinuli předkové dnešního člověka.

Terciér (třetihory) je označení pro geologické období patřící do éry kenozoika. Jeho počátek před 66 miliony let je spojen s velkým vymíráním druhů (např. amonitů a velkých plazů), na jeho konci 2,58 milionů let před dneškem došlo k razantnímu globálnímu ochlazení. V roce 2004 "Mezinárodní komise pro stratigrafii" pojem terciér zrušila, v roce 2005 byl však opět povolen, ale jen jako neformální označení období spojující periody, které na sebe navazují: paleogén a neogén.


Životopis.

Před válkou.

Čang Ťing- chuej se narodil roku 1871 v Tchaj-anu, jihozápadně od Mukdenu, dnešní provincie Liao-ning. Po vypuknutí první čínsko-japonské války a v poměrně nízkém se připojil k banditům pod velením čínského vojenského vůdce Čang Čuo-lina, který pracoval pro Japonce již v období rusko-japonské války. Po pádu dynastie Čching byly tyto jednotky přijaty do nově vznikající armády republiky. V té době se stal Čang velitelem 27. Pěší brigády tzv. Pej-jangské armády, která byla po smrti Jüan Š'-kchaje roku 1916 rozdělena mezi různé vzájemně znepřátelené frakce. V té době také Čang opustil Čang Čuo-lina a přidal se k jeho rivalovi Wu Pchej-fuovi, ale později přešel zpátky. Ten ho jmenoval ministrem války v Čínské Republice, kde Čang Čuo-lin v pozici nahradil Jüan Š'-kchaje. Jako ministr války působil od května 1926 do černa 1927. V letech 1928-1929 byl ve stejné vládě ministrem podnikání. V té době byl také guvernérem v Charbinu a ředitelem Čínské dálněvýchodní železnice. Po smrti Čang Čuo-lina se však nepohodl s jeho nástupcem Čang Süe-liangem. Roku 1929 se na celonárodní konferenci v Nankingu setkal s Čankajškem.

Kariéra v Mandžukuu.

Roku 1932 se stal Čang ministrem obrany v Mandžukuu. I přes námitky císaře Pchu Iho nahradil v roce 1935 Čeng Siao-süa na postu předsedy vlády. Jako ten hrál bezvadně roli loutky a ve všem vyhovoval Japoncům. Zatímco Japonci řídili všechny aspekty všedního dne v Mandžukuu, ministerský předseda trávil svůj čas přepisováním Buddhistických textů. Pouze jednou se vyslovil při rozhodnutí japonské okupační správy - při nuceném prodeji pozemků japonským kolonistům. Roku 1943 zastupoval Mandžukuo na Velké východoasijské konferenci svolané Japonci v Tokiu.  Roku 1943 o něm časopis Time publikoval falešnou zprávu, podle které měl otrávit celou svoji rodinu a svého Japonského poradce a pak sám spáchat sebevraždu. Čang ale zastával svůj úřad až do sovětské invaze roku 1945.

Po válce.

Roku 1945 byl zajat sověty a až do roku 1950 vězněn na Sibiři. Poté byl předán do ČLR. Zemřel o 14 let později na zástavu srdce.

Čang Ťing-chuej (zjednodušená čínština: 张景惠; tradiční čínština: 張景惠; pinyin: Zhāng Jǐnghuì ; Wade–Giles: Chang Ching-hui); 1871 – 1. listopad 1959) byl čínský generál a politik působící v 1. polovině 20. století, zvláště v období Éry Militaristů v Číně a druhé světové války, kdy spolupracoval s Japonci a byl v druhým ministerským předsedou státu Mandžukuo.


Život.

Robinson byl nejstarší ze 4 dětí Johna Robinsona, učitele na škole v Ludlowě, a jeho ženy Elizy. Do svých 13 let studoval na Horatio Russell Academy v Ludlowě. Po roce, kdy studoval kresbu u Richarda Penwarneho, byl dán do učení ludlowskému knihkupci a tiskaři – Richardu Jonesovi.  Zatím co studoval výtvarné umění začala se vyvíjet jeho kariéra prodejce knih. V roce 1850 pracoval pro knihkupce Benjamina Manda z Bromsgrove, posléze v roce 1851 pro Whittaker & Co se sídlem v Londýně.  Roku 1852 vystavoval v Královské akademii umění olejové malby pod názvem "„On the Teme Near Ludlow“."  Ve stejném roce začal fotografovat. O pět let později se setkal s fotografem Hughem Welchem Diamondem a rozhodl se intenzivněji věnovat tomuto uměleckému směru. V roce 1855 otevřel v Leamingtonských lázních ateliér, v němž prodával portréty. O Diamondovi se později zmiňoval jako o „otci fotografie“.  O 4 roky později se oženil se Seline Grieves, dcerou lékárníka Johna Edwarda Grievese.  Ve věku 34 let, roku 1864, byl Robinson nucen vzdát se svého ateliéru, mimo jiné z důvodu jeho špatného zdravotního stavu, na nějž měly vliv jedovaté fotografické chemikálie. Přestěhoval se do Londýna, kde se věnoval teoretické stránce fotografie, psal vlivné eseje "„Pictorial Effect in Photography, Being Hints on Composition and Chiaroscuro for Photographers“" publikované v roce 1868. V této době se zlepšil i jeho zdravotní stav natolik, že si otevřel nový ateliér v Tunbridge Wells společně s Nelsonem Kingem Cherrillem. V roce 1870 se stal viceprezidentem "Fotografické společnosti".  Společenství s Cherrillem se rozpadlo v roce 1875, Robinson však pokračoval ve svém podnikání až do penze v roce 1888. Následné vnitřní rozepře s "Fotografickou společností" vedly k Robinsonově rezignaci. Ještě téhož roku 1891 se stal členem konkurenční společnosti "Linked Ring", ve které byl aktivní do roku 1900. Také byl členem uměleckého spolku Photographic Convention of the United Kingdom a v roce 1896 byl zvolen jeho prezidentem. Za své celoživotní dílo byl zvolen čestným členem "Královské fotografické společnosti".  Henry Peach Robinson zemřel na začátku roku 1901 a byl pohřben v Tunbridge Wells.

Dílo.

Fotografická tvorba.

Dle svých dopisů byl ovlivněn obrazy J. M. W. Turnera. Byl stoupencem pre-raphaelistů a byl ovlivněn estetickým pohledem Johna Ruskina. Ve své pre-raphaelistické fázi se pokoušel o realizaci momentů časové významnosti ve středověkém prostředí. Ke svým fotografickým kompozicím dělal nejdříve kreslené náčrtky. Podle nich fotografoval postavy, které vystřihoval a lepil na vhodné pozadí. Celek pak znovu fotografoval.  Robinson patřil k průkopníkům a teoretikům piktorialismu – výtvarné fotografie. Jeho první a také nejvíce oblíbená kompozice "„Fading away“" (česky "„Odcházení“") byla populární a zároveň módně morbidní. Zobrazuje umírající dívku obklopenou příbuznými. Jedná se o montáž 5 snímků, kterou se autor snažil co nejvíce přiblížit malířskému obrazu. Realisticky působící scéna, umocněná fotografickou technikou, byla velmi dojímavá v souladu s autorovým záměrem. U diváků, kteří v ní nepoznali fikci, vyvolávala pohoršení.  Koncem osmdesátých let Robinson od fotomontáže upustil. Uchyloval se k ní pouze tehdy, pokud záměr nebylo možné realizovat jediným snímkem.

Publikace.

Robinson byl autorem řady textů, v nichž propagoval fotografii jako uměleckou formu, přičemž na konci 19. století byly jeho knihy široce využívaným fotografickým referenčním materiálem.

Odkazy.

Literatura.

Ten pak čerpal z knihy Ellen Handy, "Robinson, Henry Peach (1830–1901)", "Oxford Dictionary of National Biography", Oxford University Press, 2004

Henry Peach Robinson (9. července 1830, Ludlow, Shropshire - 21. února 1901, Turnbridge Wells, Kent) byl anglický piktorialistický fotograf známý svými kombinovanými tisky – spojováním četných negativů do jednotlivých obrazů, předchůdce fotomontáže. Důrazně se zapojoval do současných debat ve fotografickém tisku a především o legitimitě "umělecké fotografie", zejména o spojení více samostnatných obrazů do jednoho velkého celku.


V římských službách.

První zmínka o Commiovi je z roku 57 př. n. l., kdy Julius Caesar zvítězil nad Belgy na řece Sambre, kde ho Caesar jmenoval vůdcem Atrebatů, protože byl ohromen jeho odvahou a věřil v jeho věrnost Římanům. V roce 55 př. n. l. Julius Caesar plánoval první expedici do Británie a tak poslal Commia přes Lamanšský průliv s příkazy navštívit co nejvíce tamějších kmenů a přesvědčit je, aby přijali římskou ochranu. Tato Commiova mise ihned skončila, protože byl zajat při přistání v Británii a uvězněn místními kmeny. Propuštěn byl až poté, co se v Británii objevil Julius Caesar a úspěšně odrazil první útoky na pobřeží. V následujícím roce se do Británie s Caesarem znovu vrátil a vyjednal mírovou dohodu s Cassivellaunem. Po druhé výpravě do Británie se Commius vrátil do Galie. Následně si v deltě Rýna Caesar podmanil kmen Menapiů a Commia pověřil velením jezdectva v této oblasti. Za svou loajalitu byl odměněn tím, že mu byly přiděleny pozemky kmene Morinů a tyto pozemky byly osvobozeny od daní.

V galských službách.

Během zimy 53-52 př. n. l se Commius připojil ke galskému povstání vedeným Vercigetorigem. Tu zimu v Galii velel římský vojevůdce Titus Labienus, zatímco Julius Caesar pobýval v severní Itálii. Podle Caesara Titus Labienus zjistil, že se Commius spiknul proti Césarovi a tak se rozhodl ho zajmout. Římský vojevůdce Gaius Volusenus a skupina centurionů byla vyslána na schůzku s Commiem. Jejich plánem bylo Commia zavraždit tak, aby to vypadalo jako tragická nehoda. Tento plán selhal, protože Commia spolubojovníci zachránili, přesto Commius utrpěl těžké zranění. Commius se od této chvíle stal nepřítelem Římanů.  Commius je dále zmíněn v bitvě o Alesii, kde se spolu s Eporedorigem Viridomarem a Vergasillaunem snažil pomoci Vercingetorigovi z obležení, když s galskými kmeny napadli římské obležení z vnější strany. Po prohrané bitvě u Alesie se vrátil na sever a připojil se ke kmeni Bellovaků se kterými se chtěl postavit proti Caesarovi, ale nedostatečný počet bojovníků ho donutil odejít do Germánie, kde chtěl najít další spojence. Když se vrátil s 500 bojovníky, byl vůdce Bellovaků zabit a Bellovakové se vzdali Římanům a tak uprchl zpět do Germánie. Nedlouho poté se vrátil do Galie v čele skupiny bojovníků, s nimiž se snažil vést partyzánskou kampaň proti Římanům. Nejbližší římský velitel Marcus Antonius poslal kavalerii, která měla za úkol ho zajmout. Po řadě drobných střetů s Římany utrpěl Commius porážku v bitvě, v níž Římané zabili velké množství jeho stoupenců. Tato porážka přesvědčila Commia, že další odpor je zbytečný a poslal zprávu Marcovi Antoniovi, kterému nabídl, že odejde tam, kam bude poslán, tak aby nepřišel do kontaktu s Římany. Antonius tyto návrhy přijal.

Král Británie.

Pravděpodobně v roce 50 př. n. l. odešel do Británie, kde důkazy na mincích naznačují, že se stal králem v oblasti jižně od řeky Temže, která zahrnovala dnešní Hampshire a Sussex. Důkazy na mincích také naznačují, že jeho tři synové také vládli oblasti jižní Británie.

Commius (1. století př. n. l. Galie - 1. století př. n. l. Británie) byl galským vůdcem kmene Atrebatů, který během galských válek podporoval Julia Caesara a jeho římské legie v Galii, do doby než se přidal v bitvě u Alesie na stranu galského povstání vedeného Vercingetorigem.


Stavba.

Třída se skládá ze dvou jednotek pojmenovaných "Foudre" a "Siroco". První byla dodána v roce 1990 a druhá v roce 1998. Obě postavila loděnice DCN v Brestu.  Jednotky třídy "Durance":

Konstrukce.

Na přídi je hlavní nástavba, za ní se nachází letové paluby pro vrtulníky, pod nimiž je rozměrný palubní dok, který může být využit též pro uskladnění těžké techniky. Posádku lodi tvoří 210 námořníků a 470 vojáků s nákladem. V nouzi se může krátkodobě nalodit až 1600 osob. Na palubě se nachází nemocnice se dvěma operačními sály a 47 lůžky.  Palubní dok má délku 122 metrů, šířku 13,5 metru a výšku 7,7 metru. Může z něj operovat deset středních výsadkových člunů LCM či kombinace jeden LSM a čtyři LCM. Vejde se do něj také hlídkový člun třídy "P400". Transportní vrtulníky operují z hlavní letové paluby ve středu lodi a z pomocné letové paluby v prostoru nad palubním dokem. Jsou na nich vyznačena celkem tři přistávací místa. V palubním hangáru mohou být uskladněny dva vrtulníky Aérospatiale SA 321 Super Frelon či čtyři Eurocopter AS332 Super Puma.  Na palubě se nachází dvě dvojitá odpalovací zařízení SIMBAD pro protiletadlové řízené střely krátkého dosahu Mistral s dosahem 5 km. Ty loď chrání proti letadlům a protilodním střelám. Hlavňovou výzbroj tvoří tři 30mm kanóny OTO Melara o délce hlavně 70 ráží.  Pohonný systém tvoří dva diesely SEMT-Pielstick 16 PC2.5V 400. Nejvyšší rychlost je 21 uzlů. Dosah je 11 000 námořních mil při ekonomické rychlosti 15 uzlů.

Zahraniční uživatelé.

Chilské námořnictvo v říjnu 2011 získalo výsadkovou loď "Foudre", kterou ve službě nahradila "Dixmunde", třetí jednotka třídy "Mistral". Do Valparaísa loď dorazila v březnu 2012. Hodnota kontraktu dosáhla 80 milionů amerických dolarů. Chilské námořnictvo tak zaplnilo mezeru ve svých schopnostech, vzniklou vyřazením tankové výsadkové lodě "Valdivia" (LST 93) patřící k americké třídě "Newport". V Chile loď slouží pod názvem "Sargento Aldea" (LSDH-91).  Druhá jednotka "Siroco" byla francouzským námořnictvem vyřazena v červenci 2015. U stále poměrně nového plavidla se vyskytlo několik zájemců, včetně Chile, které již provozovalo její sesterskou loď. Vážným zájemcem se stalo portugalské námořnictvo, ukázalo se však, že "Siroco" není kompatibilní s tamními vrtulníky EH101 Merlin. Dalším zájemcem se stalo brazilské námořnictvo, které plavidlo testovalo v prosinci 2014 a využívá vrtulníky, které z třídy "Foudre" operovat mohou. V září 2015 bylo potvrzeno zakoupení plavidla Brazílií. Výsadková loď vstoupila do služby 4. dubna 2016 pod jménem "Bahia" (G40).

Třída Foudre je třída dokových výsadkových lodí francouzského námořnictva. Jejich francouzské označení je TCD – "Transport de chalands de débarquement". K jejich hlavním úkolům patří výsadek pěchoty a obrněné techniky na nepřipravené pobřeží, logistická podpora námořních sil a plnění humanitárních misí. Lodě jsou vybaveny pro nasazení a podporu plně vybaveného mechanizovaného praporu sil rychlé reakce o síle 35 důstojníků a 435 vojáků s 1000 tunami nákladu. Výsadek je prováděn pomocí vyloďovacích člunů a vrtulníků.


Cesta k nezávislosti.

V roce 1397 se Island společně s Norskem dostal pod nadvládu Dánska a poté následovalo dlouhé období hospodářského úpadku. Až v roce 1874 byla dosažena autonomie. V roce 1814 se po Kielském míru rozpadlo Dánsko-Norsko; Island i když původně norská država (stejně jako Grónsko a Faerské ostrovy), zůstal v područí Dánska. V roce 1874 konečně přiznalo Dánsko Islandu ústavu a domácí vládu, čímž získal vnitřní autonomii.  Osamostatňování Islandu pokračovalo v roce 1918 vytvořením společné dánsko-islandské komise, která se po dvou týdnech shodla na úplné autonomii pro Island. A tak po schválení dánským a islandským parlamentem byl přijat návrh, pro nějž se v referendu vyslovila většina (90%) obyvatel Islandu. Přijetím tohoto návrhu se stal 1. prosince 1918 Island suverénním a samostatným státem, oslavy ale zhatila krutá zima. Island měl s Dánskem společného krále, a tudíž s ním byl v personální unii. Dánsko se až do odvolání staralo o obranu islandských vod a vyplatilo Islanďanům 2 miliony korun do fondu na Islandu a v Dánsku, jelikož s nezávislostí byly zrušeny dánské příspěvky. Na islandskou žádost také mohlo Dánsko zastupovat Island v zahraničí. Smlouva o personální unii byla platná do roku 1940 a po uplynutí mohl kterýkoli z obou států požádat o úpravu nebo, pokud k revizi do tří let od roku 1940 nedošlo, mohl jakýkoli z obou států smlouvu jednostranně vypovědět.

Island za druhé světové války.

Obyvatelé Islandu žili podle zákona o unii z roku 1918 v neutrální zemi bez armády a svou neutralitu si hodlali udržet. Pro válečné období byla utvořena tzv. válečná a také regentská rada (jelikož král Kristián X. žil v Němci obsazeném Dánsku). Vláda ani po okupaci Dánska nepřijala britskou nabídku ochrany. Proto Britové ze strachu, aby Němci neobsadili Island, podnikli bleskovou operaci "Fork" a 10. května 1940 Island obsadili. Roku 1941 převzaly obranu Islandu od Britů zatím neutrální Spojené státy americké. Na to přistoupili Islanďané s podmínkou vyklizení Islandu ihned po skončení války a respektování suverenity Islandu. USA na Islandu vybudovaly především letiště u města Keflavík a rozmístily na ostrově radarové stanice. Díky Američanům se rapidně snížila nezaměstnanost. V době nejvyššího stavu měly USA na Islandu 47 000 vojáků.

Vyhlášení republiky.

Už od začátku 30. let někteří lidé byli pro zrušení personální unie s Dánskem. I obrana islandských vod již po obsazení Dánska Německem nebyla možná. Proto od roku 1942 probíhaly přípravy na změnu státního zřízení. Smlouva o unii s Dánskem byla vypověditelná roku 1944. Na žádost dánských velvyslanců a Američanů byl až roku 1944 Altingem schválen návrh zrušení unie s Dánskem a vyhlášeno celonárodní referendum, kterého se zúčastnilo 98% voličů, 97% z nich dalo hlas ke zrušení unie a 95% jich dalo hlas republice. 17. června 1944 byl Island vyhlášen republikou a byla zrušena personální unie s Dánskem. Alting zvolil za 1. prezidenta Sveinna Björnssona. Král Kristián X. poslal k tomuto dni telegram, v němž vyjádřil politování nad tím, že se s ním islandský lid rozchází za těchto poměrů, ale popřál mu vše nejlepší. Změna ústavy spočívala převážně v nahrazení slova "král" slovem "prezident".  Po válce odešly do jara 1947 všechny cizí vojenské jednotky, ale v tu samou dobu bylo obnoveno jednání s USA o předání letiště v Keflavíku a možnosti mezipřistání amerických letadel, z čehož Islandu plynuly peníze. Island stále zůstával neutrální a bez armády. Roku 1949 bylo Islandu nabídnuto členství v NATO a vláda nabídku přijala, ovšem pod podmínkou, že v době míru nebudou na Islandu rozmístěna cizí vojska. V roce 1951 již vláda podepsala dohodu o obraně s USA a v Keflavíku přistálo prvních 15 letadel s americkými vojáky.  V rámci Marshallova plánu získal Island v letech 1948 až 1960 kolem 70 milionu dolarů. Od roku 1971 byly z Dánska postupně navráceny islandské rukopisy.

Islandské království (islandsky "Konungsríkið Ísland", dánsky "Kongeriget Island") byl předchůdce dnešní republiky Island, v letech 1918 až 1944. Jednalo se o nezávislý stát v personální unii s Dánským královstvím. Jediným islandským králem po celou existenci byl dánský král Kristián X.


Život.

Sestra Zdenka se narodila jako desátá z jedenácti dětí rolníka Pavola Schelinga a jeho ženy Zuzany, rozené Pánikové. Při křtu 27. prosince 1916 obdržela jméno Cecília. Rodiči byla od malička vychovávána v katolické víře. Základní vzdělání získala v letech 1923-1931 ve svém rodišti, kde se také poprvé setkala s milosrdnými sestrami svatého Kříže, které na ni udělaly dojem svou obětavou péčí o nemocné a nemohoucí. Po ukončení školy v Krivej se v necelých 15 letech (6. července 1931) rozhodla zasvětit svůj život Bohu a odešla do kláštera sester svatého Kříže do Podunajských Biskupic, kde požádala o přijetí do postulátu.  V 1933-1935 studovala u sester ošetřovatelství, později ještě prodělala kurz radiologie. 28. ledna 1936 pak vstoupila do noviciátu a přijala řeholní jméno Zdenka. Po složení časných slibů (30. leden 1937) působila jako ošetřovatelka ve státní nemocnici v Bratislavě. Roku 1941 se přesunula do krajské nemocnice v Humenném, kde taktéž působila jako ošetřovatelka, a o rok později se vrátila do státní nemocnice v Bratislavě, kde následujících deset let pracovala na rentgenologickém oddělení, nejprve jako laborantka, později jako technička. Věčné sliby složila 28. ledna 1943.

Střet s komunistickým režimem.

Když po únorovém převratu začalo pronásledování katolické církve, byla stejně jako ostatní sestry vyzvána, aby odložila řeholní šat a vystoupila z kongregace, jinak bude muset z nemocnice odejít. Stejně jako drtivá většina ostatních řeholnic odmítla, nicméně díky své těžko nahraditelné kvalifikaci byla dočasně ponechána na oddělení.  Počátkem února 1952 pomohla uprchnout knězi Štefanu Koštialovi, který byl v nemocnici na krátkodobém ošetřování (měl být zakrátko souzen a Státní bezpečnost jej proto poslala do nemocnice, aby zde zahladili nejvýraznější následky a známky mučení). Jeho útěk zařídila tak, že ostraze namíchala do čaje silný uspávací prostředek. K tomuto se podle vlastních slov odhodlala poté, co jí ostraha sdělila, že kněze odvezou do Ruska, odkud se už nevrátí.  Krátce poté se pokusila zařídit útěk pro další tři kněží a tři seminaristy, neuspěla však, neboť celá akce byla předem naplánovanou provokací StB. Sestra Zdenka byla 29. února zatčena a po několikaměsíčních výsleších doprovázených mimořádně brutálním mučením (odmítala vyzradit své spolupracovníky a podepsat zmanipulované protokoly) postavena před soud, který ji 17. června 1952 odsoudil za údajnou velezradu ke 12 letům těžkého žaláře a 10 letům ztráty občanských práv (rozsudek byl v plném rozsahu zrušen Nejvyšším soudem SSR 18. listopadu 1970). Prošla věznicemi v Bratislavě, Rimavské Sobotě, Pardubicích, Brně a v Praze na Pankráci.  Již mučení při výsleších mělo devastující účinek na její zdraví, mučení a špatné životní podmínky při věznění vedly k dalšímu zhoršení. V roce 1954 se k následkům mučení přidala rakovina prsu, nicméně přístup k nutné léčbě jí byl i za tohoto stavu odpírán. Později jí byl prs ve vězení bez anestezie amputován, ovšem nedostalo se jí žádného dalšího léčení. Její stav se stále zhoršoval, a když se jí po těle začaly šířit metastázy a úspěšná léčba byla již prakticky vyloučena, byla podrobena léčbě ozařováním ve vězeňské nemocnici na Pankráci. 16. dubna 1955, když už bylo jasné, že délka jejího dalšího života se počítá už jen na týdny či měsíce, byla urychleně propuštěna na svobodu, neboť odpovědné komunistické orgány nepovažovaly za vhodné, aby zemřela ve vězení.  Nemocnice v Bratislavě, kde dlouhá léta pracovala, ji na příkaz komunistických úřadů odmítla přijmout, zakázáno bylo i její přijetí v řádovém domu, který se staral o přestárlé a nemocné sestry. To, že ji odmítly, či musely odmítnout její vlastní spolusestry se jí nesmírně dotklo. Po krátkém pobytu v bytě u Apolónie Galisové (ve vězení ji několikrát navštívila a později sama vstoupila k sestrám sv. Kříže a přijala jméno Lucie) se jí nakonec podařilo vyjednat přijetí (19. dubna) v nemocnici v Trnavě. Zde zemřela zaopatřená svátostmi během mše (31. července 1955 v 7:45).

Pouť ostatků.

Sestra Zdenka byla pohřbena 2. srpna v Trnavě na starém hřbitově. Zde její ostatky spočívaly až do zrušení hřbitova v roce 1979, kdy byly spolu s ostatky dalších deseti sester přesunuty na hřbitov do Podunajských Biskupic. Odtud byly vyzvednuty 6. června 2003, nyní jsou pohřbeny v klášterním kostele svatého Kříže v Biskupicích.

Posmrtné pocty.

Diecézní proces jejího blahořečení otevřel trnavsko-bratislavský arcibiskup Ján Sokol 18. září 2000. Římský proces byl ukončen 7. července 2003, kdy papež Jan Pavel II. potvrdil její blahoslavení. K jeho slavnostnímu vyhlášení přistoupil během své návštěvy na Slovensku 14. září téhož roku. Spolu s ní byl v Petržalke blahoslaven další slovenský mučedník z doby komunismu, Vasiľ Hopko.  Dne 19. září 2003 byla Schelingové zasvěcena nově zbudovaná kaple v obci Dolný Ohaj. Další jí zasvěcená kaple vznikla o čtyři dny později v církevní Základní škole Antona Bernoláka v Martině. První liturgické vzpomínky na bl. Zdenku Schelingovou se 31. července 2004 v její rodné Krivé zúčastnilo víc než 3000 poutníků. V místním kostele je její socha v nadživotní velikosti spolu s relikviemi.  Po bl. Zdence bylo též pojmenováno několik institucí, např. "Mateřské centrum a dětské hřiště bl. Zdenky" při faře v Bratislavě-Záhorské Bystrici či "Klinika paliatívnej medicíny bl. Zdenky Schelingovej" zřízená Fakultní nemocnicí a Fakultou zdravotnictví a sociální péče Trnavské univerzity.  Na květnou neděli 2004 jí byla na místě bývalého trnavského hřbitova odhalena pamětní deska. V roce 2005 vydalo Slovensko čtyřiatřicetikorunovou poštovní známku se Zdenkou Cecílií Schelingovou.

Blahoslavená Zdenka Cecília Schelingová (24. prosince 1916, Krivá na Orave – 31. července 1955, Trnava) byla slovenská řeholnice z Kongregace Milosrdných sester svatého Kříže a mučednice z doby pronásledování katolické církve komunistickým režimem v Československu.


Rodina.

Její otec byl Sancho Kastilský, nemanželský syn krále Alfonsa XI. Kastilského a jeho milenky Eleonory de Guzmán, a bratr krále Jindřicha II. Kastilského. Její matkou byla Beatrix Portugalská, dcera Petra I. Portugalského a Inés de Castro. Eleonora se narodila v Aldeadavila de la Ribera.  Eleonořin bratr byl 2. hrabětem z Alburquerque.

Manželství.

Eleonora byla původně zasnoubená s Fridrichem, nemanželským synem Jindřicha II. Kastilského, nicméně toto zasnoubení bylo zrušeno.  Po smrti Jana I. Kastilského dne 9. října 1390 se Regentská rada zabývala otázkou dědictví, infantovi Jindřichovi bylo jedenáct let, Ferdinandovi deset. Bylo dohodnuto, že se Ferdinand se neožení, dokud Jindřichovi nebude čtrnáct let.  Petr I. Kastilský byl v roce 1369 zabit svým nemanželským bratrem Jindřichem. Zástupci duchovenstva, šlechty, venkovské šlechty a obchodníků, se dohodli, že Jindřichův vnuk infant Jindřich by si měl vzít za manželku vnučku zavražděného krále Petra, anglickou princeznu Kateřinu z Lancasteru, dceru Jana z Gentu. Jindřich splnil požadavky, takže teď bylo na jeho mladším bratrovi Ferdinandovi, aby si našel čestnou a bohatou manželku.  Právě šestnáctiletá Eleonora měla věk na vdávání. Eleonora se sňatkem souhlasila, ale ten se ještě nemohl uskutečnit, protože Ferdinandovi bylo teprve deset let. Vlastnila města Haro, Briones, Vilforado, Ledesma a města, která jí daroval král Jan I. Kastilský – Albuquerque, Codesera, Azagala, Alconchel, Medellin, Alconétar a Villalon. To z Eleonory dělalo přitažlivou manželku pro infanta Ferdinanda.  Sňatek mezi nimi se uskutečnil v roce 1394. Měli spolu sedm dětí:

Pozdější život.

V roce 1412, po Dohodě z Caspe, se Ferdinand a Eleonora stali králem a královnou Aragonie. Nicméně vládli jen čtyři roky, v roce 1416 Ferdinand ve 36 letech zemřel. Eleonora, které bylo 42 let, odešla do Mediny del Campo. V roce 1435 byl její syn, aragonský princ, po námořní bitvě u Ponzy v Janovské republice zajat.  Královský palác Medina del Campo, rodiště jejího manžela a jejich dětí, byl přeměněn na klášter Santa María la Real. Tam byla Eleonora svědkem bojů mezi svými dětmi a monarchisty, vedenými Álvarem de Lunou. Eleonora ztratila některé své pozemky.  Eleonora zemřela v roce 1435, v Medina del Campo, v provincii Valladolid. Je pohřbena v klášteře Santa María la Real, v jednoduchém hrobě na podlaze.

Eleonora z Alburquerque, 3. hraběnka z Alburquerque (1374 – 16. prosince 1435) se sňatkem s Ferdinandem I. Aragonským stala královnou Aragonie. Ve Španělsku je známá jako "Leonor Urraca de Castilla, condesa de Alburquerque".


Princip.

S příchodem návštěvníka internetu na vybranou webovou stránku odešle SSP systém do programatického ekosystému informace o dané webové stránce, dostupných reklamních pozicích a také o uživateli samotném. Na tuto nabídku přijde mnoho odpovědí od DSP systémů, které sledují zájmy inzerentů, kteří si u nich nastavili cíle svých kampaní (cílové skupiny, rozpočty, očekávaný výkon apod.). SSP systém si z těchto nabídek vybere nejčastěji tu s nejvyšší nabídkou. Takto vybraná reklama je následně zobrazena a inzernetovi se účtuje cena podle druhé nejvyšší nabídky, nebo first price auction (první nejvyšší) která nebyla vybrána. Pokud DSP systém používá DMP, má DSP více informací k rozhodnutí, jak má na danou nabídku rozeslanou SSP systémem reagovat. Pokud i samotné SSP používá DMP a poslalo detailnější informace již v rámci nabídky, pak se DSP musí rozhodnout podle jakých informací se bude rozhodovat. Primárním obchodním modelem mezi SSP a DSP je nákup za zobrazení (imprese), kdy se cena stanovuje za 1000 jednotek tzv. Cost Per Thousand (CPT) nebo také Cost Per Mile (CPM).

Demand side platform (DSP).

Plní v RTB aukci roli přihazujících v aukční síni. Demand side platforms jsou na trhu desítky, v Česku se používají např. AdForm, Sociomantic, MediaMath, AppNexus nebo Criteo. Součástí poptávky, kterou SSP posílá, jsou informace o webu, pozici, reklamním formátu a také anonymní id uživatele. DSP ovšem není zadavatel reklamy, inzerent. Je to technologická platforma, která umožňuje inzerentům vytvořit kampaně, zadat v nich kritéria pro nákup reklamy a zároveň provádí aukci. DSP, které dostane nabídku volné imprese, tedy nejprve vybere ze všech inzerentů ty, kteří mají o danou impresi zájem. Jinými slovy ty, jejichž kritériím imprese vyhovuje. Některý inzerent mohl chtít impresi na daném webu, jiný může mít zájem o tohoto konkrétního uživatele. Nabídku s největší cenou za zobrazení potom DSP pošle SSP.  Mezi hlavní charakteristiky DSP systémů patří:

Supply side platform (SSP).

SSP z došlých nabídek vybere ty, které vyhovují kritériím vydavatele (vydavatel může např. říci, že určité inzerenty nebo celé obory na svém webu nechce) a inzerát s nejvyšší nabídkou zobrazí. Celý tento proces přitom probíhá v řádu desetin sekundy – rychlost je podmínkou účinnosti. Stará se o rozesílání nabídek směrem k DSP systémům, ale také sleduje data, která vedou k optimální výtěžnosti spravovaného reklamního prostoru. Největší vydavatelé reklamního obsahu často mají SSP jakou součást globální správy a výtěžnosti reklamního prostoru označovanou termínem yield management. Nejlepších výsledků se dosahuje při propojení AdServeru a SSP, což přináší možnosti jak správně prolínat programatické reklamní kampaně s kampaněmi, které si dané médium prodalo samo přímým obchodováním.

Data Management Platform (DMP).

Sbírají dostupná data o návštěvnících internetu a pomocí speciálních algoritmů vytváří uživatelské profily, které sdružují uživatele podobných vlastností například: muži, 25+ se zájmem o automobily. Takovéto profily nakupují inzerenti, kteří chtějí oslovit danou cílovou skupinu.  Kdo používá DMP?  Agentury, vydavatelé a obchodníci, ti všichni používají DMP. Agentury využívají tuto technologii ke shromažďování a analýze dat ze svých klientských kampaní.  Jaké jsou hlavní platformy DMP?  K prodejcům, kteří prodávají DMP technologii do světa digitálních médií v současné době patří společnosti Adobe, Krux, Lotame, BlueKai, CoreAudience, Knotice, nPario a X + 1.

Real Time Bidding (RTB) je nástroj pro nákup a prodej reklamy. Jeho princip je srovnatelný s nákupem a prodejem akcií na burze. Majitel reklamního prostoru nabídne do aukce svůj prostor s vyvolávací cenou a inzerenti zašlou své nabídky s tím, že vyhrává inzerent s nejvyšší nabídkou, ale zaplatí cenu blízkou ceně druhé nejvyšší nabídky tzv. second best price auction, nebo first price auction (první nejvyšší). Celý tento mechanismus je označován jako otevřená aukce v reálném čase (open RTB).


Život a práce.

Alex Honnold se narodil v Sacramentu v Kalifornii. Oba jeho rodiče, Dierdre Wolownick a Charles Forrest Honnold, jsou profesory na komunitní vysoké škole. Otec má kořeny v Německu a matka v Polsku. Alex začal s lezením na stěně ve věku pěti let a když mu bylo deset, lezl „několikrát za týden“. Jako teenager se zúčastnil mnoha národních a mezinárodních lezeckých soutěží.  „Nikdy jsem (jako dítě) nebyl úplně špatný lezec, ale taky jsem nebyl nijak výjimečný“, říká. „Byla spousta lezců mnohem, mnohem silnějších než já, kteří začali lézt už v dětství a byli okamžitě strašlivě silní. Měli prostě dar od přírody, a to jsem já nikdy neměl. Jen jsem miloval lezení a nikdy jsem s ním nepřestal, takže jsem se, přirozeně, zlepšil, ale nikdy jsem nebyl nijak zvlášť nadaný.“  Po absolvování sacramentské střední školy Mira Loma v roce 2003 se Honnold přihlásil na Kalifornskou univerzitu v Berkley na stavební inženýrství. Během prvního roku studia na univerzitě se jeho rodiče se rozvedli a zemřel dědeček z matčiny strany, Alex nechodil na hodiny a čas trávil sám, boulderováním v parku Indian Rock. Řekl, že situace tehdy byla „ohavná... Nebydlel jsem na kolejích, měli jsme rodinného přítele, který mi pronajímal dvoupokojový byt ve městě. Během toho jednoho roku na Berkley jsem nikdy nikoho nepotkal. Nikdy jsem s nikým nemluvil.“  Po roce ze školy odešel, přestěhoval se zpět domů a projížděl kalifornské lezecké oblasti. „Srostl jsem s maminčiným minivanem, který byl mou základnou“, řekl. „Jezdíval jsem do Joshua Tree kvůli lezení, nebo do Los Angeles za přítelkyní. Můj okruh byl malinký a život finančně nenáročný. Auto jsem docela rychle zničil, jednoho dne prostě umřelo, a tak jsem další rok jezdil na kole a spal ve stanu.“  V roce 2007 si koupil dodávku z roku 2002, Ford Ecoline E150, díky které se mohl začít soustředit na lezení a objíždět oblasti podle toho, jaké bylo počasí.  Americký horolezecký časopis Alpinist v roce 2011 napsal:Honnold se v lezeckém světě vynořil za pochodu, jako úplný lezec. Do roku 2006 o něm nikdy nikdo neslyšel. V roce 2007 přelezl během jednoho dne stylem free solo yosemitské cesty Astroman a Rostrum, tím se vyrovnal legendárnímu výkonu Petera Crofta z roku 1987, a najednou byl celkem známý. O rok později vysóloval 366 metrů dlouhou prstovou spáru obtížnosti 5.12d (7c), která se táhne masivem Moonlight Buttress v národním parku Zion. Výstup byl nahlášen 1. dubna. Lidé si čtyři dny mysleli, že jde o aprílový žert. Pět měsíců poté udělal Honnold něco nevídaného a vysóloval přes 600 metrů vysokou, ledovcem utvořenou severozápadní stěnu (Regular Northwest Face) skalního útvaru Half Dome. Croft o tomto výkonu prohlásil, že je to nejpozoruhodnější výstup bez lana, který kdy kdo podnikl.Veřejně známým se stal poté, co se vysólování cesty Regular Northwest Face na Half Dome objevilo ve filmu "Sám ve stěně" a v následném rozhovoru pro pořad "60 Minutes".  V listopadu 2001 Honnold spolu s Hansem Florinem nestihli s časem 2:37 o 45 sekund přebít rekordní čas přelezení cesty The Nose na stěnu El Capitan. 17. června 2012 ve stejné cestě vytvořili nový rekord s časem 2:23:46 (nebo 2:23:51).  Americké společnost Clif Bar v listopadu 2014 oznámila, že odmítá Honnolda a další čtyři lezce (většinou ty, kteří lezou stylem free solo) nadále sponzorovat. V otevřeném dopise napsali: „Dospěli jsme k názoru, že tyto formylezení posouvají hranice a risk tam, kam už nejsme ochotní zacházet.“  3. června 2017 Honnold jako první vylezl v čase 3 hodiny a 56 minut stylem free solo 884 metrů dlouhou cestu Freerider na stěnu El Capitan. Výkon popsaný jako „jeden z nejúžasnějších atletických výkonů všech dob“ byl zachycen lezcem a fotografem Jimmym Chinem a jeho ženou, dokumentární filmařkou Elizabeth Chai Vasarhelyi, ve snímku "Free Solo". Krom jiných ocenění film v roce 2018 získal Oscara v kategorii „nejlepší dokument“.  6. června 2018 se Honnold spojil s Tommym Caldwellem aby překonali rychlostní rekord v cestě The Nose na stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku. Zhruba devadesátimetrovou cestu zdolali v čase 1:58:07 a stali se tak prvními lezci, kteří ji vylezli rychleji, než za 2 hodiny.

Osobní život.

Více než deset let žil Honnold v dodávce. „Myslím, že bydlení v dodávce není nijak zvlášť přitažlivé,“ řekl. „Ne že bych nějak miloval žití v autě, to co mám rád jsou místa, která díky tomu poznám. Miluji to v Yosemitech, miluji to vlastně kdekoliv, kde je dobré počasí, miluji to, že si můžu dovolit jezdit na místa, kde jsou dobré podmínky. A je to docela pohodlné. Takže bydlení v autě je vlastně nezbytné... Kdybych mohl nějaký zázrakem teleportovat dům z místa na místo, raději bych bydlel v něm. I když, upřímně, v dodávce to taky celkem jde. Líbí se mi, že mám všechno po ruce. Když se občas ocitnu v hotelovém pokoji, jakože někdy mi přidělí vážně nóbl pokoj, který je velký a musím chodit daleko do koupelny, říkám si: ‚Kdybych tak měl tu lahev.‘ Kdo chce uprostřed noci chodit až do koupelny, když by se mohl jen tak otočit na bok a bylo by to?“ Jeho dodávka je na míru vybavená kuchyňským koutem a skříňkami.  V roce 2017 koupil Honnold dům v Las Vegas. „Nejdříve jsem neměl žádný nábytek a tak jsem prvních pár týdnů bydlel v dodávce na příjezdové cestě. Cítil jsem se tam víc jako doma než v tom prázdném domě.“ Tou dobou vyměnil Ford Ecoline, ve kterém jezdil od roku 2007, za nový Ram ProMaster 2016, ve kterém stále bydlí a cestuje většinu roku.  Honnold je vegetarián, nepije alkohol a neužívá žádné jiné drogy. Je náruživým čtenářem, který se zajímá o klasickou literaturu, environmentalismus a ekonomii a sám sebe popisuje jako militantního ateistu a feministu.  Když zrovna neleze, běhá, nebo chodí po horách, aby se udržel v kondici.  Honnold potkal Sanni McCandless na autogramiádě v roce 2015, brzy poté se z nich stal pár. Sanni a její vztah s Honnoldem jsou význačnou součástí filmu "Free Solo".  25. prosince Honnold prostřednictvím sociálních sítí oznámil, že on a Sanni McCandless jsou zasnoubení.

Filantropie.

V roce 2012 založil nadaci Honnold Foundation, která si klade za cíl „najít jednoduché, udržitelné způsoby zlepšení kvality života na celém světě“ a v současné době se zaměřuje na podporu solární energie v rozvojových zemích.

Filmografie.

I když je Honnold známý hlavně díky snímku "Free Solo", objevil se i v dalších filmech:

Alex Honnold (* 17. srpna 1985 Sacramento) je americký horolezec známý hlavně díky lezení ve stylu free solo (lezení bez jištění), a vícedélkovému lezení. Honnold je jediný člověk, kterému se podařilo bez jištění přelézt stěnu El Capitan v Yosemitském národním parku a je držitelem rekordu ve zdolání takzvané Triple crown - vylezení tří cest na Mount Watkins, The Nose a Half Dome - v čase 18 hodin a 50 minut. Honnold sám říká, že má rád vysoké, dlouhé cesty, které může zkoušet rychle zdolávat.


Historie.

Zakladatelem zumby je kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Na zumbu vlastně přišel úplně náhodou v devadesátých letech. Jednoho dne dorazil na svou hodinu aerobiku, ale zjistil, že si zapomněl kazetu s hudbou. Proto použil tu, kterou poslouchal cestou na trénink a improvizoval. Klientům se to líbilo tak, že si o tuto hodinu pak říkali sami.  Alberto Perez založil později s přesunem do USA z Kolumbie organizaci Zumba Fitness LLC, která zaštiťuje Zumbu celosvětově. Ochrannou známku „Zumba“ vlastní společnost Zumba Fitness LLC.

Průběh lekce.

Lekce Zumby většinou trvá zpravidla 60 minut, začíná warm-upem, který čerpá a používá podobné prvky jako aerobik. V této části instruktor připraví cvičence nejen po fyzické, ale i po psychické stránce na další část hodiny. Po rozehřátí následuje taneční párty, plná latinskoamerických rytmů, kde hraje hlavní roli hudba. Používá se převážně latinskoamerická hudba (salsa, merengue, reggaeton, calypso, cumbie, cha-cha, quebradita, mambo, jive ad.) dále se setkáváme i s prvky z orientálních i afrických tanců, s flamencem, řeckou zorbou ad.  Hudba je velmi hlasitá, jako na párty. Instruktor používá po vzoru zakladatele Zumby Beta Pereze neverbální cueing, mikroport se v Zumbě nevyužívá. Účastníci lekce se řídí změnami hudby v konkrétní skladbě.  Každý tanec má základní kroky a proto i Zumba má standardizované kroky. Tyto kroky jsou součástí lekce i v obdobě variací, aerobikové prvky do střední části lekce Zumby nepatří. Latinskoamerická hudba představuje 80% z hodiny, zbytek může představovat moderní hudba, třeba i hip hop atd. Na zemi se nikdy necvičí, vše včetně protažení probíhá ve stoje. Lekce končí pomalou skladbou, kdy je proveden cool down (snížení tepové frekvence) a důležitý strečing.

Zumba je taneční fitness program, který vytvořil kolumbijský fitness trenér a choreograf Alberto „Beto“ Perez. Zumba představuje aerobní trénink – jedná se o formu intervalového tréninku, využívá se pojmenování (intermittent training) – „přerušovaný trénink“. Střídají se pomalé a rychlé skladby. Tepová frekvence se po dobu tréninku udržuje v aerobní zóně, zvyšuje se a klesá s měnící se skladbou.


Mládí.

Kevin Richardson se narodil 8. října 1974 na klinice Nightingale v Johannesburgu v Jižní Africe. Strávil dětství na předměstí Orange Grove. Jeho matka Patricia pracovala pro Barclays Bank a také se narodila v Jižní Africe. Richardsonův otec, který pracoval pro farmaceutickou společnost, se narodil ve Spojeném království a přestěhoval se do Jižní Afriky z Readingu v Berkshire. Kevin Richardson je nejmladší ze čtyř dětí: má staršího bratra a dvě sestry, které jsou dvojčata. Jeho otec zemřel, když bylo Richardsonovi třináct let. Když mu bylo asi šestnáct, setkal se se Stanem Schmidtem a začal svou kariéru jako „samouk chovatel“.

Kariéra.

Richardson šel na vysokou školu a studoval zoologii, ale po dvou letech opakujících se lekcí o mořské biologii se zaměřil na studium savců. Jako dospělý Richardson věřil, že nikdy nebude mít kariéru se zvířaty a že to zůstane jen jeho koníčkem. Začal absolvovat kurzy fyziologie a anatomie na vysoké škole a zahájil kariéru ve fyziologii cvičeni a stal se fyziologem cvičení. Ve 22 letech měl možnost pracovat s dvěma šestiměsíčními lvíčaty, Tauem a Napoleonem, v Lionském parku poblíž Johannesburgu. Stále pracuje s dorůstajícími mláďaty. Majitel zařízení Rodney Fuhr ho zaměstnal na částečný úvazek v Lion Parku.

Zkušenosti.

Richardson pracoval v Lion Parku o rozloze 1600 akrů ve městě Broederstroom, což je město 35 kilometrů severně od jeho rodného města Johannesburgu v Jižní Africe. Zatímco se specializoval na lvy, interagoval také s hyenami a leopardy. První část lví kariéry strávil v Lion Parku, než se přestěhoval do Království bílého lva. Richardson má speciální zařízení nazvané Království bílého lva v Broederstroom. Park, který byl založen s pomocí Rodneyho Fuhra, má rozlohu 800 hektarů a byl postaven pro natáčení filmu "White Lion". Richardson se stará o třicet devět lvů v tomto zařízení. V současné době je zařízení soukromé, ale plánuje se otevřít veřejnosti.  Od roku 2015 se Kevin Richardson Wildlife Sanctuary přestěhovala do soukromé rezervace Welgedacht u Pretorie.

Péče o lvy.

Richardson pracoval s velkými kočkami a ve svých interakcích se opírá spíše o intuici než o statická pravidla. Spal vedle lvů, krmil je a žil s nimi. Pracoval také s gepardy, leopardy a hyenami. Upřednostňuje lvy nad kteroukoli jinou velkou kočku. Jeho vztah ke zvířatům však nebyl okamžitý. Všechny lvy, s nimiž pracuje, znal již jako mláďata. Stále pokračuje ve spojení s Tauem a Napoleonem, lvími bratry, kteří byli jeho úvodem do světa velkých koček.  Richardson odmítá tradiční představu, že lvi by měly být ochočeni a ovládáni, preferoval spíše rozvíjení vztahu v průběhu času založené na lásce a respektu.

Nebezpečí.

Richardson byl mnohokrát poškrábán a pokousán, ale nikdy ne silně. Richardson není tímto nebezpečím odrazován. V rozhovoru se zmiňuje: „Je zřejmé, že člověk si uvědomuje nebezpečí, když pracuje s takovými zvířaty, vážil jsem klady i zápory a kladné stránky daleko převažují nad těmi zápornými.“ Varuje však toho, kdo bude následovat jeho stopy. Všechny snímky jeho dobrodružství vyjadřují jeho dlouholeté zkušenosti a vazby. Spousta videí běžně k zhlédnutí je odrazem třeba patnácti či více let intenzivní práce, což si každý musí uvědomit. „Lidé rádi vytrhávají věci z kontextu. Neznají vztah, který mám s tímto lvem.“ Richardson zpravidla jedná pouze s lvy, se kterými byl od svého narození. Richardson také rozlišuje svou práci od práce profesionálních zoologů interagujícími s úplně volně žijícími zvířaty, která nebyla odchována, nebo od cvičitelů, jejichž zvířata musí každý den účinkovat na jevišti.  Populace lvů v Africe klesla během patnácti let z přibližně 350 000 na přibližně 25 000. Richardson doufá, že mediální pozornost jeho filmů zvýší povědomí veřejnosti o potřebě chránit a zachovat zvířata Afriky. Podle "Professional Hunters Association" (svaz profesionálních lovců) vynáší lov lvů v Jižní Africe více než 90 milionů dolarů (60 milionů liber) ročně. Mezi zářím 2006 a zářím 2007 zabilo 16 394 zahraničních lovců (z nichž více než polovina létala ze Spojených států) 46 000 zvířat. Trofejní lov činí 91,2 milionu dolarů ročně a zahraniční turisté někdy zaplatí až 40 000 dolarů za zastřelení lva. Jihoafrická vláda podporuje lov z důvodu těchto příjmů a provinční vlády prodávají povolení k usmrcení nosorožců, lvů, slonů a žiraf. V roce 2008 bylo zabito 1050 lvů. Richardson doufá, že jeho film "Bílý lev" přispěje k tomu, aby se lidé více zamysleli nad tím, jestli chtějí mít na tomto dění podíl.

Kevin Rene Richardson (* 8. října 1974 Johannesburg), známý pod názvem Zaříkávač lvů, je jihoafrický chovatel zvířat, který se intenzivně zabývá africkými zvířaty.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku se zúčastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž, takže v LM jako jediné nemělo žádného zástupce). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto bylo rozdělení týmů v letech 2012-2013 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2011, ne 2012. Obhájce titulu, Chelsea FC, místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění nezískala, místo vyhrazené pro obhájce titulu bylo tedy využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2012/13:  Tottenham Hotspur - tým ze 4. místa Anglické Premier League 2011/12, původně kvalifikovaný do LM, byl kvůli výhře Chelsea FC v Lize mistrů 2011/12, přesunut do základní skupiny Evropské ligy. Chelsea totiž ve své domácí soutěži skončila až na šestém místě, ze kterého se do LM nepostupuje, a tak muselo být využito přímé místo v LM pro obhájce titulu na úkor Tottenhamu (LM se nesmí za žádných okolností zúčastnit více než 4 týmy ze stejné země).

Týmy.

Čísla v závorkách udávají ligové umístění.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechna losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola - 25. června 2012 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy 3. a 4. července, odvety 10. a 11. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 17. a 18. července, odvety 24. a 25. července 2012.

3. předkolo.

Los třetího předkola – 20. července 2012. Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 31. července a 1. srpna, odvety 7. a 8. srpna 2012.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

4. předkolo.

Los čtvrtého předkola (někdy zvaného jako play-off) – 10. srpna 2012. Poražené týmy se kvalifikovaly do základních skupin Evropské ligy UEFA 2012/13. Úvodní zápasy 21. a 22. srpna, odvety 28. a 29. srpna 2012.!colspan="6"|Mistrovská část !colspan="6"|Nemistrovská část

Základní skupiny.

Los se uskutečnil 30. srpna 2012 v Monaku.  Pokud měly dva či více týmů ve skupině stejný počet bodů, byla použita následující kritéria:

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže bude hrát tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje bude jeden vyřazen a druhý postoupí, díky čemuž již po 3. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.  Při losu osmifinálových dvojic bylo 16 týmů rozděleno do dvou košů po osmi. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě osmifinále, kde se začne na hřišti nenasazeného).  Při losu čtvrtfinálových dvojic a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebudou nijak nasazeny a může se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Osmifinále.

Los osmifinále se uskutečnil 20. prosince 2012. První zápasy byly na programu 12. a 13. nebo 19. a 20. února, odvety pak sehrály týmy z prvního termínu 5. a 6. března, týmy z druhého termínu 12. a 13. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále se uskutečnil 15. března 2013. Úvodní zápasy 2. a 3. dubna, odvety 9. a 10. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále se uskutečnil 12. dubna. První zápasy 23. a 24. dubna, odvety 30. dubna a 1. května 2013.

Finále.

Finálový zápas se odehrál 25. května 2013 na Stadionu Wembley v Londýně.

Nejlepší střelci.

Zdroj:

Sezóna 2012/13 Ligy mistrů byla 58. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a čtvrtým ročníkem v tomto kvalifikačním formátu. Finále tohoto ročníku se odehrálo 25. května 2013 na stadiónu Wembley v Anglii, který byl vybrán kvůli výročí 150 let od založení Anglické fotbalové asociace (FA). Obhájcem titulu byl anglický klub Chelsea FC. Vítězem se stal německý velkoklub FC Bayern Mnichov, který ve finále porazil jiné německé mužstvo Borussii Dortmund 2:1, kvalifikoval se tak na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2013 a také do Superpoháru UEFA 2013.


Životopis.

Narodil se 28. června 1797 na tvrzi Mala vas, v obci Knežja vas, v Kraňsku (dnešním Slovinsku.  Byl pokřtěn jako Ireneus Fridericus, ale používal vždy jen své druhé jméno – Friderik. Jeho otec, Jan Nepomuk Baraga, byl chudý. Na tvrz Mala vas se přiženil již jako vdovec – jeho první žena zemřela při porodu. Tvrz a přilehlou ves Knežja vas zdědila po svém otci jeho druhá žena Marie Kateřina Jozefa, rozená Jenčič. Měl spolu celkem pět dětí – Frederik se narodil jako čtvrtý – ale dospělosti se mimo něj dožila pouze sestra Amálie.  V roce 1799 rodiče tvrz i s přilehlou vsí prodali a místo ní zakoupili zámeček Trebnje. Zde žil Frederik s rodiči a sestrou do svých 9 let. V roce 1806 odešel do školy v Lublani, kde žil v rodině Jurije Dolinarja, laického profesora na tamním diecézním semináři. O dva roky později (r. 1808) jeho matka ve věku 48 let zemřela a 20. října 1812 zemřel v 57 letech i jeho otec. Oba sourozenci zdědili zámek o který se dál starala jeho 17letá sestra Amálie. Frederik pak trávíval letní prázdniny u strýce Ignáce na zámku Belnek nedaleko Moravče. Již od útlého dětství se musel Friderik učit několika jazykům. Jeho rodným jazykem byla slovinština, ale ve škole se učilo německy. Mezi povinné jazyky tehdy patřila také latina a starořečtina. Do školy začal chodit v čase napoleonských válek a když se v roce 1809 stalo Kraňsko součástí Francouzského císařství, stala se na šest let jeho vyučovacím jazykem francouzština. V roce 1815 se Kraňsko opět stalo součástí Rakouské monarchie, a jeho vyučovacím jazykem se opět stala němčina.  Po ukončení studií na Lublaňském gymnáziu r. 1816 odešel do Vídně studovat práva. Během studií se seznámil s Klementem Mariou Dvořákem, římsko-katolickým knězem česko-německého původu, který byl významným zakladatelem církevních škol pro chudé, který 15. března 1820 zemřel. Frederick, ovlivněn jeho příkladem, se rozhodl že se stane tak jako on knězem. Nastoupil do kněžského semináře v Lublani a ve věku 26 let, 21. září 1823, byl lublaňským biskupem Augustinem Johanem Josefem Gruberem v chrámu svatého Mikuláše vysvěcen na kněze.  V následujícím roce 1824 přenechal svůj vlastnický podíl na zámečku Trebnje sestře Amálii a jejímu muži Jozefu Gresslovi – žili tam až do r. 1896. A začal působit v kostele Sv. Martina, nedaleko Kraně, ale záhy se stal na několik následujících let jeho působištěm kostel Sv. Mikuláše v Metlici, u hranice s Chorvatskem na jihovýchodě Slovinska.  Zde napsal svou první knihu duchovních rozjímání (ve slovinštině) s názvem "Dušna paša", kterou o tři roky později (1829) schválila cenzura ke všeobecnému použití. V roce 1830 vyslyšel výzvu amerického biskupa Edwarda Fenwicka ze Cincinnati, který hledal v Evropě kněze, co by mu pomohl spravovat velkou oblast jeho diecéze, jejíž součástí bylo také velké území osídlené domorodci.  Frederik Baraga opustil rodnou zem 29. října 1830. Do New Yorku připlul 31. prosince a do Cinncinati v Ohiu přicestoval 18. ledna 1831. Nejprve pracoval mezi německými imigranty, ale zároveň pilně studoval jazyk Ottawů. V květnu 1831 vyrazil na misii mezi Ottawy na Arbre Croche ( dnes Cross Village, v Michiganu), aby se v jejich jazyce zdokonalil.  Pak působil v Grand Rapids, v Michiganu, odkud se r. 1835 přesunul na sever mezi Odžibveje – do bývalé jezuitské misie v La Pointe ve Wisconsinu. O svých domorodých ovečkách pak napsal roku 1836 knihu – v němčině, protože se v angličtině ještě necítil dostatečně silný: "Geschichte, Character, Sitten und Gebräuche der nord-amerikanischen Indier", která vyšla roku 1837 paralelně se slovinským překladem "(Popis navád in sadershanja Indijanov Polnozhne Amerike)" v Lublani. A zároveň i ve francouzském překladu v Paříži. Právě jeho prostřednictvím se Slovinci dozvěděli mnohé o kultuře amerických domorodců a jejich situaci v USA.  V roce 1837 již byl v jazyce domorodců natolik zběhlý, že vydal vůbec první knihu napsanou v jazyce Ottawů: katolický katechismus a modlitební knížku s názvem "Otawa Anamie-Misinaigan". Na svou rodnou zem a krajany však nezapomínal. Roku 1840 pro ně napsal ve slovinštině knihu náboženských esejů "Slate jabelka". Roku 1843 založil misii L'Anse v Michiganu. Dnes nese tento okres jeho jméno Baraga County. Pro tamní indiány vydal katechismus v odžibvejštině "Gete dibadjimowin, gaie dach nitam mekateokwanaieg ogagikwewiniwan". V té době došlo v oblasti jeho působení k prudkému nárůstu populace. Evropské přistěhovalce lákala práce v rudných dolech nedaleko Houghtonu, Ontonagonu a Marquette, což pro něj představovalo velkou výzvu.  Pestrá směs obyvatel zahrnovala mimo domorodce katolické osadníky z Kanady, kteří hovořili francouzsky, anglicky hovořící katolíky z Irska a německy hovořící katolíky z Evropy. Baraga sám s tím problém neměl, protože plynule hovořil osmi jazyky, ale měl problém s náborem nových kněží, co by zvládali totéž. Proto sám až do svých šedesáti let neúnavně každou zimu obcházel svoje farníky na sněžnicích a tím si vysloužil svoji přezdívku "Kněz na sněžnicích".  Baraga dělal všechno možné, aby zabránil vysídlení Indiánů z jejich původních sídlišť. Aby zlepšil možnosti komunikace mezi osadníky a domorodci, vydal roku 1850 slovník odžibvejštiny "A dictionary of the Otchipwe language" (vydání z roku 1853). Již po jeho smrti, r. 1878 vyšlo ve třech knihách jeho rozšířené vydání, které zahrnovalo "učebnici gramatiky", "anglicko-odžibvejský slovník" a "odžibvejsko-anglický slovník". I když z historického hlediska měly tyto práce svůj význam, nelze je doporučit ke studiu současné Odžibvejštiny, která patří mezi Algické jazyky. Zajímavostí je, že slovník Frederika Baragy použil pro vytvoření indiánských názvů pro woodcrafterská mistrovství Ernest Thompson Seton.  27. čevna 1852 si začal Baraga vést deník, věnovaný sestře Amálii, do kterého psal záznamy o svých misijních cestách. Proto byl primárně psaný v němčině, ale psal do něj poznámky i v angličtině, francouzštině, slovinštině, odžibvejštině (Chippewa), latině a italštině). 1. Listopadu 1853 byl jmenován papežem Piem IX. biskupem v katedrále Sv. Petra v řetězech v Cinncinati, a uveden do funkce arcibiskupem Johnem Purcellem. Byl prvním biskupem římskokatolické diecéze ze Sault Sainte Marie v Michiganu (nyní Diecéze z Marquette).  Již jako biskup navštívil Friderik Baraga dvakrát Evropu. Při jedné návštěvě obdržel od rakouského císaře Františka Josefa I. biskupský prsten s diamanty, který po návratu prodal ve prospěch svojí misie. Napsal také řadu listů společnosti pro propagaci víry a jeho příklad inspiroval Jana Nepomuka Neumanna a Francise Xaviera Pierza aby odcestovali do Spojených států. Během posledních deseti let života se jeho zdraví prudce zhoršilo. Začal trpět hluchotou a chátral i tělesně. V roce 1865 napsal papeži Piovi IX, aby podpořil kanonizaci jeho vzoru Klementa Marii Dvořáka  Frederik Baraga zemřel 19. ledna 1868 v Marquette, v Michiganu.

Friderik Irenej Baraga (, ; 28. června 1797 Knežja vas, Kraňsko – 19. ledna 1868 Marquette County, Michigan) byl americký biskup a římskokatolický misionář slovinského původu, který působil mezi domorodými indiány v USA v letech 1830–68.


Vznik parku a historie.

První chráněné území ve Slovenském ráji bylo vyhlášeno roku 1890. První chráněnou rostlinou byl v roce 1936 plesnivec alpský. Název "Slovenský raj" se poprvé objevil roku 1921 v časopise "Krásy Slovenska" a nahradil mnoho názvů používaných do té doby. 21. srpna 1964 byla na území Slovenského ráje vyhlášena první chráněná krajinná oblast na Slovensku. Území bylo povýšeno na národní park 18. ledna 1988. V roce 2000 se stala Dobšinská ledová jeskyně součástí seznamu světového kulturního dědictví UNESCO (byla připojena ke skupině chráněných území zapsaných na seznamu souhrnně pod názvem Jeskyně Aggteleckého a Slovenského krasu). Některé části parku jsou od roku 2004 součástí Natury 2000.

Geografie.

Národní park leží v Banskobystrickém kraji (okres Brezno), Prešovském kraji (okres Poprad) a Košickém kraji (okresy Rožňava a Spišská Nová Ves).  Slovenský ráj tvoří severní část Spišsko-gemerského krasu. Na západě je ohraničen Nízkými Tatrami, na jihu centrálními částmi Slovenského rudohoří Stolickými a Volovskými vrchy a Hornádskou kotlinou na severu a severovýchodě.  Řeky, z nichž nejvýznamnější je Hornád, a potoky zformovaly na území parku mnoho roklí, kaňonů, údolí, jeskyní a vodopádů. Nejznámější rokle jsou Veľký Sokol (nejdelší, 4,5 km), Suchá Belá, Piecky a Kyseľ, v každé z nich je několik vodopádů. Prielom Hornádu je nejdelším kaňonem (11,7 km) a jsou zde k nalezení nejrozmanitější přírodní druhy v celém parku. Nejvyšším vodopádem je Závojový vodopád s výškou 70 m. Největší vodní plochou je Palcmanská Maša, přehrada dokončená roku 1956, má 0,85 km2. Není využívána pro plavání, rybaření, ani jiné vodní sporty.  Nejvyšší horou je Predná hoľa se 1545 m n. m. Havrania skala se 1153 m n. m. nabízí pěkný panoramatický výhled. Skalnatá římsa, známá jako Tomášovský výhled, je populární jak mezi návštěvníky parku, tak mezi horolezci pro nádhernou vyhlídku umístěnou 680 m n. m. Nejnižším bodem je hladina Hornádu (470 m).

Biologie a ekologie.

Ve Slovenském ráji je nejvyšší koncentrace motýlů na Slovensku s 6,06 motýla na km2. Na Kopaneckých loukách je mimořádná biodiversita cévnatých rostlin se 75 druhy na m2.  V parku žije okolo 4000 druhů bezobratlých, včetně více než 2100 druhů motýlů, 400 druhů brouků a 150 druhů měkkýšů. Obratlovci jsou zastoupeni 200 druhy, z nichž je 130 chráněných. V parku žije 40 druhů savců včetně medvěda, lišky, vlka, kočky divoké, jelena, prasete divokého a kuny. Národní park je domovem 65 ohrožených druhů, včetně raroha velkého, vydry říční a sysla obecného.  Les pokrývá 90 % rozlohy parku. Nejrozšířenějšími stromy jsou buk, smrk, jedle a borovice. Park je domovem 930 druhů rostlin, z nichž je 35 chráněných. V parku roste také 6 endemických rostlin, které rostou jen ve Slovenském ráji a 19 endemických rostlin, které rostou jen v Západních Karpatech.

Turistický ruch.

Nejznámější turistická centra a letoviska jsou Čingov a Podlesok na severu, Dedinky na jihu a jediné turistické centrum umístěné přímo v parku, Kláštorisko, s ruinami kartuziánského kláštera. Nejnavštěvovanějšími místy v parku jsou Dobšinská ledová jeskyně a rokle Suchá Belá. Park nabízí okolo 300 km turistických stezek a několik cyklistických stezek.

Národní park Slovenský ráj () je jedním z devíti národních parků na Slovensku. Národní park se nachází v pohoří Slovenský ráj na východě Slovenska v severní části Slovenského rudohoří.


Historie.

Akademie zahájila svou činnost pod názvem "Kongregace svaté Cecilie". Jejím prvním sídlem byl v letech 1585–1622 kostel "Santa Maria ad Martires" známější jako "Pantheon". Dalšími sídelními místy byly kostely "San Paolino alla Colonna" (1622–52), "Santa Cecilia in Trastevere" (1652–61), "San Nicola dei Cesarini" (1661–1663), "Chiesa della Maddalena" (1663–85) a konečně "San Carlo ai Catinari" od roku 1685. V průběhu prvního století existence byla Kongregace dílnou velkého počtu předních hudebníků a skladatelů té doby. Členem byl např. i Giovanni Pierluigi da Palestrina. Kongregace v tomto období často soutěžila s další významnou hudební organizací papežského Říma, sborem Sixtinské kaple. Rivalita se soustředila na práva na kontrolu přístupu k hudební profesi, na výuku hudebníků i na zveřejňování hudby. Soupeření trvalo přes celou existenci papežských států, tedy až do roku 1870, kdy byla moc církve ukončena vojenskou akcí nového národního státu Itálie.  Počátek 18. století byl pro Kongregaci obzvláště slavnou dobou. Mezi osobami spojenými s touto organizací byli např. Arcangelo Corelli, Alessandro Scarlatti, Domenico Scarlatti a Niccolò Jommelli. V roce 1716 papež Klement XI. rozhodl, že všichni hudebníci, kteří vykonávají svou profesi v Římě, musí být členy Kongregace. Organizace pozastavila svou činnost během revolučního období napoleonských válek. Její činnost byla obnovena až v roce 1822, sedm let po Restauraci, která byla výsledkem Vídeňského kongresu.  V letech 1822–1870 prošla tato instituce velkými změnami. Rozšířila své působení na umělecké profese, které stály dosud mimo Kongregaci. Členy se mohli stát i tanečníci, básníci, hudební historici, stavitelé hudebních nástrojů a vydavatelé hudby. V roce 1838 byla Kongregace sv. Cecilie oficiálně přejmenována na Akademii a později na Papežskou akademii. Seznam aktivních a čestných členů Akademie v tomto období je rozsáhlý a zahrnuje např. takové skladatele jako byli Luigi Cherubini, Saverio Mercadante, Gaetano Donizetti, Gioacchino Rossini, Niccolò Paganini, Daniel Auber, Ferenc Liszt, Felix Mendelssohn-Bartholdy, Hector Berlioz, Charles Gounod a Giacomo Meyerbeer. Mezi čestnými členy byla i královna Viktorie.Po sjednocení Itálie Akademie svou činnost dále rozšířila. V roce 1895 tak vznikl stálý symfonický orchestr a sbor. Byla založena vlastní konservatoř Liceo musicale. Později se připojilo i dramatické studio "Eleonora Duse" a dokonce i centrum pro experimentální film.  V poslední době se ujala také úkolu digitalizace a katalogizace hudebních dokumentů nashromážděných po celá staletí, včetně jejich uchování a zveřejnění. Rovněž provozuje "Muzeum hudebních nástrojů" (MUSA)

Accademia Nazionale di Santa Cecilia (Národní akademie sv. Cecilie) je jednou z nejstarších hudebních institucí světa. Byla založena v roce 1585 papežem Sixtem V. papežskou bulou "Ratione congruit". Od roku 2005 sídlí v Římě v nové budově Parco della Musica navržené architektem Renzem Pianem.


Život.

Narodil se ve čtyřicetitisícovém městečku Muskegonu ve státě Michigan, ale jeho domovským městem bylo Shelby. Jeho sestra a rodiče stále žijí v Muskegonu. Až do své smrti žil jako zbytek kapely, v Kalifornii, v městečku Burbank, blízko L.A.  Když mu byly 3 roky, dostal dětskou kytaru, skutečnou dostal v sedmi. Začal brát lekce, které mohl zaplatit až za rok, potom, co vyhrál talentovou soutěž s písní Skip to My Lou. Začal studovat Western Michigan University v Kalamazoo, patřil mezi nejlepší ze třídy, ale po dvou letech studia zanechal, protože neměl dostatek času věnovat se muzice. Než se stal zpěvákem živil se nejrůzněšími pracemi. Ještě před Static-X působil v kapele Deep Blue Dream. První kapela kterou založil se jmenovala Black Diamond, podle jednoho songu Kiss, a hrála všechny písně od Kiss. Nedávno oznámil svůj sólový projekt Pighammer, ale bude se mu věnovat až po turné se Static-X. Přibližně 7 let měl přítelkyni Vanessu, jejich vztah skončil překvapivě v létě 2007 a ještě překvapivěji se Wayne v lednu 2008 oženil v Las Vegas s (ex-)pornoherečkou Terou Wray.

Smrt.

Static zemřel 1. listopadu 2014 v Landers, Kalifornie, tři dny před jeho 49. narozeninami. Vyčerpal polovinu pilulek s oxykodonem a alkoholu ráno, než odešel do postele se svou ženou Tere Wrayovou. Znovu se probudila a zjistila, že zemřel ve spánku.Jeho rodina vydala prohlášení, že zvěsti o jeho úmrtí souvisejících s drogami byly falešné, a poznamenal, že on a Wray přestali užívat nedovolené drogy v roce 2009. Pitva později potvrdila, že Static zemřel na mnohočetnou lékovou toxicitu na předpis, skládající se z léků proti bolesti oxykodonu, hydromorfonu a léku proti úzkosti alprazolamu v kombinaci s alkoholem, ačkoli zpráva také poznamenala, že roky minulého "chronického léku na předpis a alkoholu" byl přispívajícím faktorem.

Funkce v kapele.

Byl to zakladatel a frontman skupiny. Vymyslel většinu textů a hudby. V jednom z rozhovorů dokonce prohlásil, že se cítí více jako skladatel, než jako hudebník. Byl hlavním zpěvákem, hrál na kytaru a programoval. Spolu-produkoval všechna alba, na posledních dvou byl hlavním producentem.

Zajímavosti, koníčky.

Byl převážně vegetarián, jedl jen rybí maso na Vánoce, neměl rád mléko, radši měl pivo a whisky Crown Royal. Doma měl 5 koček (Buttmunch, Pancake Face, Giesha, Mr. Big, Snowy), 2 psy (Lady a Brutus) a pár krys ve sklepě (Speedy, Jesus, and Jorge). Mezi jeho koníčky patřila především terénní auta, které proháněl skoro každý víkend v poušti, dokonce se jednou objevil na obálce motoristického magazínu. Svůj volný čas trávil především prací na terénních autech, opravováním domu a psaním textů. Mezi jeho oblíbence patřili hlavně Kiss, kteří ho inspirovali k tomu stát se rockovou hvězdou, při tvorbě zvuku Static-X ho ovlivnilo album Prodigy The Fat Of The Land, sám poslouchal kapely Journey a Skinny Puppy. Mezi jeho oblíbené filmy patřily: 2001 vesmírná odysea, Planeta opic, Vanilla Sky, The Shining, Old School. Oblíbené seriály: Rescue Me, Plastická chirurgie s.r.o., Přátelé. Občas spolupracoval i s jinými skupinami např. videoklip X-Ecutioners a Silent Civilian, songy: Soil, Godhead, Skinny Pumpy, Dead Prez, My Evolution

Image.

Pěstoval si dlouhou bradku (zabralo 6 let jí vypěstovat), zkracoval si jí jen když se mu začala zamotávat do kytary. Dalším jeho význačným rysem byly vlasy typicky postavené vzhůru. Normálně trvalo přibližně 20 minut, než si je pomocí spreje a fénu postavil, ale poslední dobou uváděl, že si je takto upravuje už jen párkrát do týdne, jinak stojí už skoro přirozeně. K této image ho inspirovaly dvě kapely (Sisters of Mercy a The Cure), které měl rád v 80. letech. Měřil 177cm s vlasy dolů. V roce 2009 si pořídil dvě tetování - na pravém předloktí písmena "T W" (pravděpodobně iniciály Tera Wray) a na levém předloktí čínské znaky. Nosil piercing v nose a náušnice.

Wayne Static, skutečným jménem Wayne Richard Wells (4. listopadu 1965, Muskegon, Michigan, USA − 1. listopadu 2014) byl americký zpěvák a kytarista kapely Static-X.